Справа № 1326/9439/12
Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/1034/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі
секретаря: Азенко М.В.,

з участю:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 29 листопада 2013 року у
справі за позовом ЛКП «Магістральне»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за комунальні послуги
та зустрічний позов ОСОБА_3 до ЛКП
«Магістральне» про визнання
правочинів на надання послуг з
централізованого постачання води і
водовідведення неукладеними, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов ЛКП
«Магістральне» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 ІК НОМЕР_1,
ОСОБА_5 ІК НОМЕР_2, ОСОБА_3 ІК - НОМЕР_3 на
користь ЛКП "Магістральне" борг за
комунальні послуги за період з 01.04.2009р.
по 01.04.2012р. в сумі 10 032,79 (десять тис.
тридцять дві) грн. та 214 грн. сплаченого
судового збору.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Ухвалою суду від 10.04.2014 року роз'яснено
рішення та зазначено, що договір між
сторонами надання про послуг з
централізованого постачання води і
водовідведення не укладався.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що таке
є незаконним та необгрунтованим, судом
неповно з'ясовано обставини справи,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Апелянт зазначає, що
позивач не надав належних та
допустимих доказів в обґрунтування
обставин, на які він посилається так, як
цього вимагають ст. 58, 59, 60 ЦПК України. В
силу ст. 19 закону України «Про
теплопостачання» споживач повинен
щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації лише за
фактично отриману теплову енергію.
Фактичне споживання може бути
визначене лише на підставі приладів
обліку, але жодного доказу фактичного
споживання позивач не надав. Оскільки
згідно ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування, а таких належних
та допустимих доказів позивач не надав,
його нарахування нічим підтверджені.

Просить скасувати оскаржуване рішення
та в задоволенні позовних вимог
відмовити, зустрічний позов
задовольнити.

Апелянт в судове засідання не з"явився
і судова колегія у відповідності з
вимогами ст.305 ЦПК України прийшла до
висновку про відхилення клопотання
ОСОБА_5 щодо відкладення розгляду
справи, оскільки не встановлено
поважної причини його відсутності в
судовому засіданні. З представлених
ним документів не вбачається, що саме
на час судового засідання він
скеровувався на обстеження в
діагностичний центр. Судова колегія
враховує і те, що від ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які належним чином повідомленні про
час та місце судового засідання,
клопотань про відкладення справи не
поступило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 на заперечення апеляційної
скарги, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 6.11.2012 року позивач ЛКП
«Магістральне» звернувся із позовною
заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
солідарне стягнення заборгованості за
комунальні послуги у сумі 10032,79 грн. В
обґрунтування своїх вимог зазначав, що
на обслуговуванні ЛКП «Магістральне»
знаходиться будинок АДРЕСА_1 цього
будинку за згаданою адресою проживають
відповідачі - власники квартири:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 Відповідачі за
період з 01.04.2009 по 01.04.2012 р.р.
заборгували ЛКП «Магістральне» 10032,79
грн. не оплачуючи комунальні послуги,
чим порушили п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги».
Відповідачі відмовляються підписувати
типовий договір про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій. Вони не
здійснюють проплату послуг з
центрального опалення. Просив
задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну
позовну заяву, якою просив визнати
правочин на надання послуг з
постачання води і водовідведення між
позивачем та відповідачем неукладеним
(а.с.62-64).

Судом встановлено, що відповідачі є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 у м.
Львові та у ній зареєстровані і
проживають, що вбачається з довідки №859
від 21.05.2012 року, виданої ЛКП
«Магістральне». Квартира складається з
2 кімнат загальною площею 43,70 кв.м. та
житловою площею 25,40 кв.м.

Відповідно до розрахунку, який надало
ЛКП «Магістральне», відповідачі за
період з 01.04.2009 по 01.04.2012 р.р. заборгували
кошти в сумі 10032,79 грн за отриман
послуги з теплопостачання - 5631,07 грн.,
гаряче водопостачання- 247,67 грн.,
холодне водопостачання - 288,68 грн.,
утримання будинку та прибудинкової
території 3865,37 грн.(а.с.8-12).

Із договору № 3144/ф від 29.08.2002 року про
постачання теплової енергії у гарячій
воді та договору № 514020 від 01.07.2008 року
про постачання холодної води, що
укладені між ЛКП «Магістральне» та ЛКП
«Львівтеплоенерго», ЛМКП
«Львівводоканал» вбачається, що
останніми надаються послуги з
теплопостачання ЛКП «Магістральне», за
які ЛКП «Магістральне» зобов'язане
справляти плату, за встановленими
тарифами.

При таких обставинах суд первісний
задовольнив позов.

Крім того, оскільки відповідачі
користувалися послугами, що їм
надавало ЛКП «Магістральне», суд
прийшов до вірного висновку, що
зустрічний позов визнання правочину
про надання послуг з водопостачання
води і водовідведення між ЛКП
«Магістральне» та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_3 неукладеними не підлягає до
задоволення, оскільки хоча із
матеріалів справи не вбачається
укладення в письмовій формі таких
договорів між ОСОБА_3 та ЛКП
«Магістральне», однак встановлено
фактичне існування договірних
відносин.

Ухвалою суду від 10.04.2014 року роз'яснено
рішення та зазначено, що договір між
сторонами надання про послуг з
централізованого постачання води і
водовідведення не укладався.

При цьому судова колегія встановила, що
термін «договір» в даному випадку слід
розуміти, як договір в письмовій формі.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд
прийшов до висновку, що ЛКП
«Магістральне», як виконавець послуг
надає споживачам послуги з утримання
будинку та прибудинкової території,
останні є споживачами таких послуг, від
їх отримання відповідачі не
відмовлялись, тобто між сторонами
встановлені фактичні договірні
відносини на тих умовах, за яких
надається ця послуга, і відповідно,
вимога ЛКП "Магістральне" про стягнення
з відповідачів заборгованості є
підставною.

Тому відмовлено в задоволенні
зустрічного позову.

Судова колегія погоджується з
висновками суду про те, що позовні
вимоги ЛКП «Магістральне» є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню відповідно до статті 68 ЖК
України, статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", пункту 7 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 8 жовтня 1992 року
№ 572 з врахуванням того, що між
сторонами встановлені фактичні
договірні відносини.

Відповідно до відомостей, які надало
ЛКП «Магістральне» в додатку до
заперечення на апеляційну скаргу,
підтверджено правильність розрахунку
заборгованості, який прийняв до уваги
суд (а.с.152-159).

Апелянт не представив суду належних та
допустимих доказів щодо спростування
цих висновків суду.

Посилання апелянта, на те, що судом не
досліджено відсутність договірних
стосунків між сторонами, судова
колегія не приймає до уваги, оскільки
таке спростовується матеріалами
справи.

При цьому судова колегія враховує, що
частиною 1 ст.1 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги»
встановлено, що балансоутримувачем
будинку є власник або юридична особа,
яка за договором з власником утримує на
балансі відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно із законом.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за
комунальні послуги (водопостачання,
газ, теплова енергія та інші послуги)
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги.

Оскільки квартира, в якій
зареєстровані відповідачі, належить до
приватної власності, то вони
зобов'язані вносити плату за надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій.

У склад послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
входить прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкових територій, санітарно -
технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо ( п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону
України «Про житлово - комунальні
послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України
„Про житлово-комунальні послуги",
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Статтями 20,21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" визначені
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг, зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг, а також
оплата житлово-комунальних послуг у
строки, встановлені договором або
законом, а обов'язком виконавця -
надання житлово-комунальних послуг
вчасно та відповідної якості згідно з
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення із
споживачем договору надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотриманням умов його виконання згідно
з типовим договором, обов'язок власника
квартири укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг та
оплачувати надані послуги передбачено
також п. 7 Правил користування
приміщенням.

Відповідно п.1 ч. 3 ст.20 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
законодавець покладає на споживача
обов'язок укласти договір з виконавцем
послуг з утримання будинку і
прибудинкової території.

Таким чином на ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3
покладено обов"язок укласти договір з
ЛКП «Магістральне» щодо надання
вказаних послуг.

Не виконання цього обов"язок щодо
укладення договору про надання послуг
з утримання будинку і прибудинкової
територій та щодо послуг з
централізованого постачання води і
водовідведення неукладеними не є
підставою для звільнення їх від оплати
за послуги, отримані до моменту
укладення такого.

З цього приводу є правова позиція
Верховного суду України висловлена у
постанові від 10 жовтня 2012 р. у справі за
позовом ТзОВ «Ковальське -
Житлосервіс» до Особи-1 про
зобов'язання укласти договір про
надання послуг з утримання будинку та
прибудинкової території, яка в силу ст.
360-7 ЦПК є обов'язковою для всіх судів
України, які зобов'язані привести свою
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Зокрема Верховний Суд України
сформулював наступну правову позицію:

Свобода договору, закріплена у ст.ст. 6,
627 ЦК України, яка полягає у праві
сторін вільно вирішувати питання при
укладенні договору, при виборі
контрагентів та при погодженні умов
договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного
законодавства передбачена
обов'язковість положень цього акту для
сторін договору, сторони не вправі
відступити від їх положень (ч.3 ст.6 ЦК
України). Так, ст.ст. 19, 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
передбачають обов'язок споживача
житлово-комунальних послуг укласти
письмовий договір з виконавцем послуг
на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року № 529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст.ст. 19-21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», постанови
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року № 529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» убачається,
що умови типового договору, що набули
юридично обов'язкового значення в силу
актів цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст.6, ст.ст. 627, 630 ЦК України
та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

У разі такої відмови, виходячи з
положень ст.ст. 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК
України виконавець послуг вправі
звернутись до суду за захистом свого
права, яке підлягає захисту судом на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених нормативним актом
обов'язкової дії.

Отже відсутність письмового
договору між ЛКП «Магістральне» та
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про надання
житлово-комунальних послуг не є
підставою для звільнення їх від оплати
за надані послуги та не є підставою для
задоволення зустрічного позову.

Посилання апелянта на те, що судом не
враховано те, що рішення №1032
Львівської міської ради від 30.09.2005 року
щодо тарифів визнано нечинним, не
заслуговують на увагу, оскільки
позовні вимоги ЛКП «Магістральне»
стосуються іншого періоду.

Не встановлено, що позивач пропустив
строк позовної давності, оскільки
раніше ЛКП «Магістральне» 22.10.2010 року
зверталось до суду із заявою про видачу
судового наказу, який в послідуючому
був скасований в порядку ст.105-1 ЦПК
України.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів погоджується з висновками суду.

Висновки суду достатньо
мотивовані і підтверджені доказами,
наявними в матеріалах справи.

Інші доводи апелянта, не
спростовують висновків суду, такі не
грунтуються на законі спростовуються
вищенаведеним.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ч.1 п. 1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1
ст.314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія
суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Франківського районного
суду м. Львова від 29 листопада 2013 року -
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.