Справа № 758/1142/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарях - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, третя особа:
ОСОБА_5, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
до відповідачки про застосування
наслідків нікчемного правочину
мотивуючи свої вимоги тим, що 26.06.2013
року між нею та відповідачкою був
укладений правочин у формі розписки
щодо купівлі-продажу земельної ділянки
з будівлями площею 4 сотки за адресою:
АДРЕСА_3, яка належить відповідачці на
праві власності відповідно до
Державного акту про право приватної
власності № 85-2-00055 від 27.08.1998 року та
ОСОБА_5 на праві приватної власності
відповідно до Державного акту про
право приватної власності № 85-2-01009 від
07.08.2001 р.

Вважає, що даний правочин
купівлі-продажу земельної ділянки з
будівлями є нікчемним, оскільки не був
посвідчений нотаріально, як того
вимагає ст. 657 ЦК України та ст. 132 ЗК
України.

Крім того посилається на те, що при
укладенні даного правочину між нею та
ОСОБА_4 не були досягнуті наступні
істотні умови передбачені для угод про
перехід права власності на земельну
ділянку з будівлями, які передбачені
ст.ст. 120, 132 ЗК України, а саме: сторонами
не визначено, хто буде виступати
покупцем та продавцем за правочином та
не зазначено права та обов'язки сторін.
Також власником земельної ділянки є
ОСОБА_5, який не був стороною правочину
від 26.06.2013 року.

Зазначає, що в наступному з'ясувалось,
що земельної ділянки площею 4 сотки
щодо якої укладався правочин не існує,
як окремого об'єкту нерухомості. З
наданих державних актів вбачається, що
земельні ділянки займають 0,1 га, а не 4
сотки. Таким чином, земельна ділянка
площею 4 сотки не виділена як окремий
об'єкт нерухомості та не оформлена у
відповідності до ст. 126 ЗК України та
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», тобто земельній
ділянці не призначений відповідний
окремий кадастровий номер.

Звертає увагу суду на те, що після
укладення правочину відповідачка
вказала наступні обмеження, а саме
сплату за сервітут (підключення до
водопостачання ПАТ «АК Київводоканал»
за 163 000 (сто шістдесят три тисячі)
гривень та зазначала, що будівлі, які
були предметом правочину, не
ідентифіковані (адреса, площа та ін.), а
також відсутній будь-який
правовстановлюючий документ на такі
будівлі.

Посилається на те, що на виконання
правочину ОСОБА_4 отримала від неї 40 750,00
грн., які в зв'язку з нікчемністю даного
правочину вона повинна повернути їй.

На підставі вищевикладеного
звертається до суду з даним позовом до
відповідачки та просить суд
застосувати до нікчемного правочину
від 26 червня 2013 року у формі розписки
щодо купівлі-продажу земельної ділянки
з будівлями площею 4 сотки за адресою:
АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 наслідки недійсності та
стягнути з відповідачки на її користь 40
750, 00 грн.

В судовому засіданні представник
позивачки вимоги підтримує з
вищевикладених підстав, обґрунтувавши
поясненнями просить суд позов
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена вчасно та
належним чином, до суду надала
заперечення проти позову згідно, яких
вважає позовну заяву незаконною та
необґрунтованою мотивуючи тим, що
26.06.2013 року позивачка звернулася до неї
з пропозицією придбати земельну
ділянку площею 4 сотки, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
земельної ділянки 85132024, що належить їй
на праві приватної власності та ОСОБА_5
відповідно до Державного акта про
право приватної власності на землю №
85-2-00055 від 27.08.1998 року та Державного акта
про право приватної власності на землю
№ 85-2-01009 від 07.08.2001 року Прибувши на
місце позивачка оглянула вказану
земельну ділянку вивчивши та
сфотографувавши всі документи на
земельну ділянку та споруди і
вияснивши всі важливі для себе
обставини погодилася на її купівлю.

Зазначає, що досягнувши згоди з
позивачкою про вартість земельної
ділянки, яка становила 80 000 доларів США,
попередила її про те, що потрібні
будуть кошти та час для оформлення
документів, необхідних для укладення
договору купівлі -продажу. Тому 26
червня 2013 року вона зафіксували в
розписці суму грошових коштів, які були
передані їй для оформлення документів -
40 750, 00грн., а також погодили дату
укладення договору купівлі-продажу, а
саме до 31 серпня 2013 року.

Вважає, що 26 червня 2013 року правочинів
щодо купівлі-продажу земельної ділянки
між нею та ОСОБА_3 не укладалося.

Посилається на те, що відповідно до п.10
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
реституція як спосіб захисту
цивільного права застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

На підставі вищевикладеного, просила
суд відмовити позивачці у задоволенні
позовних вимог повністю.

Представник відповідачки в судовому
засіданні вимоги позивачки не визнає,
обгрунтуваши запереченнями просить
суд в позові відмовити в повному
обсязі.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
слухання справи повідомлена вчасно та
належним чином, причини неявки суду
невідомі.

Суд вважає за можливе розглянути
справу за відсутності третьої особи
відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, представника відповідачки,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
державного акту на право приватної
власності на землю виданого
громадянину України ОСОБА_4, яка мешкає:
АДРЕСА_1, на підставі розпорядження
Київської міської державної
адміністрації від 05.02.1998 року № 216
передано у приватну власність земельна
ділянка площею 0,10 га, яка розташована
на території АДРЕСА_1, цільове
призначення - будівництво та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель. Акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 85-2-00055 від 27.08.1998
року (а.с. 12).

Відповідно до державного акту на право
приватної власності на землю виданого
громадянину України ОСОБА_5, який
мешкає: АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування частини земельної ділянки
від 23.02.2001 року № 811 (АВО №760530) передано
у приватну власність ? земельної
ділянки площею 0,10 га, яка розташована
на території АДРЕСА_1, цільове
призначення - будівництво та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель. Акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №85-2-01009 від 07.08.2001
року (а.с. 13).

Як вбачається з Розписки від 26 червня
2013 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
НОМЕР_4, виданий Подільським РУГУ МВС
України м. Києва 21 червня 2001 року,
отримала від ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
паспорт НОМЕР_5, виданий Печерським
РУГУ МВС України в м. Києві від 15
березня 2002 року, передоплату в розмірі
40 750, 00 грн., що еквівалентно 5 000 доларів
США по курсу НБУ, за земельну ділянку з
будівлями в розмірі 4 соток, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_4 на праві власності на
підставі державного акту про власність
на землю № 85-2-00055, виданого 27 серпня
1998року (1,5 сотки) та державного акту про
право власності на землю виданого
ОСОБА_5 07 серпня 2001 року під № 85-2-01009 в
розмірі 2,5 сотки. Договір
купівлі-продажу укладається до 31
серпня 2013 року за ціну 80 000доларів США
(а.с. 26).

Судом встановлено і не заперечується
сторонами, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 26
червня 2013 року у простій письмовій
формі - у формі розписки - було укладено
попередній договір купівлі-продажу, за
яким сторони домовились про
купівлю-продаж земельної ділянки з
будівлями площею 0,04га за адресою
АДРЕСА_1. Вартість земельної ділянки з
будівлями була встановлена в 80 000
доларів США. Сторони домовились, що
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки має відбутись до 31
серпня 2013 року. На підтвердження
зобов'язання щодо передачі та оплати
земельної ділянки і на забезпечення
виконання цього зобов'язання ОСОБА_3
передала ОСОБА_4 передоплату у розмірі
40 750, 00грн., що на момент складання
розписки еквівалентно 5000 доларів США.

Частина перша статті 635 ЦК України
визначає, що попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

Нормами ст. 657 ЦК України передбачено,
що договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст. 132 ЗК України, угоди
про перехід права власності на
земельні ділянки укладаються в
письмовій формі та нотаріально
посвідчуються.

Згідно ч. 3 ст. 635 ЦК України
зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Частиною першою статті 220 ЦК України
передбачено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами в судовому засіданні, що
нотаріального посвідчення вказаного
попереднього договору не відбулось, у
зв`язку з чим суд приходить до висновку,
що дійсно він, попередній договір від 26
червня 2013 року (розписка), є нікчемним.

Частина перша статті 216 ЦК України
визначає, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні
у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Пленум Верховного Суду України в п. 7
своєї Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначив, що правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного
та застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий
правочин нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Як вбачається з розписки від 26 червня
2013 року, на підтвердження зобов`язання
щодо прийняття та оплати земельної
ділянки і на забезпечення виконання
цього зобов`язання ОСОБА_3 передала
ОСОБА_4 передоплату у розмірі 40 750, 00
грн., що становить 5000 доларів США.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що факт
отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових
коштів у розмірі 40 750, 00грн.
підтверджується розпискою від 26.06.2013
року, а також поясненнями наданими
відповідачкою, а відтак відповідачка
має відповідальність щодо повернення
переданих за розпискою від 26.06.2013 року
грошових коштів, у зв'язку з чим позовна
вимога позивачки про стягнення з
відповідачки на її користь зазначених
коштів підлягає задоволенню.

Посилання відповідачки на те, що
грошові кошти в сумі 40 750, 00 грн. були нею
одержані від позивачки для підготовки
та оформлення документації необхідної
для укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки, а не як передоплата
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, не приймаються судом до уваги
так як вони не конкретизовані та
спростовуються іншими доказами
наявними у справі.

Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги позивачів, знайшли
своє доведення в судовому засіданні є
такими, що ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, а тому
підлягають задоволенню.

Крім того враховуючи ту обставину, що
суд прийшов до висновку про
необхідність задоволення позову
позивачки, з відповідачки на користь
позивачки в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 407, 50 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 4, 15, 16,
202-205, 209, 215, 216, 219, 220, 236, 657 Цивільного
кодексу України, ст. 132 Земельного
кодексу України, Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 22.02.2012
року за № 296/5, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60,
88, 209, 213-215, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Застосувати до нікчемного правочина
від 26 червня 2013 року у формі розписки
щодо купівлі-продажу земельної ділянки
з будівлями площею 4 сотки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_3 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наслідки недійсності
правочину.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_3) 40 750 (сорок
тисяч сімсот п'ятдесят )гривень та
судовий збір в розмірі 407 гривень 50
копійок.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції може бути подано
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко