Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року Солом'янський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного
акціонерного товариства «Український
Страховий Дім», третя особа ОСОБА_4, про
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача 24.02.2014 року
звернулась з позовом, в якому просила
стягнути з відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_2 та Приватного акціонерного
товариства «Український Страховий
Дім» на користь ОСОБА_1 матеріальну
шкоду у розмірі 8 305,40 грн. та витрати по
оплаті судового збору.

В позовній заяві представник позивача,
звертаючись з вимогами про
відшкодування матеріальної шкоди,
вказувала, що 13.11.2012 року з вини
відповідача ОСОБА_3 сталася ДТП,
внаслідок якої автомобіль, який
знаходився під керуванням позивача,
отримав механічні пошкодження, що
спричинило завдання матеріальної
шкоди, яку було оцінено в сумі 8305,40 грн.

Так, посилалась на те, що 13.11.2012 року о
13-50 год. відповідач ОСОБА_3, керуючи
автомобілем марки «МАН», д. н. НОМЕР_1, в
м. Києві по вул. Нова дорога в порушення
Правила дорожнього руху під час зміни
напрямку руху при перестроюванні не
впевнився в безпеці маневру, не
пропустив автомобіль марки «BMW», д. н.
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, який
рухався по смузі, на яку той мав намір
перестроїтися, внаслідок чого здійснив
з ним зіткнення, що призвело до
механічних пошкоджень транспортних
засобів.

Тобто відповідачем ОСОБА_3 було
здійснено дорожньо-транспортну
пригоду, в чому його згідно з
постановою суду було визнано винним та
притягнуто до адміністративної
відповідальності, що підтверджується
довідкою №9106585 від 20.11.2012 року та
постановою Солом'янського районного
суду.

Таким чином, представник вказувала, що
неправомірними діями відповідача
ОСОБА_3 під час керування транспортним
засобом внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди завдано
матеріальну шкоду транспортному
засобу - автомобілю «BMW», д. н. НОМЕР_2,
яким керував позивач, на суму 8 305,40
грн., що підтверджується звітом №2279 про
вартість матеріального збитку
завданого власнику транспортного
засобу.

Посилаючись на норми ст.ст. 1166, 1187 ЦК
України, представник мотивувала
виникнення у завдавача шкоди обов'язку
її відшкодувати внаслідок вчинення ним
неправомірних дій, наявністю між ними і
шкодою безпосереднього причинного
зв'язку та вини зазначеної особи, а
оскільки це було наслідком дії джерела
підвищеної небезпеки, то навіть
незалежно від наявності вини.

Зазначала, що, як вбачається з довідки
про дорожньо-транспортну пригоду,
власник транспортного засобу та водій
ОСОБА_3 є різними та, на її думку,
відповідач ОСОБА_3 може перебувати у
трудових відносинах з відповідачем
ОСОБА_2

Тобто, виходячи з того, що на даний час
неможливо визначити взаємозв'язок між
водієм транспортного засобу, який
здійснив дорожньо-транспортну пригоду,
і власником, то вважає доцільним
стягнути матеріальний шкоди з обох
відповідачів на підставі ст.1190 ЦК
України, згідно якої особи, спільними
діями або бездіяльністю яких було
завдано шкоди, несуть солідарну
відповідальність.

Також посилаючись на п. 13 постанови
Пленуму та враховуючи, що відповідно до
ст.ст. 386,395, 396 ЦК положення щодо захисту
права власності поширюються також на
осіб, які хоч і не є власниками, але
володіють майном на праві
господарського відання, оперативного
управління або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором
(речове право), такі особи також мають
право вимагати відшкодування шкоди,
завданої цьому майну, представник
вважає, що до таких осіб належить і
позивач як особа, яка керувала
транспортним засобом без доручення,
але на підставі документів, визначених
пунктом 2.1 Правил дорожнього руху
України (посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб). Тобто, виходячи з
наведеного, вважає, що позивач має
право звернення до суду.

Разом з тим, враховуючи, що
цивільно-правову відповідальність
відповідача ОСОБА_3 на момент ДТП було
застраховано в Приватному
акціонерному товаристві «Український
Страховий Дім», яке до цього часу не
виплатило страхове відшкодування та не
повідомило про причини невиплати, то
вважає, що страхову компанію також слід
залучити у якості співвідповідача.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила задовольнити.

Відповідачі та третя особа в судове
засідання не з'явились, будучи належним
чином повідомленими про час та місце
розгляду справи.

Суд,заслухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

На підставі ст. ст. 22, 1166 ЦК України
шкода, завдана майну фізичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала, за винятком
випадків, передбачених законом. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що 13.11.2012 року о 13-50
год. в м. Києві по вул. Нова дорога
відповідач ОСОБА_3, керуючи
автомобілем марки «МАН», д.н.з. НОМЕР_1, в
порушення п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього
руху України під час зміни напрямку
руху - перестроюванні, не впевнився в
безпеці маневру, не пропустив
автомобіль марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_2, під
керуванням позивача ОСОБА_1, який
рухався по смузі, на яку мав намір
перестроїтися, внаслідок чого здійснив
з ним зіткнення.

В результаті ДТП автомобіль під
керуванням позивача зазнав значних
механічних пошкоджень.

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 07.12.2012 року
відповідача ОСОБА_3 було визнано винним
у вчиненні правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП, та
притягнуто до адміністративної
відповідальності за вказане
адміністративне правопорушення і
накладено на нього адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340
грн.

Згідно з даними звіту № 2279 від 05.03.2013
року про визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику транспортного засобу, що
складений на замовлення ЗАТ
«Український Страховий Дім»
оцінювачем ОСОБА_5, матеріальна шкода,
яка нанесена володільцю автомобіля «BMW
740», д.н.з. НОМЕР_2, внаслідок його
пошкодження при ДТП, з врахуванням
фізичного зносу складає 8305,40 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, на момент ДТП цивільно-правова
відповідальність перед третіми
особами за участю забезпеченого
транспортного засобу була
застрахована в ПрАТ «Український
Страховий Дім» на період з 26.11.2011 року
до 25.11.2012 року за страховим полісом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за № АВ/0045266 за шкоду, заподіяну
майну, - на суму 50000 грн., за шкоду,
заподіяну життю і здоров'ю, - на суму 100000
грн., франшиза - 1000 грн.

При цьому представник позивача
вважала, що в даному випадку наявні
солідарні боржники: ОСОБА_3, який
безпосередньо завдав шкоди, власник
транспортного засобу та можливий, на
думку представника позивача,
роботодавець ОСОБА_3 - відповідачка
ОСОБА_2, а також ПрАТ «Український
Страховий Дім», яке згідно з полісом
страхування взяло на себе зобов'язання
відшкодувати шкоду, завдану третім
особам.

Разом з тим, суд вважає відповідні
доводи надуманими та незаконними з
огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 6 постанови
Пленуму особою, яка зобов'язана
відшкодувати шкоду, завдану джерелом
підвищеної небезпеки, є фізична або
юридична особа, що на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
дорожнього руху України).

Разом з тим, відповідно до постанови
Пленуму не вважається особою, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до ст. 1191 ЦК. Проте, і
наявності трудових відносин між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 судом не встановлено.

Крім того, відповідно до законодавства,
яке регулює відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, обов'язок по відшкодуванню
шкоди за вище викладених умов лежить
саме на страховій компанії.

Так, відповідно до ст. 3 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди та захисту майнових інтересів
страхувальників.

Правила ст. 1194 ЦК України встановлюють,
що особа, яка застрахувала свою
цивільну відповідальність, у разі
недостатності страхової виплати
(страхового відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди
і страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Таку ж норму містить п. 22.3. ст.22 ЗУ «Про
загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», що особа, яку визнано винною
у скоєнні дорожньо-транспортної
сплачує лише різниці між сумою
відшкодування, визначеною судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком.

На підставі вищезазначеного
вбачається, що право звернення з
вимогами про відшкодування завданої
шкоди саме до відповідача ОСОБА_3,
цивільно-правова відповідальність
якого була застрахована, виникає лише в
разі недостатньої виплати страховиком,
а інших підстав законом не встановлено.

Це обумовлено тим, що в силу
законодавства України, яке регулює
правовідносини сторін у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
укладенням договору страхування особа
фактично перекладає свій обов'язок по
відшкодуванні шкоду на іншу особу,
тобто на страхову компанію.

Згідно з п.22.1. ст.22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» після розгляду
страховиком наданих йому визначених у
статті 35 цього Закону документів про
дорожньо-транспортну пригоду
страховик приймає рішення про виплату
страхового відшкодування або відмову у
виплаті страхового відшкодування.

Крім того, згідно з п. 37.4 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у разі відшкодування таких
збитків без попереднього погодження із
страховиком може бути відмовлено у
компенсації таких витрат, оскільки
підставою для відшкодування ним
матеріальної шкоди, заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою, має
бути висловлена ним згода на таке
відшкодування.

Так, в абз.2 п.16 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04.03.2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» роз'яснено, що, оскільки
відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення ст. 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 Закону № 1961-ІУ
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, (МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування.

Між тим, судом встановлена відсутність
згоди відповідача ОСОБА_3 на
відшкодування матеріальної шкоди.

Отже, відповідно до чинного
законодавства, яке регулює відносини у
сфері обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, саме ПрАТ «Український
Страховий Дім» взяло на себе обов'язок
по відшкодуванню шкоди, завданої в ДТП
винною особою - ОСОБА_3 за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, умови якого породжують
виникнення обов'язку по відшкодуванню
шкоди саме у ПрАТ «Український
Страховий Дім» як відповідальної за
завдані збитки, а не у відповідача
ОСОБА_3 як винної у спричиненні шкоди
майну третіх осіб особи.

Однак і позивач за відшкодуванням
шкоди до ПрАТ «Український Страховий
Дім» не звертався, вимоги щодо виплати
страхового відшкодування не заявляв.

Враховуючи те, що зобов'язана на
відшкодування шкоди особа - ПрАТ
«Український Страховий Дім» не
відмовляло у задоволенні такої вимоги
та не порушувало права позивача,
позивач не виявляв бажання щодо
стягнення відшкодування саме з нього,
то суд приходить до висновку про
безпідставність вимог про стягнення
відшкодування, враховуючи, що
потерпіла особа не позбавлена права
задовольнити свої вимоги за рахунок
відповідальної особи за наявності
належного волевиявлення у
встановленому порядку.

Крім того, за вказаних вище умов, у
страховика та страхувальника не
виникає солідарного обов'язку перед
позивачем щодо оплати відшкодування,
протилежне суперечить загальним
правилам щодо страхування
цивільно-правової відповідальності,
зобов'язань, які з них випливають, а
також суті цих правовідносин. Відтак,
вимога про солідарне стягнення
матеріальної шкоди з відповідачів, на
чому саме наполягав представник
позивача, не ґрунтується на нормах
матеріального права.

А суд, будучи обмежений у можливості
виявляти свою ініціативу, вирішуючи
справу не інакше як за зверненням особи
в межах заявлений вимог та у визначений
законами України спосіб, може вирішити
спір лише за вказаних позивачем
підстав та предмету позову щодо
солідарного обов'язку відповідачів
перед позивачем. Змінити підставу та
предмет позову за власної ініціативою
суд не вправі, оскільки цим самим
втручається в диспозитивні права
позивача, які передбачають його право
на вільне розпорядження своїми як
матеріальними правами, так і
процесуальними засобами їх реалізації.

При цьому позивач також не
обґрунтовував і своє право вимоги про
стягнення матеріальної шкоди.

Так, згідно з п. 16, 17 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішені спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, у потерпілої
особи є право вимагати відшкодування
шкоди на підставі загальних правил,
встановлених ЦК України.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, а саме Довідки №9106585 про ДТП,
яка мала місце 13.11.2012 року, транспортний
засіб марки «BMW», який на час ДТП був під
керуванням позивача, належить іншій
особі - ОСОБА_4, позивач керував
транспортним засобом без доручення,
але на підставі документів, визначених
пунктом 2.1 Правил дорожнього руху
України (посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб), що є достатнім для
користування автомобілем, але не є
підтвердженням права володіння на
певній правовій основі та правовою
підставою для звернення позивача до
суду. А відповідно до норм чинного
законодавства матеріальна шкода
завдана майну повинна
відшкодовуватися особі, яка має
законне на те право.

До того ж, саме власник пошкодженого
майна - третя особа ОСОБА_4, як випливає
з наданої представником позивача в
судовому засіданні копії страхової
справи, 19.03.2013 року самостійно
зверталась до страхової компанії із
заявою про відшкодування їй шкоди,
завданої пошкодженням належного їй
майна - автомобіля «BMW 740», д.н.з. НОМЕР_2.

Отже, суд, з врахуванням обставин
справи, суті позовних вимог, суд
приходить до висновку про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Керуючись Законом України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст.ст. 11, 22, 1166, 1187, 1190 ЦК
України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Приватного акціонерного
товариства «Український Страховий
Дім», третя особа ОСОБА_4, про
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної внаслідок ДТП, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: