Провадження № 22-ц/779/1101/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2
- ОСОБА_3, апелянта ОСОБА_4
та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення пені за
прострочення сплати аліментів на
утримання дитини,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 26 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
пені за прострочення сплати аліментів,
мотивуючи позовні вимоги тим, що
рішенням Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 17
травня 2011 року змінено рішення
Івано-Франківського міського суду та
вирішено стягувати з відповідача
аліменти на її користь на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі
600 гривень щомісячно до досягнення
сином повноліття, починаючи з 18 жовтня
2010 року. 15 серпня 2011 року
Івано-Франківським міським судом
видано виконавчий лист про стягнення
аліментів з відповідача. В заяві до
відділу ДВС позивачкою було вказано
спеціальний рахунок, на який слід
стягувати аліменти з відповідача.
Відповідач, знаючи про рішення суду
щодо стягнення з нього аліментів, аж
23.03.2012 року почав сплачувати аліменти
на користь позивачки на утримання сина.
Відповідач неналежно виконує свій
обов'язок по сплаті аліментів на
утримання сина, невчасно та не в
повному обсязі сплачує аліменти.
Посилаючись на наведене, з урахування
уточнених позовних вимог, позивачка
просила стягнути на свою користь з
відповідача пеню за несвоєчасну сплату
аліментів в розмірі 35360 грн. та витрати
на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 березня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення
сплати аліментів на утримання сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 22000
гривень, витрати на правову допомогу в
розмірі 3000 гривень та судовий збір в
розмірі 243 грн. 60 коп. В решті позовних
вимог відмовлено.

На вказане рішення сторони по
справі подали апеляційні скарги.

Так, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права. Зокрема, апелянт зазначає, що її
представником наведено обґрунтований
розрахунок заборгованості, який не
було спростовано представником
відповідача. Висновок суду про
зменшення аліментів на тій підставі, що
відповідач сплачував аліменти
частково, на даний час не працює, на
утриманні має малолітнього сина, на
думку апелянта, є помилковим, оскільки
відповідачем 08.06.2010 року придбано
гараж на підставі договору
купівлі-продажу, за ним зареєстровано
автомобіль марки «Mersedes-Benz 213 CDI», 2007 року
випуску, що свідчить про отримання ним
неофіційних прибутків. Вважає, що
ОСОБА_4 отримує неофіційний дохід,
займаючись автомобільними
перевезеннями, а від сплати аліментів
ухиляється, тому, на думку апелянта, у
суду не було підстав для зменшення
розміру пені. Крім того, зазначає, що
відповідач почав сплачувати аліменти
тільки після того, як дізнався про
можливість порушення щодо нього
кримінальної справи за злісне ухилення
від сплати аліментів. З цих підстав
просила рішення суду змінити,
стягнувши на її користь пеню за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 35360 грн. та сплачений нею
судовий збір по справі в повному
обсязі.

ОСОБА_4 в поданій апеляційній скарзі
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильність застосування
законодавства. Зокрема, апелянт
зазначає, що обчислення позивачем суми
пені здійснено з порушенням
законодавства та судової практики.
Посилається на правовий висновок
Верховного Суду України, висловлений у
постанові від 11.09.2013 року по справі
№6-81цс13, згідно якого суд не може
послатись тільки на запропонований
розрахунок позивача як основу
обчислення суми стягнення, а саме суд
повинен визначити строк виконання
зобов'язання для обчислення пені,
розмір несплачених аліментів та
самостійно обчислити пеню за кожен
місяць окремо, а далі їх сумувати як
остаточне стягнення. Однак в рішенні
суду про це не йдеться, і не зрозуміло,
яку та яким чином обраховану суму пені
суд вважає підставною. Вважає, що його
вини по виникненні заборгованості зі
сплати аліментів по деяких місяцях не
має, оскільки позивачка з метою
створення штучної заборгованості
закривала рахунок, що унеможливлювало
перерахування на нього коштів, а також
не має його вини у тому, що справа про
стягнення аліментів розглядалась
близько 7 місяців і за цей період також
виникла заборгованість. Також вказує,
що у розрахунку заборгованості
позивачкою приховано фактичну суму
сплати аліментів по квитанціях
(наприклад, за березень 2012 року ним
сплачено 6000 грн., а не 600). В зв'язку з цим
апелянтом наведено свій розрахунок
заборгованості, згідно якого з нього
підлягає стягненню пеня в розмірі 2462
грн. 80 коп. та витрати на правову
допомогу у розмірі, пропорційному до
задоволених позовних вимог. З цих
підстав просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в частині не визнаних ним
позовних вимог.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, а також
апелянт ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_5 підтримали свої апеляційні
скарги по наведених у них мотивах та
просили їх задовольнити.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянтів, їх представників,
обговоривши доводи апеляційних скарг
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд
виходив з того, що відповідач сплачував
аліменти не в повному обсязі та
несвоєчасно, внаслідок чого утворилась
заборгованість, що є підставою для
стягнення з нього пені за прострочення
сплати аліментів відповідно до ст.196
Сімейного кодексу України, на
підтвердження розміру якої
представником позивача надано чіткий
розрахунок. Проте розмір пені суд
зменшив в зв'язку з тим, що відповідач
частково сплачував аліменти, на даний
час не працює та на утриманні має
малолітнього сина.

Однак з таким висновком колегія суддів
погодитись не може.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином позивача
ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 16 березня 2011 року вирішено
стягувати з відповідача ОСОБА_4
аліменти на користь позивача ОСОБА_2 на
утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6
в розмірі 500 гривень щомісячно (а.с.21-22).

17 травня 2011 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Івано-Франківської
області ухвалила рішення, яким змінила
рішення суду першої інстанції та
вирішила стягувати на користь позивача
ОСОБА_2 аліменти на утримання
неповнолітнього сина в розмірі 600
гривень щомісячно до досягнення сином
повноліття, починаючи з 18 жовтня 2010
року (а.с.23- 25).

15 серпня 2011 року Івано-Франківським
міським судом на примусове виконання
рішення про стягнення аліментів з
відповідача видано виконавчий лист.

23 серпня 2011 року позивач звернулась до
відділу ДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції із заявою
про відкриття виконавчого провадження
по вказаному вище виконавчому листу та
вказала рахунок, на який слід проводити
стягнення (а.с.26).

26 серпня 2011 року державним виконавцем
відкрито виконавче провадження про
примусове виконання зазначеного вище
судового рішення (а.с.27).

Згідно довідки-розрахунку №02-19/В-19/15601,
виданої відділом ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції від 23.05.2014 року на
запит апеляційного суду,
заборгованість ОСОБА_4 по аліментах за
2010 рік становить 1470 грн. 90 коп., за 2011 рік
- 6200 грн. та за 2012 рік - 1200 грн. З таким
розміром заборгованості погодились
обидві сторони по справі, які з цього
приводу не заявляли будь-яких
претензій.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 пені (неустойки) за
прострочення сплати аліментів в сумі
22000 грн., колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції неправильно
визначився з порядком обчислення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів та допустив помилку при
визначенні часу, з якого слід розпочати
нарахування неустойки (пені).

Так, відповідно до ст.196 СК України, при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, передбачена статтею 196 СК
України відповідальність у вигляді
сплати неустойки (пені) за прострочення
сплати аліментів настає за наявності
вини особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.22 постанови «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006
року, передбачена ст. 196 СК
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Відповідно до ст.61 Конституції України
ніхто не може бути притягнутий до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення. У
зв'язку з цим сума заборгованості зі
сплати аліментів за попередні місяці
не додається до наступних, а кількість
днів прострочення за аліментами
обчислюється виходячи з того, скільки
днів прострочено по сплаті певної суми
заборгованості. При цьому пеня
нараховується не з часу фактичного
ухилення від утримання дітей і не з
часу подання позовної заяви про
стягнення аліментів чи з часу набрання
рішенням суду про стягнення аліментів
законної сили, а з часу невиконання
рішення суду.

Аналізуючи встановлені обставини та
зібрані у справі докази, колегія суддів
приходить до висновку, що з ОСОБА_4
підлягає стягненню неустойка (пеня) за
прострочення сплати аліментів з часу
невиконання рішення суду з вини
відповідача, а саме, з часу відкриття
виконавчого провадження з примусового
виконання рішення Івано-Франківського
міського суду від 16.03.2011 року.

З огляду на те, що виконавче
провадження відкрито у серпні 2011 року,
то саме з цього часу слід розпочати
нарахування пені за прострочення
сплати аліментів.

Однак, всупереч вищенаведеному, суд
першої інстанції розпочав
нараховувати пеню з жовтня 2010 року,
тобто з часу, з якого розпочато
стягнення аліментів по рішенню
Івано-Франківського міського суду від
16.03.2011 року.

Згідно нормативних положень Сімейного
кодексу України, аліменти
призначаються та виплачуються
(стягуються) щомісячно, тому за змістом
ст.196 Сімейного кодексу України пеня
нараховується не на всю суму
заборгованості загалом, а її
нарахування обмежується лише сумою
несплачених аліментів за той місяць, в
якому не проводилось перерахування і
виплата аліментів.

Таким чином, беручи до уваги
довідку-розрахунок №02-19/В-19/15601 від
23.05.2014 року, постанову про відкриття
виконавчого провадження від 26.08.2011 року
та виходячи з вимог ст.196 СК України,
колегія суддів приходить до висновку,
що неустойку (пеню) за прострочення
сплати аліментів слід нараховувати з
часу відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
рішення суду, тобто з серпня 2011 року, а
розмір неустойки (пені), яку слід
стягнути з ОСОБА_4 за прострочення
сплати аліментів, становить 1260 грн., а
саме:

- за серпень 2011р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за вересень 2011р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за жовтень 2011р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за листопад 2011р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за грудень 2011р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за січень 2012р. - 180 грн. (30% від 600
грн. боргу);

- за лютий 2012р. - 180 грн. (30% від 600 грн.
боргу).

Враховуючи зазначене, рішення суду в
частині стягнення з відповідача ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів
підлягає до скасування з ухваленням у
справі нового рішення про часткове
задоволення позову та стягнення з
відповідача на користь позивача
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів у розмірі 1260 грн. В решті
позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Беручи до уваги час, затрачений
адвокатом для надання позивачу
правової допомоги, вид та кількість
наданих правових послуг, а також
виходячи із принципу співмірності
наданих правових послуг до заявлених
та задоволених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку про
доцільність стягнення на користь
позивача судових витрат з надання
правової допомоги саме в розмірі 1000
грн., що відповідає обставинам справи.

Судові витрати на користь позивача
ОСОБА_2 підлягають до стягнення з
відповідача ОСОБА_4 відповідно до ст.88
ЦПК України, тобто відповідно до
задоволених позовних вимог, і такі
складають розмір 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст.88, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
пені (неустойки) за прострочення сплати
аліментів на утримання дитини
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
пеню (неустойку) за прострочення сплати
аліментів на утримання сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1260 грн., витрати
на правову допомогу в розмірі 1000 грн. та
судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук