У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка
А.В.,Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 13 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 24 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, у якому просив
суд стягнути з відповідача на його
користь борг в сумі 339 367 грн 50 коп., з
яких 198 367 грн 50 коп. згідно з розпискою
та 141 000 грн залишку боргу за
договором позики.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 01 березня 2011 року надав відповідачу
в борг грошові кошти в сумі 25 000 доларів
США, що еквівалентно 198 367 грн 50 коп.

Вказував також, що 01 квітня 2011 року між
сторонами укладено договір позики,
відповідно до умов якого позивач надав
відповідачу грошові кошти в сумі 150 000
грн.

Зазначав, що грошові кошти відповідач
ОСОБА_7 повернула лише частково в сумі 9
000 грн за договором позики від 01 квітня
2011 року.

З огляду на зазначені обставини
позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 13 лютого 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 24 вересня 2013 року, позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача борг у сумі 339 367 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями заявник звернувся
із касаційною скаргою, в якій просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані по справі судові рішення
вказаним вимогам закону не
відповідають, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 01 березня 2011
року відповідач ОСОБА_7 отримала від
позивача ОСОБА_6 для особистих потреб
кошти в сумі 25 000 доларів США. Факт
отримання вказаних коштів
підтверджується власноруч написаною
відповідачем розпискою. Вказані кошти
відповідач зобов'язався повернути на
вимогу позивача.

Встановлено також, що 01 квітня 2011 року
між сторонами укладено договір позики,
відповідно до умов якого відповідач
ОСОБА_7 отримала від позивача позику в
сумі 150 000 грн.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд
виходив, з того, що відповідач у
порушення умов договору позики та
розписки, що була написана ним
власноруч, не повернув кошти, що були
нею отримані за вказаними договорами.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погодитись не може, оскільки вони
зроблені за неповним та всебічним
з'ясуванням всіх обставин по справі та
з порушенням вимог закону, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 57 - 60 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_7 на підтвердження
своїх доводів щодо повернення коштів
за вказаними договорами позики надала
оригінали розписок від 29 грудня 2011 року
на суму 10 000 грн, 23 травня 2012 року на
суму 140 000 грн, від 21 вересня 2012 року на
суму 15 000 доларів США та від 22 грудня 2012
року на суму 10 000 доларів США (а.с. 97, 98, 102,
103).

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи від
21 серпня 2013 року №5113 підписи
від імені позивача у вказаних
розписках розташовані в рядках
«Займодатель ОСОБА_6» виконані саме
позивачем.

Відповідно до ст. ст. 179, 212 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд всупереч
вимогам процесуального закону
відкинув вказані докази та не надав їм
належної правової оцінки. В той же час,
судом взято до уваги усні заперечення
позивача щодо неповернення
відповідачем суми боргу за вказаними
договорами позики, які не підкріплені
належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Таким чином, оскільки судами не надано
належної правової оцінки обставинам по
справі, що має важливе значення для
правильного вирішення спору по суті, не
усунуто суперечності при дослідженні
наданих сторонами доказів, допущено
порушення норм процесуального права,
оскаржувані судові рішення не можна
вважати законними та обґрунтованими, а
тому вони підлягають скасуванню із
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 13 лютого 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 24 вересня 2013
року скасувати, справу передати на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк