Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/160/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Рибнікова
Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого: судді
Товянської О.В.

суддів: Микитюк
О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі:
Валяник А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган
опіки та піклування Коростишівської
райдержадміністрації про розірвання
шлюбу, визначення місця проживання
неповнолітніх дітей за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Коростишівського районного суду
Житомирської області від 10 квітня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2014р. ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом. Просила розірвати шлюб,
зареєстрований 12.06.2004 р. між нею та
ОСОБА_2, неповнолітніх дітей від шлюбу -
ОСОБА_3, 2007р.н., ОСОБА_4, 2005р.н. - залишити з
нею. Зазначала, що збереження сім'ї є
неможливим, на ґрунті непорозуміння
між ними постійно виникають конфлікти.
Сім'я розпалась остаточно. Дітей
просить залишити з нею.

В лютому 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду
з зустрічним позовом. Просив розірвати
шлюб з відповідачкою та залишити
неповнолітнього сина ОСОБА_4, 2005р.н.,
проживати разом з ним, а дочку ОСОБА_3,
2007р.н., - з матір'ю. Він офіційно
працевлаштований, у нього стабільний
дохід, має житло і може створити умови
для нормального розвитку та виховання
сина.

Рішенням Коростишівського райсуду
Житомирської області від 10 квітня 2014р.
позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб
розірвано. Неповнолітніх дітей:
ОСОБА_3, 2007р.н., ОСОБА_4, 2005р.н. залишено
на виховання матері. Прізвище
позивачці залишено «ОСОБА_1». Позов
ОСОБА_2 задоволено частково, шлюб
розірвано. В решті позовних вимог
відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення змінити в частині визначення
місця проживання сина ОСОБА_4, залишити
його з батьком. Суд першої інстанції
всупереч волі дитини безпідставно
відмовив у його праві проживати з
дитиною після розірвання шлюбу. Крім
того, дізнавшись про рішення, у дитини
стався нервовий зрив, що може негативно
вплинути на його психологічний стан.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, сторони
перебували в шлюбі із 12.06.2004р., вони обоє
працюють, мають постійний заробіток.
ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу
від 27 грудня 2007р. є власником квартири
АДРЕСА_1 в м. Коростишеві, вона створила
належні матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітніх дітей.
Матір'ю створені всі необхідні умови
для навчання, відпочинку, дозвілля та
повноцінного розвитку сина. Відповідно
до акта обстеження житлово-побутових
умов санітарно-гігієнічні умови житла
в квартирі за місцем проживання
позивачки за первісним позовом
визначено як добрі (а.с.42,44). ОСОБА_2
власного житла не має.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60
ЦПК України.

Відповідачем не надано доказів про
ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх
обов'язків щодо виховання сина, що вона
свідомого нехтувала своїми
обов'язками.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини, суд, виходячи із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх дітей.
Береться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення. Перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Орган опіки та піклування за місцем
проживання матері подав суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
батьків і дитини на підставі
документів, які стосуються справи (ч. 5
ст. 19 СК України) і рекомендував
«визнати за доцільним місце проживання
дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з матір'ю.»

Судом встановлено, що мати хлопчика
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів про вчинення її
чоловіком насильства в сім'ї.

Вирішуючи спір, суд врахував вимоги
закону та принцип 6 Декларації прав
дитини, проголошеної Генеральною
Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., як принципове
положення визначила, що малолітня
дитина не повинна, крім тих випадків,
коли є виключні обставини, бути
розлучена зі своєю матір'ю, повинна
зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції про
права дитини в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Батьки
несуть основну відповідальність за
виховання дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Відповідно до ст.141,153 Сімейного кодексу
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебувають вони у шлюбі між
собою.

Мати, батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли це право обмежене
законом. Дитина, яка розлучена з одним
із батьків чи обома батьками, має право
регулярно підтримувати особисті
стосунки й прямі контакти з обома
батьками, крім випадків, коли це
суперечить найвищим інтересам дитини.

При ухваленні судового рішення
апеляційний суд враховує і те, що
малолітнього хлопчика віком 8 років
було допитано судом із порушенням
вимог процесуального закону. На думку
колегії суддів з метою створення
сприятливих умов для допиту
малолітнього свідка його показання
слід було заслуховувати в присутності
педагога або психолога, оскільки
батьки були заінтересовані у наслідках
справи.

Суд першої інстанції дав відповіді на
всі доводи сторін, не порушивши вимоги
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення.

Апеляційний суд забезпечив позивачам
змагальність процесу, створивши їм
умови для реалізації своїх
процесуальних прав і виконання
покладених на них процесуальних
обов'язків.

Рішення в частині задоволення вимог
про розлучення ніким не оскаржується, а
тому не є предметом апеляційного
розгляду (п. 15 постанови Пленуму
Верховного суду України № 12 від 24.10.2008
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку").

Судове рішення відповідає вимогам
закону та матеріалам справи, є законним
і справедливим. Підстави для
задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 10 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: