Справа № 296/6504/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

"05" червня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд міста
Житомира в складі:

головуючого - судді Шалоти
К.В.,

за участю: секретаря судового
засідання - Давиденко В.В.,

представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши y відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення безпідставно отриманих
коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась з позовом до
відповідача ОСОБА_4, в якому просила
стягнути з відповідача на свою користь
282 800 грн. набутих без достатньої
правової підстави, 13 272 грн. 23 коп.
річних та 4 269 грн. 37 коп. інфляційних, а
всього 300 341 грн. 60 коп.

Позов обґрунтовувався тим, що у зв"язку
із укладенням 12 травня 2006 року між
ОСОБА_3 як покупцем та ОСОБА_4 як
продавцем договору купівлі-продажу
квартири, позивачем ОСОБА_3 12 травня 2006
року було укладено кредитний договір в
Акціонерно-комерційному банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк» за
№280/21-1284 та отримано кредитні кошти в
сумі 282 800 грн, які було передано
відповідачу ОСОБА_4 в рахунок оплати
заборгованості за купівлю квартири,
однак відповідно до рішення
Апеляційного суду Житомирської
області від 14 грудня 2011 року дані кошти
не вважаються оплатою за придбання
майна на підстав договору
купівлі-продажу квартири від 12 травня
2006 року.

Посилаючись на те що, кошти отримані
відповідачем ОСОБА_4 від позивача
ОСОБА_3 в сумі 282 800 грн, отримані
останньою від банку на підставі
кредитного договору є такими, що набуті
відповідачем без жодної правової
підстави, просила стягнути ці кошти на
підставі ст. 1212 ЦК України, а також
додатково суму 13 272 грн. 23 коп. річних та
4 269 грн. 37 коп. інфляційних за
безпідставне користування чужими
коштами на підставі ст. 625 ЦК України.

Представник позивача в судовому
засіданні поданий позов підтримав
повністю, посилаючись на преюдиційне
значення для даної справи рішення
Апеляційного суду Житомирської
області від 14 грудня 2011 року щодо
визнання відповідачем факту отримання
грошових коштів від позивача, просив
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала, факт
отримання відповідачем ОСОБА_4
будь-яких грошових коштів від позивача
заперечувала, вказала на те, що
пояснення, на які посилається позивач
як на підставу своїх вимог, надавалися
відповідачем у іншій справі як
стороною, а не свідком та остання не
попереджалася про кримінальну
відповідальність за дачу завідомо
неправдивих свідчень, а також
посилаючись на пропущення позивачем
строків позовної давності просила у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши
документи та матеріали наявні в справі,
суд приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом встановлено, 12 травня 2006 року між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 квартиру
та земельну ділянку площею 0,0225 га, що
знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Відповідно до п. 2.1 цього договору
продаж майна вчинено за домовленістю
сторін за 353500 грн, з яких гроші в сумі
70700 грн покупець оплатив продавцю в
момент підписання даного договору, а
решту 282800 грн покупець зобов'язується
сплатити покупцю до 13 травня 2006 року.

Цього ж дня, між ОСОБА_3 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
було укладено кредитний договір
№280/21-1284, відповідно до якого ОСОБА_3
отримала від банку в тимчасове оплатне
користування грошові кошти в сумі 56000
дол. США зі сплатою 12 відсотків річних з
кінцевим терміном погашення кредиту до
11 травня 2021 року (а.с. 11-13).

Позивач посилаючись на факт передання
в рахунок оплати за придбане нерухоме
майно відповідачу грошових коштів у
сумі 282800 грн, що в подальшому на
підставі рішення Апеляційного суду
Житомирської області від 14 грудня 2011
року було вирішено стягнути з нього,
вказував на те, що передані кошти
отримані відповідачем без достатньої
правової підстави.

Таким чином, спір між сторонами
фактично зводиться до питання про
здійснення передання позивачем ОСОБА_3
до відповідача ОСОБА_4 (факт набуття)
грошових коштів у сумі 282 800 грн без
достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Доведеність факту набуття
відповідачем ОСОБА_4 коштів у сумі 282 800
грн без достатньої правової підстави
позивач обґрунтовував посиланням на
преюдіційне значення в даній справі
рішення Апеляційного суду
Житомирської області від 18 березня 2009
року, в мотивувальній частині якого
вказується на те, що позивач визнала в
суді першої інстанції факт отримання у
відповідача коштів, наданих останній в
кредит саме для придбання житла.

З цього приводу суд вважає за необхідне
зазначити, що преюдиційність
ґрунтується на правовій властивості
законної сили судового рішення і
визначається його суб'єктивними і
об'єктивними межами, за якими сторони
та інші особи, які брали участь у
справі, а також їх правонаступники не
можуть знову оспорювати в іншому
процесі встановлені судовим рішенням у
такій справі правовідносини.

При цьому, суд звертає увагу, що не має
преюдиційного значення оцінка судом
конкретних обставин справи, які
сторонами не оспорювалися, мотиви
судового рішення, правова кваліфікація
спірних відносин. Водночас,
преюдиційне значення можуть мати лише
ті факти, щодо наявності або
відсутності яких виник спір, і які були
предметом судового розгляду, після їх
перевірки і оцінки судом та які
зазначені у резолютивній частині
рішення.

Суд не приймає до уваги доводи позивача
та його представника на преюдиційність
(доведеність) факту отримання ОСОБА_4
від ОСОБА_3 коштів в сумі 56000 дол. США,
посилаючись на рішення суду
апеляційної інстанції, оскільки як
вбачається зі змісту рішення
Апеляційного суду Житомирської
області від 18 березня 2009 року у справі
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та рішення
Апеляційного суду Житомирської
області від 14 грудня 2011 року у справі
про стягнення боргу за договором
купівлі-продажу, дані обставини не були
предметом судового розгляду, а тому
судом не перевірялись та не
встановлювались.

За змістом ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Натомість, позивач ОСОБА_3 в порушення
ч. 1 ст. 60 ЦПК України будь-яких належних
та допустимих доказів на підтвердження
самої обставини передання відповідачу
ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 282 800 грн
надано не було.

При цьому, представник позивача в
судовому засіданні вказав про
відсутність будь-яких доказів на
підтвердження факту передання
позивачем до відповідача вказаних
коштів, а представник відповідача факт
такого передання категорично
заперечувала.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з викладеного, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача ОСОБА_4 коштів
у сумі 282 800 грн. набутих без достатньої
правової підстави є такою, що не
підлягають до задоволення у зв'язку із
недоведеністю.

При цьому, беручи до уваги, що вимога
позивача стосовно стягнення 3% річних
та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК
України за безпідставне користування
чужими коштами є похідною від вимоги
про стягнення безпідставно отриманих
коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, то
враховуючи, що суд не знайшов достатніх
правових підстав для задоволення
основної вимоги, не підлягає
задоволенню й похідна від неї вимога.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 61, 208, 209, 212 - 215
Цивільного процесуального кодексу
України, Корольовський районний суд
міста Житомира, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення безпідставно отриманих
коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м.Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
К. В. Шалота