Головуючий суду 1 інстанції - Осіпенко
Доповідач - Масенко Д.Є.
Провадження № 22ц/782/784/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справ апеляційного
суду Луганської області в складі :

головуючого - судді Масенко Д.Є.,

суддів - Коротких О.Г., Орлова І.В.,

при секретарі - Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 29 листопада 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним, -

встановила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, який у подальшому
уточнив (а.с.84) та просив стягнути з
ОСОБА_3 борг по розписці в сумі 48600грн, 3%
річних 2283,75грн., облікову ставку НБУ
8667грн, а також витрати з оплати
юридичних послуг в сумі 3000грн., судовий
збір 770,67грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що 22.11.2010р. він уклав з
ОСОБА_3 договір позики на суму 48600грн.
Згідно умов договору відповідач
повинна була повернути борг частинами,
а саме: до 01.05.2011р. - 20000грн., 01.09.2011р. -
20000грн. та залишок до 01.11.2011р., проте
своїх обов'язків за договором не
виконала та гроші не повернула.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась із
зустрічним позовом в якому просила
визнати недійсним договір позики,
укладений між нею та ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічного позову
ОСОБА_3 зазначила, що 20.12.2007р. уклала з
ОСОБА_2, як з орендодавцем договір
оренди невизначеної частки нежитлових
приміщень загальною площею 163,5кв.м, з
подальшими змінами згідно додаткової
угоди від 31.12.2007р. Відповідно до умов
договору орендна плата складала 12000грн.
і повинна була зменшуватись на 33% у
зв'язку з прийманням зобов'язання
орендодавця відшкодувати 50% вартості
ремонту орендованого приміщення.
10.01.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
складено акт приймання передачі
невизначеної частки приміщень
загальною площею 163,5кв.м. Після
завершення ремонту частки приміщення
01.03.2008р. між сторонами було підписано
другий договір оренди невизначеної
частки приміщень загальною площею
117,3кв.м. та ОСОБА_3 почала
використовувати приміщення під бар та
торгівлю продовольчими продуктами. У
подальшому між сторонами виникли
розбіжності щодо розміру орендної
плати та ОСОБА_2 вимагав сплатити борг в
розмірі 47426грн., який утворився станом
на 06.04.2012р. 11.10.2010р. ОСОБА_2 спрямував їй
письмову претензію, вимагаючи
виконання вимог викладених у листах
від 18.03.2009р. та 13.05.2009р. Безвихідність
положення спонукала ОСОБА_3 погодитись
на умови ОСОБА_2 шляхом складання
розписки на суму 48600грн., яка на час
розгляду справи нею сплачена.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 29.11.2013р. у задоволені
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3
відмовлено за необґрунтованістю,
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено,
визнано недійсним договір позики,
укладений 21.11.2010р.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу та,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість через неповне
з'ясування судом обставини, які мають
значення для справи, просив рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов і
відмовити у задоволені зустрічних
позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, які з'явились,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла наступного.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом, обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, під
час ухвалення рішення суд у числі інших
вирішує також питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Наведені вимоги закону судом виконані
у повному обсязі не були.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2
та задовольняючи зустрічний позову
ОСОБА_3, суд 1 інстанції виходив з того,
що розписка від 22.11.2010р. була складена
ОСОБА_3 в порядку часткової новації
зобов'язань з найму приміщень.

Також, суд 1 інстанції виходив з того, що
листи ПП ОСОБА_2 від 18.03.2009р. та 13.05.2009р.,
доводять наявність важких обставин у
разі непогашення ОСОБА_3 боргу по
оплаті за користування приміщеннями,
які є невизначеними та створювали
загрозу припинення підприємницької
діяльності ОСОБА_3

Крім цього, суд 1 інстанції посилаючись
на положення ст.ст. 638, 760 ЦК України
зробив висновок про наявність підстав
вважати договір найму неукладеним, а
враховуючи, що предметом заміни
зобов'язань була лише частка
зобов'язань у правовідносинах із
фактичного найму майна неможливе
застосування положень ст. 1053 ЦК України
для врегулювання спірних
правовідносин за основним позовом,
тому, що згідно положень ст. 604 ЦК
України у разі застосування новації
замінюваних правовідносин, зокрема з
найму майна, повністю припиняються.

З таким висновками суду першої
інстанції судова колегія погодитись не
може з огляду на наступне.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що 22.11.2010р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
позики на суму 48600грн., які вона
отримала 22.11.2010р. (а.с.5). Згідно умов
договору відповідач повинна була
повернути борг частинами, а саме: до
01.05.2011р. - 20000грн., 01.09.2011р. - 20000грн. та
залишок до 01.11.2011р.

Також, судом встановлено, що 20.12.2007р. між
ПП ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3 було укладено
договір оренди нежитлового приміщення
площею 163,2кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для
розміщення магазину терміном на 35
місяців (а.с.36). 31.12.2007р. між ПП ОСОБА_2 та
ПП ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до
договору оренди нежитлового
приміщення від 20.12.2007р. (а.с.34), якою
змінено умови оплати. 01.03.2008р. між ПП
ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3 було укладено
договір оренди нежитлового приміщення
площею 117,3кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для
розміщення бару терміном на 35 місяців
(а.с.40). 10.01.2008р. ПП ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3
складено акт прийому-передачі частини
нежитлового приміщення площею 163,2кв.м.
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.43). 01.12.2010р. між
ПП ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3 укладено договір
оренди частини нежитлового приміщення
площею 156,6кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
терміном до 30.11.2011р. (а.с.46) та 01.12.2010р.
складено акт приймання-передачі цього
приміщення (а.с.47). 30.09.2010р. ПП ОСОБА_2 та
ПП ОСОБА_3 уклали додаткову угоду до
договору оренди нежитлового
приміщення від 20.12.2001р., яким змінили
розмір оплати (а.с.48). Додатковою угодою
від 25.11.2011р. ПП ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3
встановили строк дії договору оренди
від 01.12.2010р. до 30.09.2010р. (а.с.49), а
додатковою угодою від 16.01.2012р.
анулювали ці зміни та встановили строк
дії договору до 31.06.2012р. (а.с.50).
Додатковою угодою від 25.06.2012р. ПП ОСОБА_2
та ПП ОСОБА_3 встановили строк дії
договору оренди від 01.12.2010р. до 30.09.2012р.
(а.с.51). Разом з тим між сторонами мали
місце неврегульовані правовідносини
щодо орендної плати (а.с.55-64).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підставі ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Виходячи з положень наведених норм
права та обставин справи, судова
колегія вважає, що суд 1 інстанції
посилково дійшов висновку по
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_2, оскільки факт надання
позивачем відповідачу позики в сумі
48600грн. знайшов своє підтвердження під
час розгляду справи, термін повернення
позики на час звернення позивача до
суду сплинув, а відповідач гроші не
повернула. Також, помилковим є висновок
суду 1 інстанції щодо наявності підстав
для задоволення зустрічного позову
ОСОБА_3 та визнання недійсним договору
позики через часткову новацію,
оскільки загальні вимоги, недотримання
яких є підставою для визнання договору
недійсним, передбачені положеннями ст.
203 ЦК України але у цьому випадку це не
мало місця. Крім цього, не може бути
підставою для визнання договору
недійсним посилання ОСОБА_3 на
нікчемність та неукладенність
договору (а.с.29).

Разом з цим, судова колегія не
знаходить підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 в частині стягнення
облікової ставки НБУ в сумі 8667грн., яка
передбачена положеннями ст. 1048 ЦК
України, оскільки договором позики,
який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
не передбачено одержання позикодавцем
процентів взагалі, а захист прав
позикодавця у цьому випадку
передбачений ст. 625 ЦК України і ОСОБА_2
його використав.

Також, судова колегія не знаходить
підстав для задоволення позову ОСОБА_2
в частині відшкодування витрат на
юридичну допомогу в сумі 3000грн.,
оскільки відсутні докази їх сплати
позивачем ОСОБА_2 та представники
ОСОБА_2 брали участь у судовому
розгляді на підставі довіреності
(а.с.98), що не стосуються юридичної
допомоги в розумінні ст. 84 ЦПК України.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду.

З огляду на викладене рішення суду
підлягає скасуванню с постановленням
нового рішення про суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 29 листопада 2013р. -
скасувати.

Ухваливши нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити частково -
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
заборгованість по договору позики від
22 листопада 2010 року в сумі 48600 (сорок
вісім тисяч шістсот) гривень, 3% річних
2283 (дві тисячі двісті вісімдесят три)
гривні 75 копійок, відшкодування витрат
по оплаті судового збору в сумі 740
(сімсот сорок) гривень 67 копійок, в
решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити
за необґрунтованістю.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає чинності негайно,
однак може бути оскаржено протягом 20
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: