АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1549/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : АДРЕСА_1
Прокулевич В. С. Доповідач в
апеляційній інстанції Дмитренко М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
складі:

головуючогоДмитренко М. І.
суддівХрапко В. Д. , Новіков О. М. при
секретаріПосипайко А.І. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 квітня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
Уманський відділок ЧООБТІ, про
визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа -
Уманський відділок ЧООБТІ, яким
просила визнати недійсним в частині
встановлення права власності за ОСОБА_6
на лоджію, договір купівлі-продажу
одним з подружжя другому з подружжя
своєї частки у праві їх спільної
сумісної власності квартири АДРЕСА_1,
укладений 23 червня 2007 року між ОСОБА_8,
яка діяла від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_6,
що був посвідчений 23 червня 2007 року
приватним нотаріусом Уманського
міського нотаріального округу
Черкаської області ОСОБА_10

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_9 та ОСОБА_6,
набули у спільну сумісну власність
майно, яке складається з квартири
АДРЕСА_1. Згідно спірного договору
ОСОБА_6, отримавши у власність ? частки
права власності на вказану квартиру,
стала її одноосібним власником. Дана
квартира має три кімнати, кухню, ванну
кімнату, туалет, коридор, вбудовану
шафу, лоджію, балкон та сарай в підвалі.
Загальна площа квартири складає 84,9
кв.м., житлова площа - 42,9 кв.м.

Позивачка вважає, що балкон та лоджія
повинні бути у спільному користуванні
її сім'ї та ОСОБА_6, так як лоджія не
відноситься до квартири АДРЕСА_1 та не
може належати на праві власності
ОСОБА_6

Так протягом 1996-1998 років існуючі блоки
№1 та №2 дев'ятиповерхового гуртожитку
Уманського державного педагогічного
університету реконструйовано під
житлові квартири. Рішення ВК Уманської
міської ради від 27 грудня 2001 року
введено в експлуатацію 49-квартирний
житловий будинок (реконструкція
гуртожитку АДРЕСА_1.

Згідно протоколу від 15 листопада 2000
року №1 установчих зборів товариства
співвласників створено товариство
співвласників „Затишок" 49-квартирного
житлового будинку, вказаного вище,
рішенням виконкому Уманської
міськради від 23 листопада 2000 року
зареєстрований Статут зазначеного
Товариства, п.2.1 якого передбачено, що
члени товариства на праві особистої,
приватної спільної сумісної або
спільної часткової власності
володіють, користуються і
розпоряджаються квартирами або
нежилими приміщеннями будинку та
одночасно є співвласниками на праві
спільної часткової власності
допоміжних приміщень житлового
будинку його обладнання та елементів,
перелік яких наведено в розділі ХІ
цього статуту, до яких відносяться
балкони та лоджії.

Згідно довідки КП „ЧООБТІ" №164 від 08
липня 2013 року проект на реконструкцію
гуртожитку під житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1, виготовлений в 1996
році, передбачав вихід на балкон з двох
квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, а вихід на
лоджію - зі сходинкової клітки. Однак
власником квартири АДРЕСА_1 даного
будинку самовільно, без будь-якого
дозволу, реконструйовано лоджію, яка
знаходиться на сходовому марші 8
поверху. В результаті реконструкції
власником квартири АДРЕСА_1 замуровано
вхід на лоджію з квартири чим порушено
право користування позивача майном.

БТІ у 2002 році при виготовленні
технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1 вказаного будинку включено
площу лоджії, оскільки дані щодо цього
приміщення хоч і внесені до технічного
паспорту відповідача, однак вони не
входять до плану та до технічних
характеристик приміщень (площа цього
приміщення (6,0 кв.м) відсутня в
загальній площі квартири). Крім того, у
спірному договорі купівлі-продажу
одним з подружжя другому з подружжя
своєї частки у праві спільної сумісної
власності подружжя від 23 червня 2007 року
також відсутня площа лоджії у
загальній площі вказаної квартири.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 квітня 2014
року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
відповідачка подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
не доведеність обставин, що мають
значення для справи, просить
апеляційний суд ухвалити нове рішення,
яким рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 18 квітня 2014 року скасувати,
відмовити у задоволенні позову та
стягнути з позивача на користь
відповідача судові витрати.

Свої вимоги апелянт обгрунтовує тим, що
позивачкою не вказано та судом першої
інстанції не встановлено, яке саме
право позивачки порушено та як
оскаржене рішення суду його відновлює.

У справі відсутні докази того, що
технічний план квартири АДРЕСА_1, яка
належить позивачці, не відповідає
проекту реконструкції гуртожитку під
житлові квартири, на який надано дозвіл
Міністерства освіти України №1/ІІ.645
від 22 квітня 1996 року на переобладнання
гуртожитку під квартири для викладачів
та співробітників педагогічного
інституту. По завершенні реконструкції
19 жовтня 1998 року Уманським відділком
ЧООБТІ проведено первинну технічну
інвентаризацію квартир АДРЕСА_2, яка
належить відповідачці, та АДРЕСА_1, яка
належить позивачці, за даними якої до
квартири АДРЕСА_1 відноситься лоджія,
площею 6,0 кв. м., на яку є лише один вхід
із квартири АДРЕСА_1.

Будинок за адресою АДРЕСА_1 введено у
експлуатацію згідно рішення виконкому
Уманської міськради від 27.12.2001 року
«Про введення в експлуатацію
49-квартирного житлового будинку
(реконструкція гуртожитку) по АДРЕСА_1».
Дані про відхилення від проекту
реконструкції чи про наявність
самочинних перебудов у цьому будинку
відсутні.

Колишній чоловік відповідачки набув
право власності на квартиру АДРЕСА_1 27
лютого 2002 року після проведення
реконструкції та прийняття об'єкта в
експлуатацію. Технічний паспорт від 24
січня 2002 року на квартиру АДРЕСА_1
включає в тому числі лоджію, площею 6,0
кв. м.

Ті факти, що лоджія відноситься до
квартири АДРЕСА_1, вхід на лоджію зі
сходинкової клітки закладено під час
проведення реконструкції також
встановлено рішенням апеляційного
суду Черкаської області від АДРЕСА_1
травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про зобов'язання
усунути перешкоди в користуванні
приміщенням загального користування
лоджією, що має преюдиціальне значення
при розгляді даної справи.

Також апелянт зазначає, що суд не
досліджував проект на реконструкцію
гуртожитку, що свідчить про
необґрунтованість його висновку про
відхилення від проекту реконструкції
та незаконність облаштування виходу з
квартири АДРЕСА_1 на лоджію. Суд не
надав оцінки доводам апелянта про
необхідність відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
вивчивши та обговоривши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з таких
підстав та мотивів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 18 квітня 2014 року
належним чином не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Так задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору купівлі-продажу
частково недійним, суд першої
інстанції виходив з того, що у
власність сторін були передані лише
квартири, а лоджії та балкони у
власність сторін не передавались,
площі балконів та лоджій при
оформленні свідоцтв про право
власності в загальну площу квартир не
включались. Згідно проекту на
реконструкцію гуртожитку під житлові
квартири виходу з квартири АДРЕСА_1 на
лоджію не передбачено, а передбачено
вихід на лоджію зі сходинкової клітки.
Технічний план квартири АДРЕСА_1 не
відповідає проекту, який був
виготовлений на реконструкцію
гуртожитку під житлові квартири, тому
вихід з квартири АДРЕСА_1 на лоджію
зроблений без відповідного дозволу,
тобто самочинно. У технічний паспорт на
квартиру АДРЕСА_1 безпідставно
включено 3,1 кв. м. балкона та 6,0 кв. м.
лоджії.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду, оскільки судом першої
інстанції не повно досліджено
обставини справи та не дано їм належну
правову оцінку.

Предметом позову є визнання недійсним
договору купівлі-продажу одним з
подружжя другому з подружжя своєї
частки у праві спільної сумісної
власності подружжя на квартиру
АДРЕСА_1, укладеного 23 червня 2007 року
між ОСОБА_8 від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_6, в
частині переходу права власності від
ОСОБА_9 до ОСОБА_6 на лоджію у зазначеній
квартирі. Підставами позову є
самовільне перепланування ОСОБА_9
квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого вхід
на лоджію замість сходинкової клітки
обладнано у квартирі АДРЕСА_1, що
порушує право позивачки на
користування цією лоджією.

Із матеріалів справи вбачається, що
згідно свідоцтва про право власності
від 21 лютого 2002 року №699 позивачка
ОСОБА_7 набула права приватної
власності на квартиру АДРЕСА_2, а
власником квартири АДРЕСА_1 у цьому ж
будинку на підставі договору
купівлі-продажу одним з подружжя
другому з подружжя своєї частки у праві
сумісної власності подружжя від 23
червня 2007 року, укладеним між ОСОБА_8
від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_6, є
відповідачка ОСОБА_6

Колегія суддів вважає, що позивачкою не
вказано підстави наявності у неї права
на користування лоджією, яка згідно
спірного договору належить на праві
власності відповідачці.

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи позивачки про те, що згідно п.2.1
Статуту товариства співвласників
49-квартирного житлового будинку по
АДРЕСА_1 члени товариства є
співвласниками на праві спільної
часткової власності допоміжних
приміщень житлового будинку його
обладнання та елементів, оскільки
згідно розділу ХІ цього Статуту
«Частини та елементи будинку, що
перебувають у спільній частковій
власності членів товариства» лоджії не
віднесено до частин будинку, які є
об'єктами спільної часткової власності
членів товариства.

Також колегія суддів вважає, що
вказаний вище Статут, як документ, що
регулює правовідносини, які виникли у
зв'язку зі створенням та діяльністю
товариства співвласників
49-квартирного житлового будинку по
АДРЕСА_1, не є встановлюючим право
власності документом, як стверджує
позивачка, для членів указаного
товариства, приймаючи до уваги те, що
згідно п.1.6 цього Статуту, зокрема,
копії правовстановлюючих документів
усіх співвласників будинку є його
невід'ємними частинами.

Оскільки позивачкою не підтверджено її
право на користування лоджією, що
належить відповідачці, приймаючи до
уваги положення ч.3 ст.215 ЦК України про
те, що суб'єктами оскарження дійсності
правочину можуть бути його сторони чи
заінтересовані особи, та роз'яснення,
надані Пленумом ВСУ у п.5 Постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», про те, що вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину,колегія суддів
вважає, що позивачка не довела факт
того, що договір купівлі-продажу одним
з подружжя другому з подружжя своєї
частки у праві спільної сумісної
власності подружжя квартири АДРЕСА_1,
укладений 23 червня 2007 року, порушує
права позивачки.

У світі викладеного, доводи позивачки
про те, що лоджію безпідставно включено
до квартири АДРЕСА_1, що, на думку
позивачки, є підставою для визнання
договору купівлі-продажу цієї квартири
частково недійсним, колегія суддів
відхиляє.

Крім того, рішенням апеляційного суду
Черкаської області від АДРЕСА_1 травня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про зобов'язання усунути
перешкоди в користуванні приміщенням
загального користування - лоджією на
8-му поверху будинку АДРЕСА_1, у
задоволенні позову відмовлено та
встановлено відсутність порушення
права ОСОБА_7 на користування цією
лоджією та відсутність самочинних
перепланувань у квартирах блоку №1
будинку АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1, які належать
сторонам справи. Указане рішення суду
набрало законної сили.

Згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції при вирішенні
спору неповно з'ясував та перевірив всі
фактичні обставини справи, неправильно
оцінив докази, що мають юридичне
значення для її розгляду і вирішення
спору по суті, дав їм неналежну правову
оцінку та прийняв незаконне судове
рішення, яке підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову за
безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 квітня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -
Уманський відділок ЧООБТІ, про
визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним - скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
понесені нею витрати на сплату
судового збору в сумі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :