Справа № 127/5562/14-ц Провадження №
22-ц/772/1806/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Борисюк І. Е.Категорія:
52Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Колоса
С.С., Якименко М.М.,При
секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_6 до
Державного територіально-галузевого
об'єднання (далі-ДТГО)
«Південно-Західна залізниця»,
Вінницької дистанції колії ДТГО
«Південно-Західна залізниця» про
поновлення на роботі, зобов'язання до
вчинення дій, стягнення середнього
заробітку та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 травня 2014 року
у задоволенні зазначеного позову
відмовлено.

На таке рішення ОСОБА_6 подав
апеляційну скаргу, у якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам, що мають значення для
справи; порушення норм матеріального
та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 1975 року ОСОБА_6 працював у Вінницькій
дистанції колії, з 25 вересня 2000 року - на
посаді заступника начальника по кадрам
та соцпитанням, з якої його було
звільнено 11 листопада 2002 року за
прогули 14 і 15 жовтня 2002 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 23 грудня 2003 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_6 про
поновлення на роботі, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 16
березня 2004 року та ухвалами Верховного
Суду України від 23 вересня 2004 року та
від 16 листопада 2004 року. Рішенням
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 24 червня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 27 вересня 2004 року та
ухвалою Верховного Суду України від 27
грудня 2006 року, позов ОСОБА_6 задоволено
частково. Скасовано накази № 10-ос від 07
квітня 2004 року, № 185 від 08 квітня 2004
року, № 70-ос - по особовому складу про
звільнення ОСОБА_6 08 квітня 2004 року за
прогули 14 і 15 жовтня 2002 року. В
задоволенні позовних вимог про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, стягнення компенсації за
невикористану відпустку - відмовлено.

Також, ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 14 вересня 2009
року, рішенням Замостянського
районного суду м. Вінниці від 14 грудня
2011 року, яке набрало законної сили
згідно ухвали апеляційного суду
Вінницької області від 12 січня 2012 року,
встановлено, що звільнення ОСОБА_6 з
займаної посади є законним.

На виконання рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від
19 травня 2005 року наказом № 546 від 31
жовтня 2005 року ОСОБА_6 підтверджено
його трудовий стаж після його
поновлення на роботі до повторного
звільнення.

Рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці від 14 грудня 2011 року, яке
набрало законної сили згідно ухвали
апеляційного суду Вінницької області
від 12 січня 2012 року, було встановлено,
що ОСОБА_6 не звертався до виконавчої
служби про виконання рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 19 травня 2005 року, даний факт він не
заперечував у судовому засіданні, а
відповідач виконав добровільно
рішення суду, повідомив позивача
листом і просив з'явитися в Дистанцію
та отримати наказ і новий дублікат
трудової книжки, однак ОСОБА_6 до
відповідача не з'явився.

Також, вказаним вище судовим рішенням
та рішенням Ленінського районного суду
м. Вінниці від 24 червня 2004 року, яке
набрало законної сили 27 вересня 2004 року
встановлено, що оригінал трудової
книжки позивача знаходиться у нього.
Крім того, рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці від 19 травня
2005 року, яке набрало законної сили 30
серпня 2005 року, зобов'язано Вінницьку
дистанцію колії ДТГО «Південно-Західна
залізниця» на вимогу ОСОБА_6 видати
йому новий дублікат трудової книжки
без записів, які визнані недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що судом встановлено проведення
повного розрахунку із позивачем на час
звільнення.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог про поновлення позивача на
попередній посаді заступника
начальника Вінницької дистанції колії
з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 року;
зобов'язання Вінницької дистанції
колії видати позивачу на руки копію
наказу по особовому складу про
звільнення з 08.04.2004 року для
ознайомлення під розпис, стягнення з
Вінницької дистанції колії суми
компенсації за невикористану
відпустку в сумі 450 грн. 05 коп.;
стягнення з Вінницької дистанції колії
середнього заробітку за період
затримки виплати зарплати при
звільненні (період з 08.04.2004 року по
31.10.2004 року) в сумі 11 341 грн. 26 коп.; а
також стягнення за час затримки
виплати зарплати (компенсації
невикористаної відпустки) в сумі 36 875
грн. 75 коп., оскільки такі вимоги є
необґрунтованими і недоведеними
належними доказами згідно ст.ст. 57-58 ЦПК
України. Також, судом встановлено
пропуск строку звернення ОСОБА_6 до
суду із заявою про вирішення даного
трудового спору. Поважних причин
пропуску позивачем строків, визначених
законом, судом не встановлено.

Колегією суддів встановлено, що між
сторонами тривалий час існують трудові
спори щодо поновлення ОСОБА_6 на роботі,
стягнення середнього заробітку та
відшкодування моральної шкоди, такі
спори неодноразово розглядались
судами та відповідно в матеріалах
справи наявні рішення судів, які на час
розгляду справи судом набрали законної
сили (а.с. 87-99, 116-123).

Колегія суддів вважає рішення суду
першої інстанції обґрунтованим,
оскільки невиконання, на думку
позивача, рішення Ленінського
районного суду м.Вінниці від 19.06.2005 року
у частині видати новий наказ про
звільнення не є підставою для
поновлення позивача на займаній
посаді, а стосується лише питання
оформлення трудової книжки та
тривалості трудового стажу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у частині середнього заробітку
за час вимушеного прогулу у сумі 37 804
грн. 20 коп. з 09.04.2004 року по день
працевлаштування 09.11.2005 року в іншій
організації, суд виходив з того, що
позивачу було правомірно відмовлено у
задоволенні позовних вимог в частині
поновлення на роботі, а тому відсутній
сам факт вимушеного прогулу за
вказаний позивачем період.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Колегією суддів з'ясовано, що судовими
рішеннями, які набрали законної сили,
встановлено наявність обгрунтованих
підстав звільнення ОСОБА_6 з займаної
посади та проведення з ним повного
розрахунку, а тому вимоги позивача про
наявність заборгованості за
невикористану частину відпустки є
безпідставними.

Також колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність факту спричинення ДТГО
«Південно-Західна залізниця»
моральної шкоди позивачу, позаяк
відповідач, приймаючи рішення про
звільнення позивача, діяв в рамках
трудового законодавства..

Також, численними судовими рішеннями,
які набрали законної сили, з приводу
трудових відносин позивача з
Вінницькою дистанцією колії ДТГО
«Піденно-Західназалізниця», було
неодноразово відмовлено в стягненні на
користь ОСОБА_6 моральної шкоди, яка
обгрунтовувалась і виплавала саме з
цих же трудових відносин.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки
суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки судом
першої інстанції вірно встановлені
обставини справи та відповідні їм
правовідносини та правильно
застосовані норми матеріального права,
а тому підстав для скасування рішення
суду не має.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді : (підписи)

З оригіналом вірно :