Єдиний унікальний номер 255/2429/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4720/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді:
Санікової О.С.

суддів:
Барсукової О.І., Канурної О.Д.

при секретарі:
Хохулі М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України, третя
особа державне підприємство
«Макіїввугілля» про поновлення на
роботі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в
інтересах якого діє його представник
ОСОБА_3, просить скасувати рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 22 квітня 2014 року, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України, третя особа
державне підприємство «Макіїввугілля»
про поновлення на роботі відмовлено, -
та ухвалити нове рішення, яким поновити
ОСОБА_2 строк для оскарження звільнення
і поновити його на посаді генерального
директора ДП «Макіїввугілля».

В обгрунтування апеляційної
скарги апелянт посилається на
недоведеність обставин, які мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи, про
що свідчить те, що ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про поновлення на роботі
у зв'язку з тим, що наказом Міністерства
енергетики і вугільної промисловості
України №20 к/к він був звільнений, як
зазначено в трудовій книжці по п.8 ст. 36
КЗпП України, а саме з підстав,
передбачених контрактом (за власним
бажанням), але заяви про звільнення за
власним бажанням ОСОБА_2 написано не
було; в позові ОСОБА_2 зазначав
обставини, за яких він не міг
звернутися до суду, оскільки
хвилювався за своє життя і життя своєї
сім'ї; крім того, просив суд поновити
строк для оскарження наказу про
звільнення, обґрунтовано зазначаючи
спроби рейдерського захвату
підприємства і вибух за місцем
проживання його сім'ї, який стався 18
червня 2011 року, за що дійсно були
засуджені особи, які це здійснили, але
не були встановлені особи, які
замахувалися на життя і здоров'я
позивача і його сім'ї; 28 січня 2012 року
слідчим СВ Ворошиловського РВДГУ УМВС
України в Донецькій області була
винесена постанова при зупинення
досудового слідства до встановлення
осіб злочинців, тому вважає, що
посилання на те, що загроза життю і
здоров'ю ОСОБА_2 реально мала місце,
підтверджується зазначеною
постановою; позивач дійсно не мав
можливості відповідно до закону
звернутися до суду в установлений
строк, оскільки він навіть не знав про
своє звільнення, про яке йому стало
відомо тільки на початку літа 2012 року;
апелянт також вважає, що дані з
інтернет порталу не можуть бути
визнані судом як належні докази,
оскільки підтвердженням
працевлаштування є запис у трудовій
книжці та наказ про прийняття на нове
місце роботи, чого немає в матеріалах
справи; суд в порушення п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» суд
не перевірив причини пропуску строку
звернення до суду, а також не зазначив в
рішенні мотиви, чому він поновлює чи
вважає неможливим поновити пропущений
строк.

В судовому засіданні
апеляційного суду представники
відповідача і третьої особи
заперечували проти доводів
апеляційної скарги, вважаючи рішення
суду законним і обгрунтованим.

Позивач та його представник
двічі у судове засідання апеляційного
суду не з'явились; про час і місце
розгляду справи повідомлялись як
повістками, так і засобами зв'язку. При
цьому 23 травня 2014 року від позивача
надійшла заява про відкладення
розгляду справи, яка була задоволена;
про причини неявки у судове засідання 2
червня 2014 року ні позивач, ні його
представник не повідомили, хоча
позивач був повідомлений
телефонограмою, яка зареєстрована в
журналі телефонограм №1 за №876 від 28
травня 2014 року, за номером , який
був зазначений ним в заяві про
відкладення розгляду справи від 23
травня 2014 року.

Судом першої інстанції
встановлено, що наказом Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України №197-к/к від 4 грудня 2006 року
ОСОБА_2 було призначено генеральним
директором державного підприємства
«Макіїввугілля» на умовах укладеного
контракту.

6 лютого 2012 року наказом
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України №20 к/к ОСОБА_2
було звільнено з посади генерального
директора ДП «Макіїввугілля»
відповідно до поданої ним заяви,
контракт було розірвано на підставі
підпункту г) пункту 25 цього контракту.

Розглядаючи заяву позивача щодо
строку звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі судом першої
інстанції встановлено, що згідно
роздруківок з офіційного сайту
Черкаської обласної державної
адміністрації розпорядженням голови
Черкаської обласної державної
адміністрації від 15 березня 2012 року
№40/01-02-2 ОСОБА_2 було призначено
тимчасово виконуючим обов'язки
начальника Головного управління
інвестиційно-інноваційної політики,
підприємництва та зовнішніх зносин
Черкаської обласної державної
адміністрації, при чому підставою
призначення була особиста заява ОСОБА_2
і на вказаній посаді він перебував до 15
травня 2012 року.

Судом також встановлено, що 28
серпня 2012 року ОСОБА_2 було призначено,
як такого, що пройшов конкурсний
відбір, на посаду заступника голови
Донецького обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України, з якої його було звільнено 3
вересня 2012 року за переведенням для
подальшої роботи в Київському
обласному територіальному відділенні
Антимонопольного комітету України. З 4
вересня 2012 року ОСОБА_2 працював на
посадах заступника голови, голови
Київського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України. З 22 квітня 2013 року по
теперішній час позивач працює на
посаді голови Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників відповідача та третьої
особи, дослідивши матеріали цивільної
справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні його позовних вимог суд
виходив з того, що позивач пропустив
місячний строк звернення до суду без
поважних причин; при цьому суд
зазначив, що вказуючи на загрозу своєму
життю, позивач не надав суду жодного
доказу існування дійсних перешкод для
звернення до суду за захистом свого
права, як і доказів того, що заява про
звільнення з посади генерального
директора ДП «Макіїввугілля» ним не
подавалась; участь ОСОБА_2 у
конкурсному відборі для прийняття на
державну службу свідчить про те, що
позивач не вважав, що його права при
звільненні були порушені.

Такі висновки суду є правильними.

Як зазначено у п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 1992 року „Про практику
розгляду судами трудових спорів" /з
наступними змінами та доповненнями/
якщо місячний чи тримісячний строк
пропущений без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строків у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а й усі
обставини справи, права та обов'язки
сторін.

З урахуванням зазначеного
роз'яснення апеляційним судом
встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів
справи наказом Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України №197-к/к від 4 грудня 2006 року
ОСОБА_2 було призначено генеральним
директором державного підприємства
«Макіїввугілля» на умовах укладеного
контракту.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є підстави, передбачені
контрактом.

Наказом Міністерства енергетики
та вугільної промисловості України
від 6 лютого 2012 року №20 к/к ОСОБА_2 було
звільнено з посади генерального
директора ДП «Макіїввугілля»
відповідно до поданої ним заяви;
контракт, укладений з ОСОБА_2 4 грудня 2006
року №73 із змінами та доповненнями до
нього розірвано на підставі підпункту
г) пункту 25 цього контракту (з інших
підстав, передбачених законодавством
та цим контрактом).

З доданого до матеріалів справи
контракту вбачається, що відповідно до
п.25 цей контракт припиняється: а)після
закінчення строку дії контракту; б) за
згодою сторін; в) до закінчення терміну
дії контракту у випадках, передбачених
пунктами 26 і 27 цього контракту; г) з
інших підстав, передбачених
законодавством та цим контрактом.

Звертаючись до суду з позовом про
поновлення на роботі позивач посилався
на те, що він не подавав заяву про
звільнення з посади генерального
директора ДП «Макіїввугілля».

Проте, до апеляційного суду
стороною відповідача надана заява
такого змісту: «Міністру енергетики та
вугільної промисловості України
ОСОБА_5 генерального директора ДП
«Макіїввугілля» ОСОБА_2 Прошу Вас
звільнити мене з посади генерального
директора ДП «Макіїввугілля» за
переведенням для подальшої роботи у
центральному апараті
Міненерговугілля. (підпис)».

Разом з тим, зазначена заява не
містить дати її написання, а також дати,
з якої ОСОБА_2 просив його звільнити;
крім того, на заяві відсутня резолюція
посадової особи, уповноваженої
вирішувати це питання.

За таких обставин звільнення
ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі
поданої ним заяви не можна вважати
законним.

Проте, аж до березня 2014 року
ОСОБА_2 не звертався за захистом свого
порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку. Копія наказу в такому
випадку видається на вимогу
працівника. Обов'язок видати копію
наказу в день звільнення покладається
на власника або уповноважений ним
орган тільки у разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_2, будучи звільненим за
власним бажанням, не звертався із
заявою про видачу наказу про його
звільнення. Отримання трудової книжки
ним не оспорюється, що підтверджено
також записом у книзі обліку руху
трудових книжок.

Звертаючись до суду з позовом 4
березня 2014 року ОСОБА_2 посилався на те,
що звернутися з позовом про поновлення
на роботі в установлений законом строк
він був позбавлений можливості,
оскільки реально опасався за своє
життя і здоров'я, а також благополуччя
своєї сім'ї, бо в той період при владі
знаходились саме ті люди, які були
ініціаторами його звільнення і
порушення відносно нього кримінальних
справ, а також ініціаторами
рейдерського захвату підприємства на
початку 2011 року шляхом проведення
багаточисельних перевірок
контрольно-ревізійних і податкових
служб різних рівнів, організації
вибухів біля будівлі ДП
«Макіїввугілля» і біля його будинку
для залякування його і членів його
сім'ї; ці побоювання мають під собою
підгрунтя, враховуючи ті зловживання і
порушення закону, які допускалися
колишньою владою і які згодом були
викриті і опубліковані засобами
масової інформації, тому вважав, що
строк на подачу позовної заяви про
поновлення на роботі був пропущений
ним з поважних причин і підлягає
поновленню.

Розглядаючи справу судом першої
інстанції досліджені обставини, на які
посилався позивач, їм дана належна
правова оцінка і у суду апеляційної
інстанції немає підстав вважати її
неправильною.

Як вбачається з матеріалів
справи обставини, на які посилається
позивач як на поважність причин
пропуску строку для звернення до суду з
позовом про поновлення на роботі, не
завадили йому вести звичний спосіб
життя, він не переховувався, мав
можливість займати певні посади в
різних установах, вільно переміщатися
по країні та за кордоном.

З матеріалів справи також
вбачається, що прокурором Донецької
області 18 жовтня 2011 року були порушені
кримінальні справи відносно
генерального директора ДП
«Макіїввугілля» ОСОБА_2 за ознаками
злочинів, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.3
ст. 382 КК України у зв'язку з чим він був
відсторонений від роботи; постановою
слідчого з особливо важливих справ
слідчого відділення прокуратури
Донецької області від 6 лютого 2012 року
кримінальні справи відносно ОСОБА_2
закриті у зв'язку з відсутністю в його
діях складу злочинів. Зазначена
постанова була оскаржена
представником ОСОБА_2 - адвокатом
ОСОБА_6 і постановою Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 2 березня
2012 року у задоволенні скарги було
відмовлено. Зазначені обставини
свідчать, на думку апеляційного суду,
про те, що позивач мав можливість
здійснити заходи по захисту своїх прав
від кримінального переслідування.

При цьому доказів того, що ОСОБА_2
чинилися перешкоди у здійсненні ним
посадових обов'язків генерального
директора ДП «Макіїввугілля» і що він
був позбавлений можливості звернутися
до суду за захистом свого трудового
права ні позивачем, ні його
представником не надано.

Крім того, з доданої стороною
позивача ксерокопії трудової книжки
ОСОБА_2, завіреної нотаріально,
вбачається, що після запису про
звільнення ОСОБА_2 на підставі наказу
від 16 лютого 2012 року зроблені записи
про його призначення на посаду
заступника голови Донецького
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України з 28
серпня 2012 року по 3 вересня 2012 року,
заступника голови Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України з 4
вересня 2012 року по 19 квітня 2013 року,
голови Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України з 22
квітня 2013 року, що також, на думку
апеляційного суду, свідчить про
відсутність перешкод для звернення до
суду з позовом про поновлення на роботі
у встановлений законодавством
місячний строк. Зазначені обставини
стороною позивача не спростовані.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача про те, що
загроза життю і здоров'ю ОСОБА_2
реально мала місце, що підтверджується
постановою слідчого про зупинення
досудового слідства, оскільки до
наступного часу не встановлені особи,
які у червні 2011 року замахувалися на
життя і здоров'я ОСОБА_2 та його сім'ю і
це є поважною причиною пропуску строку
для звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі, є безпідставними,
оскільки цією постановою не
встановлено, що ці події пов'язані саме
з його професійною діяльністю
генерального директора ДП
«Макіїввугілля», позивачем не надано
також доказів рейдерського захвату
підприємства, керівником якого він був
і крім того, як зазначає позивач, особи,
які замахувалися на його життя і
здоров'я, не встановлені до наступного
часу, але це не завадило йому
звернутися до суду з позовом у березні
2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те,
що дані з інтернет порталу про роботу
ОСОБА_2 в Черкаській
облдержадміністрації не є належними
доказами щодо причин пропуску строку
для звернення до суду також є
безпідставними, оскільки відсутність
поважних причин пропуску строку
доведена іншими доказами.

Таким чином, розглядаючи справу
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
поновлення на роботі у зв'язку з
пропуском без поважних причин строку
звернення з таким позовом.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307,308, 314,315
ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 22 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: