АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3922/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Циганкова В.О. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 55
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

04 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 лютого
2014 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до
Відкритого акціонерного товариства
«Дніпрошина» про визнання дій
неправомірними, наказів незаконними,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року до
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська звернувся ОСОБА_2 з
позовом до ВАТ «Дніпрошина» про
визнання дій неправомірними, наказів
незаконними, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди /т. І,
а.с.2-3/.

Рішенням Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 лютого 2014 року в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено /т.3, а.с.170-172/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, та рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/т.3 а.с. 178-183/.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно ст.84 КЗпП України та ст.26
Закону України «Про відпустки»
відпустка без збереження заробітної
плати може надаватися лише за заявами
працівників у зв'язку з сімейними
обставинами та з інших причин на строк
обумовлений працівником та власником
або уповноваженим ним органом, але не
більше ніж 15 календарних днів на рік.

Згідно ст.34 КЗпП України простій - це
зупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України передбачено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича
ситуація, небезпечна для життя чи
здоров'я працівника або для людей, які
його оточують, і навколишнього
природного середовища не з його вини,
за ним зберігається середній
заробіток. Час простою з вини
працівника не оплачується.

На період освоєння нового виробництва
(продукції) власник або уповноважений
ним орган може провадити робітникам
доплату до попереднього середнього
заробітку на строк не більш як шість
місяців.

Судом встановлено, що 24 вересня 2009 року
на підставі наказу №174 від 15 вересня 2009
року, ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до
ВАТ «Дніпрошина» складальником
покришок шостого розряду /т.2 а.с.244/.
Відповідно до наказу про припинення
трудового договору №361 від 22 жовтня 2010
року позивача було звільнено з
підприємства за власним бажанням /т. 2,
а.с. 245/.

У 2011 році господарським судом
Дніпропетровської області порушено
провадження у справі про банкрутство
ВАТ "Дніпрошина", а ухвалою цього ж суду
від 06 лютого 2012 року введено процедуру
санації вказаного підприємства.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 07
листопада 2013 року ліквідатора ВАТ
"Дніпрошина" зобов'язано розглянути
вимоги кредитора ОСОБА_2 /т.3 а.с. 19/.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки усім
доказам не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Так в своїй апеляційній скарзі позивач
посилається на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, оскільки судом при
ухвалені рішення не було роз'яснено
ОСОБА_2 щодо відповідності наданих
останнім доказів, мотивів їх
відхилення та відсутні посилання на
докази, які необхідно було надати
позивачу для вирішення вищезазначеної
справи. Крім того, апелянт посилається
на порушення судом вимог законодавства
поклавши на останнього обов'язок
надання доказів обставин викладених в
позовній заяві, але з такими доводами
погодитися неможливо.

Відповідно ст. 60 ЦПК України докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Тобто, обов'язок
доказування покладається на сторони.
Це положення є одним із найважливіших
наслідків принципу змагальності, суд
не може збирати докази за власною
ініціативою. Якщо особа, яка бере
участь у справі, не може самостійно
надати докази, то вона повинна
зазначити причини, через які ці докази
не можуть бути надані, та повідомити, де
вони знаходяться чи можуть
знаходитися. Суд сприяє в реалізації
цього обов'язку і витребовує необхідні
докази. Про витребування доказів або
про відмову у витребуванні доказів суд
постановляє ухвалу.

Крім того, в матеріалах справи
містяться, ухвали суду щодо
витребування доказів за заявою
позивача /том 2, а.с.172, 205-206/, це свідчить
про те, що суд сприяв всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Щодо посилань апелянта на порушення
судом вимог закону, оскільки останнім
не забезпечено виконання ухвали від 04
вересня 2013 року про витребування
доказів, а саме копій відповідних
наказів керівників структурних
підрозділів про відправлення ОСОБА_2 у
відпустку без збереження заробітної
плати, колегія суддів не може прийняти
до уваги, так як в матеріалах справи
міститься відповідь, яка неодноразова
була надана ВАТ «Дніпрошина», в якій
зазначалося, що у зв'язку з визнанням
відповідача банкрутом весь персонал
підприємства було звільнено, в тому
числі працівників архіву, канцелярії.
Все майно банкрута включено до
ліквідаційної процедури та
реалізовано, тому з наведених підстав
ліквідатор не має можливості визначити
чи видавалися накази або розпорядження
про надання відпусток без збереження
заробітної плати або переході на
скорочену робочу неділю, чи здавалися
до архіву підприємства чи інших
державних установ /том ІІ, а.с.204, том
ІІІ, а.с.33/.

Позивачем, для забезпечення свого
позову та обґрунтування заявлених
вимог, в якості доказів були надані
накази ВАТ «Дніпрошина» в період з
серпня 2009 року по листопад 2011 року /том
І, а.с.108-146/, відповідно яких робітникам,
не задіяних в роботі або чергуванні
під час зупинення підприємства або тим,
у кого не має права на чергову
відпустку - надати відпустку без
збереження заробітний плати, однак в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази, що саме ОСОБА_2 була надана
відпустка без збереження заробітної
плати.

Крім того, вирішуючи спір про оплату
простою, необхідно з'ясовувати факт
простою й наявність чи відсутність
вини працівника в цьому. Відповідно до
пункту 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» у
справах за позовами про оплату простою
необхідно виходити як із правил ст. 113
КЗпП, так і з відповідних норм інших
актів законодавства, маючи на увазі,
зокрема, таке:

1) оплата часу простою не з вини
працівника у розмірі не нижче двох
третин тарифної ставки встановленого
йому розряду ставиться у залежність
від повідомлення ним про початок
простою власника або уповноважений ним
орган (бригадира, майстра, інших
службових осіб) у тому разі, коли не
йдеться про простій певного
структурного підрозділу чи всього
підприємства;

2) за час простою, коли виникла
виробнича ситуація, небезпечна для
здоров'я чи життя працівника або для
людей, які його оточують, і
навколишнього природного середовища
не з вини працівника, за ним
зберігається середній заробіток; 3)
відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі
простою підприємства (установи,
організації) з не залежних від
працівників причин власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
може у визначеному колективним
договором порядку надавати відпустки
без збереження або з частковим
збереженням заробітної плати. За цих
умов надання відпустки не ставиться у
залежність від подання працівником
заяви і термін перебування в ній не
входить до часу оплачуваного простою,
якщо це передбачено колективним
договором;

4) простій з вини працівника в
будь-якому разі оплаті не підлягає.

У матеріалах справи містяться табеля
обліку робочого часу, з яких
вбачається, що позивач тривалий час на
роботу не виходив, що підтверджується і
власними поясненнями позивача, який
вказав, що в зазначений період не був
присутнім на робочому місці через те,
що не був допущений до роботи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 07 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Судді :