Головуючий у І інстанції Козлов
Ухвала

І м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецькоі області
в складі:

Головуючого -
Песоцької Л.І,

Суддів -
Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.,

При секретарі -
Макаровій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Четверта маріупольська державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 жовтня 2013 року ,

в с т а н о
в и л а :

В березні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду з даним позовом до
ОСОБА_2, просила визнати недійсним
заповіт, складений ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2, посилаючись на те, що
оскаржуваний заповіт не відповідає
справжній волі померлого.

В обґрунтування свого позову
зазначала, що на час складання заповіту
ОСОБА_3 був тяжко хворим, страждав на
поведінкові та психічні розлади
здоров'я, внаслідок послаблення
здоров'я та пам'яті, у віці 85 років,
неодноразово звертався до лікарів, в
нього почастішали випадки не
сприйняття подій, а також зловживав
алкоголем, тому не міг у повній мірі
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, бо був в стані
психічного розладу, чим скористався
відповідач.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 18 жовтня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання заповіту від 19 травня 2008
року недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм процесуального
права, ОСОБА_1 просить рішення суду
скасувати, і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її вимоги.

Зокрема зазначає, що суд дійшов
помилкового висновку, що підставою
визнання заповіту недійсним може бути
лише абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення угоди. У зв'язку з чим
помилково також не прийняв до уваги
висновок комісійної судово-медичної
експертизи № 363 від 16 липня 2013 року, яка
дійшла висновку, що в момент складання
заповіту ОСОБА_3 не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
також і пояснення судмедексперта
ОСОБА_4, дійшовши висновку, що висновки
експертизи ґрунтується на припущеннях.

Пояснення свідка ОСОБА_5 є
неналежним доказом, оскільки
зазначений свідок є близьким товаришем
відповідача, крім того, він не
спілкувався зі спадкодавцем, а тому не
міг судити про його психічний стан.

Судом не прийнято до уваги ті
обставини, що відповідач на декілька
днів забрав до себе батька, шляхом
обману, оформив заповіт на своє ім'я,
після чого повернув батька додому.

Допитані в суді за клопотанням
відповідача свідки не могли давати
пояснення про стан здоров'я ОСОБА_3,
оскільки рідко з ним спілкувались, а
тому не могли знати про його хворобу, з
якого часу він захворів, та з якими
наслідками вона протікала.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивачки та
представника третьої особи, які
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду справи,
про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення,
отриманого особисто ОСОБА_1 28 травня 2014
року та записом книги телефонограм за
№ 980. З заявою про відкладення розгляду
справи до суду не звернулась. Від
третьої особи надійшло клопотання про
розгляд справи без участі їх
представника.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивачки ОСОБА_1 та її
представників - ОСОБА_6, ОСОБА_7, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
заперечення проти апеляційної скарги
ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_8,
які просили відхилити апеляційну
скаргу, рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

У відповідності з ч.3 ст.203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його волі.

Згідно з ч.1 ст.225 цього Кодексу
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Вирішуючи наявний спір, суд
дійшов висновку, що при складанні
ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_2 його
волевиявлення було вільним та
відповідало його внутрішній волі, бо
зібрані по справі докази не свідчать
про те, що в момент складення спірного
заповіту 19 травня 2008 року він
абсолютно не розумів значення своїх
дій або не міг керуватися ними.

Проведеною у справі комісійною
судовою експертизою не було зроблено
однозначного висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_3 в момент
складення ним заповіту 19 травня 2008 року
розуміти значення своїх дій та
керуватися ними, адже експертами
вказано лише, що захворювання, яким
ймовірно вже страждав станом на 19
травня 2008 року ОСОБА_3, зумовлювало не
можливість останнього усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними в
повній мірі, а не повністю.

Судовим розглядом позивачкою та
її представниками не було надано суду
доказів на підтвердження недійсності
заповіту від 19 травня 2008 року,
складеного померлим ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2, які б свідчили про те, що
волевиявлення заповідача повною мірою
не було вільним і не відповідало його
волі, які і не було доведено, що заповіт
був складений померлим проти його
справжньої волі внаслідок
застосування до нього фізичного або
психічного тиску.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна не погодитися.

Судом першої інстанції
встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
заповіту від 19 травня 2008 року , ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкав АДРЕСА_1, на
випадок своєї смерті заповідав усе
належне йому майно за законом ОСОБА_2
(а.с.24).

Вказаний заповіт був
посвідчений державним нотаріусом,
ОСОБА_9, за реєстром № 1-940 від 19 травня
2008 року, яким було серед іншого
роз'яснено положення ст.1254 ЦК України,
та підтверджено, що заповіт , який був
записаний зі слів ОСОБА_3, прочитаний
йому вголос, було підписано ОСОБА_3 у
присутності нотаріуса, та свідками.
Нотаріус також зазначив, що заповіт
відповідав волевиявленню заповідача
(а.с. 24).

На тій підставі, що ОСОБА_3 не
міг прочитати самостійно текст
заповіту, то заповіт було посвідчено у
присутності двох свідків: ОСОБА_5 та
ОСОБА_10, які зачитали заповіт уголос,
поставили свої підписи на ньому.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1
(паспорт НОМЕР_1) позивачка
зареєстрована АДРЕСА_1 починаючи з 1982
року. Нею 11 вересня 1981
року було зареєстровано шлюб із ОСОБА_2
(а.с.5).

Згідно свідоцтва про смерть,
виданого 16 жовтня 2012 року
Орджонікідзевським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану ММУЮ
у Донецькій області, ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 в віці 85 років, що
підтверджується актовим записом № 1340
від 16 жовтня 2012 року (а.с.6).

Відповідно довідки про причину
смерті № 178 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2
внаслідок атеросклеротичного
коронарокардіосклерозу (а.с.80).

За відомостями Маріупольського
наркологічного диспансеру від 30 квітня
2013 року та Маріупольської
психіатричної лікарні № 7 від 08 травня
2013 року, на обліку у вказаних медичних
установах ОСОБА_3 не перебував (а.с.45,48).

Відповідно до висновку № 363 від
16 липня 2013 року комісійної
судово-медичної експертизи вбачається,
що на підставі вивчення медичних
документів ОСОБА_3, на момент складання
заповіту від 19 травня 2008 року останній
страждав церебральним атеросклерозом
з хронічною судинно-мозковою
недостатністю, внаслідок чого не міг в
повному обсязі розуміти значення своїх
дій або керування ними (а.с. 94-96).

З пояснень в суді першої
інстанції експерта ОСОБА_4 вбачається,
що комісія експертів не може
однозначно визначити обсяг
дієздатності ОСОБА_3 на момент
укладення заповіту від 19 травня 2008 року
в процентному вираженні, бо для цього
необхідно наявність об'єктивних даних
хворого саме на 19 травня 2008 року. Таким
чином вважав, що обсяг розуміння дій
ОСОБА_3 та можливість керувати своїми
діями варіювався. При цьому експерт не
відкидав можливості того, що померлий
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними на момент укладання
заповіту від 19 травня 2008 року.

Враховуючи пояснення судового
експерта та висновки комісії
експертів, суд дійшов висновку, що
висновок про тимчасову недієздатність
ОСОБА_3 слід робити вперш за все, на
основі доказів, які свідчать про його
внутрішній, психічний стан саме в
момент вчинення спірного заповіту.

Відповідно до роз'яснень
наведених в п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" положення
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності
такого стану на момент укладення
правочину суд відповідно до статті 145
ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами
про визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Як вбачається з висновку
посмертної судово - психіатричної
експертизи № 600-а/71-а/121-а від 21 лютого 2014
року обласного центру судово -
психіатричної експертизи Донецької
облдержадміністрації Департаменту
охорони здоров'я, ОСОБА_3 на момент
укладання ним юридичної угоди -
оформлення заповіту 19 травня 2008 року не
виявляв ознаків психічного розладу і
за своїм станом міг розуміти значення
своїх дій і керувати ними (а.с.194 - 206).

Відповідно до висновку
повторної амбулаторної (посмертної)
судово - психіатричної експертизи № 16
від 24 квітня 2014 року комунального
закладу «Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня»
Дніпропетровської обласної ради»
ОСОБА_3 на момент складання і
підписання заповіту 19 травня 2008 року,
будь - яким психічним розладом не
страждав.

За своїм психічним станом в той
час він міг розуміти значення своїх дій
і керувати ними (а.с. 249 - 251).

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції
повно всебічно і об"єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, поясненням сторін та
наданим доказам дав належну оцінку,
правильно застосував матеріальний
закон і дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання заповіту,
складеного ОСОБА_3 19 травня 2008 року,
недійсним, оскільки згідно з
висновками вищезазначених посмертних
судово - психіатричних експертиз, які
проведено за медичними документами
ОСОБА_3 та матеріалами цивільної
справи, на момент підписання заповіту -
19 травня 2008 року, ОСОБА_3 за своїм
психічним станом вона міг розуміти
значення свої дій та керувати ними.

Враховуючи, що позивачем не
доведена підстава пред'явленої нею
вимоги, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволені позову.

Висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи і вимогам
закону.

Таким чином, колегія суддів,
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1, і не
надходить підстав вважати, що ОСОБА_3
під час підписання заповіту не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Ніяких нових доказів чи
обставин, які не були предметом
розгляду суду першої інстанції та
могли б вплинути на висновки суду
апеляційному суду ОСОБА_1 та її
представниками не надано.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду і не є підставою для скасування
рішення суду, яке відповідає
положенням матеріального та вимогам
процесуального права.

Оскільки рішення суду
відповідає нормам матеріального і
процесуального права апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 303,307,308, 313-314, 315
ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 18
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І. Песоцька

Судді
Т.Б. Ткаченко

Є.Є.Мальцева