АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3711/14 р.
Справа № 635/3140/13-ц
Головуючий 1 інстанції Караченцев
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Овсяннікової
А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Пільгун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
особі її представника ОСОБА_4 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 27 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання інформації
недостовірною, спростування
недостовірної інформації, стягнення
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
інформації недостовірною,
спростування недостовірної
інформації, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що через існування спору між
відповідачкою та чоловіком позивачки -
ОСОБА_6 щодо розподілу спадкового
майна, між позивачем та ОСОБА_5 склалися
неприязні стосунки. Так протягом 2009 - 2011
років відповідачка зверталася із
заявами до прокуратури Харківської
області, Харківської міжрайонної
прокуратури, Прем'єр - міністра України,
інших організацій, в яких стверджувала,
що позивач неодноразово давала хабарі
директору ННЦ «Інститут
експериментальної і клінічної
ветеринарної медицини» Стегній Б.Г. -
організації, в якій позивачка на той
час працювала. Таку ж інформацію щодо
встановлення порушень в іншій
організації 25.04.2012 року відповідачкою
було направлено на адресу Прем'єр -
міністра України.

У зв'язку з викладеним, просила суд
визнати інформацію, розповсюджену
ОСОБА_5, недостовірною в частині
посилань на ОСОБА_3, як на джерело
інформації про порушення чинного
законодавства керівництвом
Українського науково-дослідного
інституту екологічних проблем; в
частині тверджень про працю ОСОБА_3 в
Українському науково-дослідному
інституті екологічних проблем; в
частині тверджень про дачу ОСОБА_3
хабарів керівництву Українського
науково-дослідного інституту
екологічних проблем, зокрема
начальнику відділу кадрів УкрНДІЕП.
Також просила зобов'язати ОСОБА_5
спростувати зазначену інформацію
шляхом направлення відповідних заяв
протягом місяця з моменту набрання
чинності рішенням у справі, стягнути зі
ОСОБА_5 на її користь 5000 грн. моральної
шкоди та судові витрати у сумі 458,80 грн.

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали заявлені
позовні вимоги.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 27 березня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі її
представника ОСОБА_4 просить рішення
суду першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.
Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що на підтвердження позовних
вимог нею були надані всі докази, що є
підставою для задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються;

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив із
того, що звернення громадян до
правоохоронних органів щодо порушень
законів з боку посадових чи службових
осіб з метою перевірки їх діяльності не
можна вважати поширенням відомостей,
що порочать честь та гідність.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Встановлено, що у квітні 2012 року ОСОБА_5
зверталася з заявами на адресу
Прем'єр-міністра України, ДПА України
про порушення чинного законодавства,
які мали місце в Українському
науково-дослідному інституті
екологічних проблем.

За вказаними заявами були проведені
перевірки прокуратурою Дзержинського
району м. Харкова, Державною фінансовою
інспекцією в Харківській області, ДПА
України, ДПА у Харківській області, в
результаті яких доводи, викладені в
заявах свого підтвердження не знайшли.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України
та ст. 277 ЦК України кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Оціночними судженнями, з огляду на
приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року,
за винятком наклепу, є висловлювання,
які не містять фактичних даних,
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 40 Конституції України
всі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 лютого 2009 року № 1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
роз'яснено, що у випадку, коли особа
звертається до зазначених органів із
заявою, в якій міститься та чи інша
інформація, і в разі, якщо цей орган
компетентний перевіряти таку
інформацію та надавати відповідь,
проте в ході перевірки інформація не
знайшла свого підтвердження, вказана
обставина не може сама по собі бути
підставою для задоволення позову,
оскільки у такому випадку мала місце
реалізація особою конституційного
права, передбаченого статтею 40
Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Про зазначене йдеться й у рішенні
Конституційного Суду України від 10
квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей).

Згідно з п. 19 наведеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
відповідачка реалізувала своє право на
звернення до органів, які уповноважені
на перевірку звернень, а тому дійшов до
висновку, що факти, викладені в
зверненнях, не можна вважати
недостовірною інформацією у розумінні
ст. 277 ЦК України, як щодо особи, яка
поширила цю інформацію, так і щодо
іншої особи, яку зазначено у зверненнях
в якості джерела вказаної інформації.

Згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд перевіряє в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегією суддів не встановлено таких
порушень норм процесуального та
матеріального права, які могли стати
підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України для перегляду рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
про задоволення позову.

Згідно ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 317,
319, 323, 324 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 особі її
представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 27
березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді