Справа № 591/3186/14-ц
Провадження № 2/591/1389/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року Зарічний
районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - Міліціанов
Р.В.

при секретарі - Бузова Т.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду і свої
вимоги мотивує тим, що перебував у
шлюбі з ОСОБА_3 з 30 червня 1979 р. до 09
лютого 2009 року. В 1985 році відповідачка
була прийнята в члени ЖБК-64 «Учитель-3»
для отримання трикімнатної квартири на
сім'ї із трьох осіб. Перший внесок на
будівництво житла був внесений у
розмірі 3100 карбованців 2 травня 1986 р.
Рішенням виконкому Сумської міської
ради від 07.01.1987 р. на житло в ЖБК-64
«Учитель-3» був виданий ордер на
вселення в квартиру АДРЕСА_1, житловою
площею 37,7 кв.м. Сім'я ОСОБА_3 вселилась в
дане житло, 13.04.1992 р. була сплачена
остання сума внеску у розмірі 1401,35
карбованців. Згідно рішення виконкому
Сумської міської ради № 295 від 20.06.2000 р.
відповідачка отримала свідоцтво про
право власності на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1. У квітні 2014 р. позивач
отримав листа від представника
відповідачки, в якому йому було
запропоновано знятися з
реєстраційного обліку у квартирі, щ
нібито квартира належить відповідачці
особисто. У зв'язку з цим позивач
вимушений звернутися до суду за
захистом свого порушеного права.

Позивач та його представник позовні
вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідачка та її представник
заперечували проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов обґрунтований і
підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом при розгляді справи встановлено,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі
з 30.06.1979 р. по 09.02.2009 р., що
підтверджується копією свідоцтва,
рішенням суду /а.с. 7,30/.

Рішенням виконкому Сумської міської
ради від 07.01.1987 р. в ЖБК-64 «Учитель-3» на
ім'я ОСОБА_3 був виданий ордер на
вселення в квартиру АДРЕСА_1, житловою
площею 37,7 кв.м. /а.с.9/.

Відповідно до довідки ЖБК-64
перший внесок на будівництво житла був
внесений у розмірі 3100 карбованців 2
травня 1986 р., сума останнього внеску
1401,35 карбованців була зарахована 13.04.1992
р. /а.с. 10/.

У 2008 році відповідачка
зареєструвала право власності на
квартиру в КП «Сумське міське БТІ» та
отримала свідоцтво про право власності
/а.с. 11-13/.

Тобто, всі вище перелічені
юридичні факти, в результаті яких
відповідачкою оформлено право
власності на нерухоме майно, мали місце
в період чинного шлюбу. Доказів
окремого проживання сторін суду не
надано.

Правовідносини, що склались між
сторонами регулюються нормами
сімейного законодавства.

Станом на час внесення пайових
внесків, норми Кодексу про шлюб та сім'ю
України, який введено в дію з 1 січня 1970
року Законом Української РСР від 20
червня 1969 року N 2006-VII, передбачали, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку (ст.22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України). В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними (ст.28 Кодексу про
шлюб та сім'ю України).

В силу ст.60 чинного Сімейного кодексу
України, який регулював режим права
спільної сумісної власності подружжя
на час оформлення права власності на
спірне майно, майно набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один
не мав з поважної причини: навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба, тощо
самостійного заробітку, доходу.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Статтею 70 СК України передбачено, що у
разі поділу майна подружжя, що є
об'єктом права спільної сімейної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Таким чином, будь - яке майно, нажито
подружжям за час шлюбу, за виключення
переліченого у ст.24 Кодексу про шлюб та
сім'ю України або ст.57 СК України,
спільною сумісною власністю подружжя.

Угод з приводу поділу майна сторони не
укладали, позивач не відмовлявся від
своєї частки у праві спільної сумісної
власності на квартиру.

В силу ст.59, 60 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З показів свідка ОСОБА_5 судом
встановлено, що саме вона, як мати,
відповідачки сплачувала членські
внески за квартиру та подарувала
нерухоме майно ОСОБА_3 як дарунок.

Договір дарування нерухомого майна в
силу ст.ст.227, 244 Цивільного кодексу
Української РСР, який введено в дію 1
січня 1964 року Законом Української РСР
від 18 липня 1963 року, підлягав
нотаріальному посвідченню та
реєстрації у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів.

Станом на час оформлення права
власності згідно норм чинного ЦК
України договір дарування нерухомої
речі укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2
ст.719).

Однак, суду не надано доказів укладення
в належній формі договору дарування
спірної квартири між свідком та
відповідачкою, не доведено також, що
виключно кошти ОСОБА_5
використовувалися для сплати
членських внесків, дані обставини
заперечував ОСОБА_1

Отже, суду не доведено, що нерухоме
майно є особистою власністю
відповідачки, оскільки право власності
зареєстровано згідно свідоцтва, а не
договору дарування, одержання грошових
коштів від її матері не підтверджена
письмовими доказами.

Отже, право позивача порушене і
підлягає судовому захисту, позовні
вимоги - задоволенню.

На підставі заяви позивача судові
витрати слід покласти на нього.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 368 ЦК України, ст.ст. 10,
11, 57-60, 88, 197, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено до
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Р.В.Міліціанов