Провадження №22-ц/784/1076/14
Провадження №22ц/784/1076/14, №22ц/784/1083/14
Головуючий суду 1-й інстанції -
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого - Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на ухвалу та рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва

від 25 лютого 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5

про стягнення аліментів на утримання
малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

27 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
на її користь аліментів на утримання
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
у розмірі ? частини всіх його доходів,
але не менше 30% прожиткового мінімуму
на дитину відповідного віку до
досягнення ним повноліття.

13 лютого 2014 року ОСОБА_5 подав до суду
зустрічний позов до ОСОБА_3 про
зобов'язання не чинити перешкод у
проживанні сина за його місцем
проживання чотири дні на тиждень.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 25 лютого 2014 року
у прийнятті зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Миколаєва від цієї ж дати первісний
позов задоволено частково. З ОСОБА_5 на
користь позивачки стягнуто аліменти на
утримання сина у сумі 650 грн. щомісячно
до досягнення дитиною повноліття,
починаючи з 27 грудня 2013 року.

Не погодившись із зазначеним рішенням
та ухвалою, ОСОБА_5 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду та ухвалу скасувати, і ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічного позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.180, 181, 182, 184
Сімейного кодексу України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

Якщо сторони такої згоди не дійшли,
кошти на утримання дитини
присуджуються рішенням суду у частці
від заробітку (доходу) її матері, батька
і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначення розміру аліментів у твердій
грошовій сумі здійснюється за заявою
платника або одержувача, якщо платник
аліментів має нерегулярний, мінливий
дохід, частину доходу одержує в натурі,
а також за наявності інших обставин, що
мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення.

Стаття 7 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» передбачає,
що розмір прожиткового мінімуму для
дитини віком від 6 до 18 років становить
1286 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач є батьком малолітнього
ОСОБА_7, який проживає з матір'ю і
знаходиться на її утриманні.

Стан здоров'я сина сторін є
задовільним.

Сам відповідач згідно досліджених
доказів також не має тяжких
захворювань, не має на утриманні інших
дітей або батьків, є працездатним.

Регулярного заробітку він не має.

Проаналізувавши викладене, колегія
суддів вважає, що висновок районного
суду про необхідність стягнення з
відповідача аліментів у твердій
грошовій сумі - 650 грн. на утримання сина
є правильним, оскільки він базується на
вищезазначених нормах права та
встановлених обставинах справи.

Відповідач є працездатним, немає інших
утриманців, не має тяжких захворювань,
а тому має можливість сплачувати на
утримання сина зазначену суму, яка
становить половину від прожиткового
мінімуму для дитини віком від 6
до 18 років.

До того ж, з пояснень відповідача
вбачається, що він має матеріальну
можливість надавати на утримання сина
таку суму, оскільки, коли син проживав
разом з ним, він витрачав на його
утримання навіть більшу суму.

Що ж стосується ухвали суду від 25
лютого 2014 року про відмову у прийнятті
зустрічного позову, то, на думку
колегії суддів, суд першої інстанції
відповідно до положень ст.123 ЦПК
України правильно виходив з того, що
заявлені у ньому вимоги не
взаємопов'язані з первісним позовом,
оскільки ОСОБА_5 не заявляв вимог про
визначення місця проживання дитини з
ним протягом всього часу (до досягнення
нею повноліття).

Проте, це не позбавляє відповідача
права звернутися до суду із
самостійним позовом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
оскаржуваних ухвали та рішення
районного суду, оскільки вони є
законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення та ухвалу Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 25 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

У Х В А Л А