Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1529/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Франько М. Я.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.06.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді
: Авраменко Т.М.

суддів:
Белінської І.М., Суровицької Л.В.

при секретарі :
Крисановій Ю.О.

за участю сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 25 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості по орендній
платі та відшкодування витрат на
утримання нежитлового приміщення,
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання договору оренди
недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості по орендній
платі та відшкодування витрат на
утримання приміщення .

Зазначав, що 10 жовтня 2009 року між
ним та відповідачем укладено договір
оренди належного йому приміщення, що
знаходиться в АДРЕСА_1, строком на 24
місяці зі сплатою орендної плати 1000 грн
за один місяць. Умови договору оренди
щодо внесення орендної плати
відповідач не виконала.

Просив стягнути з відповідача
орендну плату з пенею в сумі 28790 грн.

В листопаді 2012 року ОСОБА_3 подала
зустрічний позов до ОСОБА_2 про
визнання договору оренди недійсним,
оскільки даний правочин вчинено під
впливом обману і помилки, тому він є
недійсним з підстав, передбачених
ст.ст. 229, 230 ЦК України. Договір оренди
нотаріально не посвідчено,він не
зареєстрований в сільській раді і є
неукладеним, а також фіктивним.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 25 грудня 2013 року в позові
про стягнення орендної плати
відмовлено, а зустрічний позов
задоволено. Суд встановив, що між
сторонами укладався договір оренди
житлового будинку для проживання та не
надано доказів, що цей договір
реєструвався в сільській раді. З 01
травня 2008 року житловий будинок
використовується як магазин для
продажу продовольчих товарів, тому не
міг бути переданий в оренду для
проживання, оскільки відповідач на цій
же вулиці має власний будинок, де й
проживає. Зміна умов оплати оренди до
закінчення договору, протиріччя в
договорі щодо предмету договору оренди
суд розцінив як обставини, які
підтверджують вчинення відповідачем
правочину під впливом обману та
помилки. Також суд зазначив, що договір
оренди є недійсним з підстав
відсутності його реєстрації в
сільській раді.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення суду,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову та відмову в
задоволенні зустрічного позову.
Зазначає, що відповідач, яка є суб'єктом
підприємницької діяльності, особисто
підписала кожну сторінку договору
оренди приміщення, яке нею
використовувалося під магазин
продовольчих товарів, а також на
підтвердження боргу з орендної плати
власноручно 10 грудня 2010 року підписала
розписку про наявність боргу в сумі 16130
грн. та його сплату до 01 січня 2011 року,
проте гроші не повернула.

В засіданні апеляційного суду
позивач та його представник підтримали
доводи апеляційної скарги, а
представник відповідач та її
представник просили відхилити
апеляційну скаргу, оскільки рішення
суду відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, то
згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий
правочин може бути визнаний недійсним
(оспорюваний правочин), а не таким, що є
неукладеним.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
договору оренди недійсним, позивач в
силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в
п.4, п.7 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» оспорюваними є
правочини, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст.
223, ч. 1 ст.225 ЦК України тощо).
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду. Правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Підставами для визнання
недійсним договору оренди ОСОБА_3
зазначала те, що він укладений як
внаслідок помилки, так і під впливом
обману. Під час розгляду справи суд
першої інстанції не уточнив підстави
визнання недійсним договору оренди та
визнав договір оренди недійсним з
підстав, передбачених ст.229 (помилка) і
ст.230 (обман) ЦК України, а також з тих
підстав, що договір не є
зареєстрованим, проте погодитися з
таким висновком суду не можна, виходячи
з наступного.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач з 2006 року на праві приватної
власності має житловий будинок
АДРЕСА_1, загальною площею 47,8 кв.м.
(а.с.3-6).

10 жовтня 2009 року між позивачем ОСОБА_2
та відповідачем ОСОБА_3 укладено
договір оренди, за умовами якого ОСОБА_2
передав, а ОСОБА_3 прийняла у строкове
платне володіння зазначений будинок зі
сплатою орендної плати 1000 грн
щомісячно до 10 числа поточного місяця.
Договір оренди укладений на термін 24
місяці з моменту підписання договору в
двох примірниках (а.с.9-11).

Відповідач ОСОБА_3 в засіданні
апеляційного суду визнала, що кожна
сторінка договору оренди підписана нею
особисто, а на останній сторінці
договору розділ 12 договору «Юридичні
адреси сторін» із зазначенням
прізвища, імені, по батькові, номера
паспорту та коду, місця проживання
заповнено кульковою ручкою особисто
нею. Оригінал договору оренди, наданий
позивачем, оглянуто в засіданні
апеляційного суду (а.с.151).

Позивач пояснив, що відповідач є
суб'єктом підприємницької діяльності,
в жовтні 2009 року на підставі договору
їй було передано в оренду житловий
будинок, в якому вона торгувала
продовольчими товарами, він є також
суб'єктом підприємницької діяльності
по виготовленню пам'ятників, плитки.
Дозволу на торгівельну діяльність
продуктами не має і не здійснює її.
Орендну плату відповідач заборгувала з
жовтня 2009 року по жовтень 2011 року
включно в сумі 25000 грн. та пеня 3790 грн. за
порушення умов договору щодо сплати
орендної плати. Несплату пояснювала
нестачею коштів, які необхідні на
розвиток торгівлі, а також крадіжкою в
магазині, в кримінальній справі
потерпілою була відповідач та саме
вона отримала відшкодування
матеріальної шкоди за крадіжку.
Позивач також зазначив, що укладено
договір оренди саме житлового
приміщення, оскільки йому належить
право власності на житловий будинок,
проте він знав, що відповідач
використовує його під магазин, на що
була його згода.

Відповідач пояснила, що в травні 2008
року відповідач прийняв її на роботу
продавцем в магазин, що знаходиться в
його будинку АДРЕСА_1. Він завозив
товар, а вона продавала, за що він
платив їй заробітну плату, визнала, що
працювала в магазині по жовтень 2011 року
включно. На прохання позивача вона
стала суб'єктом підприємницької
діяльності. Дійсно між ними 24 травня 2008
року укладений був договір оренди з
орендною платою 95 грн. на місяць, вона
надала суду оригінал цього договору,
який знаходиться на а.с.32-34, проте
підпис на цьому договорі їй не
належить. Орендну плату вона не
сплачувала, оскільки договір укладався
не для виконання, а для оформлення
підприємницької діяльності. Договір
оренди від 10 жовтня 2009 року є
підробленим, але всі підписи на ньому
виконані нею. Посилається на те, що на
прохання позивача неодноразово
підписувала чисті аркуші паперу,
оскільки довіряла йому.

Довідкою Олександрійської об'єднаної
державної податкової інспекції
підтверджується, що ОСОБА_3
зареєстрована як фізична особа
підприємець та сплачувала єдиний
податок (а.с.31).

ОСОБА_3 видавалася ліцензія на право
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями, місце торгівлі АДРЕСА_1 (а.с.94).

З довідки , виданої виконкомом
Добронадіївської сільської ради 28
жовтня 2013 року вбачається, що в
житловому будинку, що знаходиться в
АДРЕСА_1, з 2009 року здійснюється
торгівельна діяльність, а в довідці від
22 листопада 2013 року зазначено, що
житловий будинок з травня 2008 року
використовується як магазин для
продажу продуктових та продовольчих
товарів, заява про переведення
житлового будинку з житлового фонду в
нежитловий фонд до сільської ради не
надходила (а.с.93).

В оригіналі розписки від 10 грудня 2010
року зазначено, що ОСОБА_3
зобов'язується до 01 січня 2011 року
повернути грошову суму в сумі 16130 грн.,
яку заборгувала ОСОБА_2 за договором
оренди будинку від 10 жовтня 2009 року
(а.с.38).

В суді першої інстанції та засіданні
апеляційного суду ОСОБА_3 визнала, що
дата 10.12.2010, прізвище ОСОБА_3 та підпис
виконані особисто нею. Вважає, що текст
розписки набраний на комп'ютері після
того, як вона на прохання позивача
поставила дату та підпис на чистому
аркуші паперу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
майно у користування за плату на певний
строк (ч.1 ст.759, ч.1 ст.810 ЦК України).

Договір найму житла укладається у
письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України),
чим спростовуються доводи ОСОБА_3 про
обов'язковість нотаріальної форми
такого договору.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Під помилкою
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена. Істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилась
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

В позовній заяві зазначено, що договір
оренди є недійсним, оскільки ОСОБА_3
помилилася щодо порядності ОСОБА_2
(а.с.20).

За таких обставин передбачені законом
підстави для визнання договору оренди
недійсним, як вчиненого під впливом
помилки, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Таким чином, за змістом зазначеної
норми закону обман має місце, якщо
сторона правочину заперечує наявність
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину другою стороною,
або якщо вона замовчує їх існування.
Такий позов може бути задоволено, лише
на вимогу сторони, яка вчинила
правочин під впливом обману,
вчиненого саме стороною правочину, а
не будь-якою іншою особою.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК
України). Докази повинні бути належними
та допустимими (ст.ст.58,59 ЦПК України).

Письмовими доказами, які є в матеріалах
справи, підтверджується, що фізична
особа підприємець ОСОБА_3 в належному
ОСОБА_2 на праві власності житловому
будинку, яким вона користувалася з
жовтня 2009 року по жовтень 2011 року на
підставі письмового договору оренди,
здійснювала торгівлю продуктовими та
продовольчими товарами. Факт наявності
боргу за договором оренди
підтверджується також розпискою,
підписаною відповідачем.

Зазначені обставини нею належними та
допустимими доказами не спростовані.
Зокрема, її доводи, що фактично
підприємницьку діяльність щодо
торгівлі здійснював сам ОСОБА_2, а вона
працювала за трудовим договором
продавцем, а не особисто на підставі
свідоцтва здійснювала підприємницьку
діяльність, нічим не підтверджені
(відсутні запис в трудовій книжці,
відомість про нарахування та виплату
заробітної плати, докази фіктивності
підприємницької діяльності).

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3
надала для огляду три зошити щодо
обліку та руху товарів по магазину,
пояснила, що всі записи в зошитах
здійсненні нею особисто, в графі
«приход, расход, ОСОБА_2, товар»
відображена доставка товару в магазин
ОСОБА_2, записи про виплату зарплати
зроблені також нею.

Апеляційним судом при огляді
зазначених зошитів встановлено повну
відсутність записів з прізвищем
ОСОБА_2, доставку товару в магазин
робили різні особи. Підписи, які є в
зошитах і на які ОСОБА_3 посилається як
на підписи ОСОБА_2 без зазначення
прізвища, позивач не визнав та пояснив,
що в цих зошитах немає жодного підпису
виконаного ним, а ОСОБА_2 звати особу,
яка фактично проживає у шлюбних
відносинах з відповідачем, це свідок
ОСОБА_4

В суді першої інстанції ОСОБА_3заявляла
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи для
перевірки справжності підпису ОСОБА_2 в
зошитах обліку товару, від проведення
якої в подальшому відмовилася. В
засіданні апеляційного суду такого
клопотання не заявляла.

Оцінюючи всі докази в їх сукупності,
виходячи з належності та допустимості
наданих сторонами доказів, колегія
суддів приходить до висновку, що
наявність умислу ОСОБА_2 та сам факт
обману ним, як стороною договору
оренди, ОСОБА_3, нею не доведено.

Безпідставними є доводи ОСОБА_3
про фіктивність договору оренди.
Відповідно до положень ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Позивач, який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Пленум Верховного Суду України у
п. 24 постанови №9 від 06 листопада 2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
в разі, якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин не
може бути кваліфікований як фіктивний.

Факт передачі належного позивачу
будинку відповідач не оспорює,
зазначає, що з травня 2008 року по жовтень
2011 року включно торгувала в його
житловому будинку, який
використовувався під магазин.

Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК
України).

Колегія суддів також враховує, що в
засіданні апеляційного суду позивач і
відповідач підтвердили, що підписи на
договорі оренди від 24 травня 2008 року
(а.с.32-34), виконані не ними.

Висновок суду про те, що договір
оренди підлягає реєстрації в сільській
раді не ґрунтується на нормах
матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЖК України,
введеної в дію Постановою Верховної
Ради Української РСР від 30 червня 1983
року договір найму жилого приміщення
укладається між власником будинку
(квартири) і наймачем у письмовій формі
з наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів або в органі управління, що
ним утворюється. Договір повинен
містити вказівки на предмет договору,
строк, на який він укладається,
визначати права і обов'язки наймодавця
і наймача та інші умови найму.

У ч. 1 ст. 810 ЦК України розкривається
зміст договору найму (оренди) житла, що
є об'єктом приватної форми власності, а
ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до
цього договору застосовуються
положення Цивільного кодексу України,
якщо інше не встановлено законом.
Жодних інших застережень щодо форми
договору чи порядку його реєстрації
цивільне законодавство не передбачає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
порушення ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України
не врахував правову позицію, викладену
в постанові Верховного Суду України у
справі № 6-53 цс 11 від 21 листопада 2011 року
про те, що «не дотримання умови ч. 2 ст. 158
ЖК України щодо реєстрації договору
найму жилого приміщення у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів або в органі управління, що
ним утворюється при відсутності у ст. 810
ЦК України та ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
вказівки на необхідність державної
реєстрації договорів найму (оренди)
житла не тягне за собою недійсність
такого договору».

Наведене свідчить, що в межах
заявлених зустрічних позовних вимог
відсутні передбачені законом підстави
для визнання недійсним договору оренди
від 10 жовтня 2009 року, а тому відповідач
зобов'язана сплатити позивачу
відповідно до умов договору орендну
плату в межах заявленого позову з
жовтня 2009 року по жовтень 2011 року
включно в сумі 25000 грн., що
підтверджується розрахунком (а.с.8) без
сплати пені в сумі 3790 грн.

Оскільки при вирішенні позову та
зустрічного позову суд дійшов до
висновків, які не відповідають
обставинам справи, неправильно
застосував норми матеріального права
та порушив норми процесуального права,
то відповідно до п.3 і п.4 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в зустрічному позові про визнання
недійсним договору оренди та часткове
задоволення позову про стягнення
орендної плати.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
відповідач пропорційно до задоволеної
частини позовних вимог повинен
сплатити позивачу судовий збір в сумі
250 грн.

На підставі викладеного,
керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314,
ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити .

Скасувати рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 25 грудня
2013 року.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення орендної плати задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 орендну плату 25000 грн. та
судовий збір в сумі 250 грн.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання договору оренди
недійсним відмовити .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: