Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді:
Демянчук С.В.,

суддів:
Буцяка З.І., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання:
Ковальчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 13 березня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом виселення з
приміщення магазину.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 13 березня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій вказує, що рішення суду
першої інстанції є незаконним,
необгрунтованим, неповно та невірно
встановлені обставини, які мають
значення для справи, внаслідок
неправильного дослідження доказів та
їх оцінки, ухвалене з істотним
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції
було проігноровано зміст договору
оренди основних засобів №43 від 01.09.2011
року, згідно із пунктом 9.5. якого
орендодавець має право відмовитися від
даного договору і вимагати повернення
речі, при цьому у разі відмови
орендодавця від договору, такий
договір є розірваним з моменту
одержання орендарем повідомлення
орендодавця про відмову від договору.
Таким чином, доводить, що відповідно до
ч.3 ст.651 ЦК України такий договір є
розірваним з "22" червня 2012 року, тобто з
моменту отримання ОСОБА_2 повідомлення
про односторонню відмову орендодавцем
від договору оренди основних засобів
№43 від 01.09.2011 року. Покликається на те,
що припинений (розірваний) договір
оренди основних засобів №43 від 01.09.2011р.
не створює ні для сторін договору, ні
для нового власника приміщення
магазину за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_1
жодних зобов'язань ні по відношенню до
ФОП ОСОБА_2, ні по відношенні до
будь-кого іншого, в тому числі і
зобов'язань, пов'язаних із орендним
користуванням таким приміщенням
попередніми орендарями.

Вважає, що судом не було дано належну
оцінку тій обставині, що з 13.07.2012 року
ОСОБА_1 стала одноосібним власником
приміщення магазину за адресою
АДРЕСА_1, а відповідно безпідставне
зайняття ФОП ОСОБА_2 зазначеного
приміщення та здійснення нею у такому
приміщенні господарської діяльності є
порушенням ст.41 Конституції України, ч.1
ст.316, ст.319 та ч.1 ст.321 ЦК України та
прав ОСОБА_1 на користування та
володіння своєю власністю.

Просила скасувати рішення Дубенського
міськрайонного суду від 13 березня 2014
року і ухвалити нове рішення, яким
задовільнити позов в повному обсязі.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу
повністю, надав пояснення в межах її
доводів.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу
не визнав. Заперечуючи доводи
апеляційної скарги, зазначає, що
відповідач займає приміщення
відповідно до договору оренди основних
засобів від 01.09.2011 року, який вважає
дійсним та не розірваним, оскільки при
відчуженні майна про заміну сторони
власника (орендодавця) її не
повідомлялося, а посилання позивача на
те, що підставою припинення договору є
його відчуження - є невірним з огляду на
те, що на думку відповідача у договорі
мається на увазі випадок коли орендар
викупляє це майно і стає його
власником, після чого договір
припиняється. За викладених обставин
просить залишити рішення суду першої
інстанції без змін, а апеляційну скаргу
відхилити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив з того, що
договором оренди основних засобів №43
від 01.09.2011 року передбачено лише
підстави його дострокового розірвання,
однак порядку такого розірвання не
визначено, у зв'язку з чим суд дійшов
висновку про те, що вказаний договір
продовжує діяти, домовленості чи згоди
між сторонами договору про його
розірвання не було, а відповідно ОСОБА_2
правомірно займає спірне приміщення
магазину на підставі вказаного
договору оренди до закінчення строку
його дії - до 01 серпня 2014 року.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів апеляційного
суду погодитися не може.

Відповідно до ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, проте, суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права, або
порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Підставою для скасування рішення,
відповідно до ст.309 ч.1 п.3, п.4 ЦПК
України є невідповідність висновків
суду обставинам справи; порушення
судом або неправильне застосування
норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними, якщо не застосовано закон,
який піддягав застосуванню до спірних
правовідносин або застосований закон,
який не підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно із ч.1 ст.651 ЦК України розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Із змісту п.9.5. договору оренди основних
засобів №43 від 01.09.2011 року, укладеного
між Дубенським районним споживчим
товариством та ФОП ОСОБА_2 вбачається,
що сторони погодили право орендодавця
в односторонньому порядку відмовитися
від цього договору і вимагати
повернення речі. При цьому у разі
відмови орендодавця від договору
договір є розірваним з моменту
одержання орендарем повідомлення
орендодавця про відмову від договору.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що орендодавцем -
Дубенським районним споживчим
товариством на ім'я ФОП ОСОБА_2
направлено лист-претензію вих. .№ 84 від
12.06.2012 року /а.с. 8/, яким повідомлено, що
виходячи із змісту п.9.5. договору оренди
основних засобів №43 від 01.09.2011 року
орендодавець відмовляється від
договору оренди і вважає його
розірваним з моменту отримання даного
листа-претензії. Лист-претензію
відповідно до зворотного повідомлення
про вручення поштового відправлення
було отримано 22.06.2012 року особисто
ОСОБА_2 /а.с. 9/, що не заперечувалося нею
та її представником у суді першої
інстанції.

Таким чином, апеляційним судом
встановлено, що Дубенське районне
споживче товариство здійснило
односторонню відмову від договору
оренди №43 від 01.09.2011 року в порядку
передбаченому цим договором, внаслідок
чого договір оренди основних засобів
№43 від 01.09.2011 року вважається
розірваним 22.06.2012 року, що відповідає
положенню ч.3 ст.651 ЦК України, якою
встановлено, що у разі односторонньої
відмови від договору у повному обсязі
або частково, якщо право на таку
відмову встановлено договором або
законом, договір є відповідно
розірваним.

Зазначені обставини також встановлені
і судовим рішенням, яке набрало
законної сили. Так, відповідно до
постанови Рівненського апеляційного
господарського суду від 24 вересня 2013
року в справі за позовом ПП ОСОБА_1 до ПП
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог Дубенське районне
споживче товариство про стягнення
збитків. Так, даним рішенням
встановлено, що колегія суддів дійшла
висновку, що договір оренди № 43
укладений 01.09.2011 року між Дубенським
районним споживчим товариством та
підприємцем ОСОБА_2 припинив свою дію
після продажу приміщення та
повідомлення про це відповідача 17.07.2012
року - відповідно до норм ч.2 ст.291 ГК
України та п.9.4 договору оренди /а.с. 210
зворот/. Зазначені обставини
встановлені в силу ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

13.07.2012 року ОСОБА_1 придбала у
Дубенського районного споживчого
товариства приміщення магазину за
адресою АДРЕСА_1 за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
/а.с. 10-11/.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до
закону.

Таким чином, право власності на
приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" за
адресою АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 з
13.07.2012 року /а.с. 12/.

Згідно до ст.317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України
та ч.1 ст.321 ЦК України право власності
є непорушним і ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності
встановлені главою 29 ЦК України.

В силу приписів ст.391 ЦК України
власник майна має право звернутися до
суду з вимогою про захист права
власності, вимагаючи усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно до наявних у справі доказів
доведеним є факт користування ОСОБА_2
приміщенням магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" за
адресою АДРЕСА_1 і після 22.06.2012 року,
тобто після розірвання договору оренди
№43 від 01.09.2011 року, без укладення
будь-якого договору з власником цього
приміщення - ОСОБА_1, яким би
врегульовувалося право ОСОБА_2
користуватися цим приміщенням після
22.06.2012 року, та без згоди ОСОБА_1 на таке
користування. Зазначене не
заперечується ОСОБА_2

Таким чином, апеляційним судом
встановлено, що ОСОБА_2 неправомірно
займає з 22.06.2012 року спірне приміщення
магазину, а позивач внаслідок цього
позбавлена однієї з правомочностей
власника - користування.

Предметом негаторного позову є вимога
володіючого майном власника до третіх
осіб про усунення порушень його права
власності, що перешкоджають йому
належним чином користуватися,
розпоряджатися цим майном тим чи іншим
способом.

Підставою негаторного позову є
посилання позивача на належне йому
право користування і розпорядження
майном, а також факти, що підтверджують
дії відповідача у створенні позивачеві
перешкод щодо здійснення ним цих
правомочностей. При цьому для
задоволення вимог власника достатньо
встановити факт об'єктивно існуючих
перешкод у здійсненні власником своїх
правомочностей.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтованими, оскільки апеляційним
судом встановлено, що позивачем
доведено факт належності їй спірного
майна на праві власності, а також
вчинення відповідачем - ОСОБА_2
порушення права позивача щодо
володіння та користування нерухомим
майном - приміщенням магазину
"ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, що
призводить до неможливості
використання власником такого майна.

Відповідно до норм процесуального
права передбачається, що обставини
цивільних справ з'ясовуються судом на
засадах змагальності; в межах
заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів. Щодо
обов'язку доказування і подання
доказів, то кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Однак належними і
допустимими доказами в передбаченому
законом порядку відповідач висновки
апеляційного суду не спростувала.

Враховуючи наведені обставини та
міркування, оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про задоволення позову в
повному обсязі.

На підставі ст.ст. 317, 334, 391, 628, 651
ЦК України , керуючись ст. ст. 303 , 307,
п.3.4 ст.309, ст.316 ЦПК України колегія
суддів -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 13 березня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом виселення з приміщення
магазину задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні
майном шляхом виселення фізичної особи
- підприємця ОСОБА_2 з магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 72, 6
кв.м., який розташований за адресою
АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді:
З.І. Буцяк

А.М. Шеремет