Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Войнаренко Л.Ф.

при секретарі Клименко В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в
м.Вишгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності на частку у
спільному сумісному майні подружжя,

В С Т А Н О В И В :

28 листопада 2012 року позивачка
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права
власності на частку у спільному
сумісному майні подружжя.

В квітні 2013 року позивачка
уточнила позовні вимоги, а в лютому 2014
року збільшила позовні вимоги.

Свої позовні вимоги позивачка
мотивувала тим, що ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 листопада 2013 року рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 11 квітня 2013 року
та рішення Апеляційного суду Київської
області від 15 липня 2013 року у цивільній
справі за її позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про визнання права власності
на частку у спільному сумісному майні
подружжя в частині вирішення позовних
вимог щодо визнання за нею права
власності на 30/100 частин квартири
АДРЕСА_1 було скасовано, а справа у цій
частині направлена на новий розгляд.
Вважає, що вона має право на свою частку
30/100 частини квартири, оскільки вона
набута під час шлюбу зі ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від
21 серпня 1996 року. Після смерті ОСОБА_5 28
вересня 2012 року відповідачам ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 (батькам померлого ОСОБА_5) було
видано приватним нотаріусом свідоцтво
про право на спадщину за законом. 30
листопада 2012 року ОСОБА_3 подарував ?
частину вказаної квартири ОСОБА_4, що
було посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського округу ОСОБА_7
(реєстровий №338).

Просить визнати за нею право
власності на належну їй частку у
спільному майні подружжя після шлюбу, в
якому вона перебувала із ОСОБА_5, в
період часу з 23 квітня 1994 року по 8 липня
2009 року, а саме 30/100 частин квартири
АДРЕСА_1, яка була набута нею та ОСОБА_5
спільно сумісно на підставі договору
купівлі-продажу від 21 серпня 1996 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шістнадцятої Київської державної
нотаріальної контори Пясецькою
С.М.(реєстровий №3-2256), визнати
недійсним в частині, яка складає 30/100
частини квартири АДРЕСА_1 свідоцтво про
право на спадщину за законом від 28
вересня 2012 року (реєстровий №251), видане
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
ОСОБА_2 на ? частку квартири АДРЕСА_1, та
договір дарування частки квартири від
30 листопада 2012 року на ім.»я
обдарованого ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
(реєстровий №338), яким ОСОБА_3 подарував
ОСОБА_4 ? частку квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_10позовні вимоги підтримали і
просять задовільнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
представник відповідачів ОСОБА_6та
ОСОБА_3 - ОСОБА_11 позовні вимоги не
визнали, надали суду письмові
заперечення, просять в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
свідків,дослідивши письмові докази по
справі, суд вважає, що в задоволенні
позову необхідно відмовити.

Суд прийшов до такого висновку,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що23 квітня 1994
року був укладений шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 23
квітня 1994 року (т.1 а.с.20).

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 21 серпня 1996 року
ОСОБА_12 продала ОСОБА_5 60/100 частин
квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.55).

Позивачка не заперечує, що під час
укладання даного договору вона
присутня не була.

ОСОБА_5 в передбаченому законом
порядку зареєстровано право власності
на дану частину квартири 30 січня 1997
року (т.1 а.с.179 об).

З реєстру прав власності на
нерухоме майно (т.1 а.с.118) вбачається, що
власником 60/100 частин квартири АДРЕСА_1
є ОСОБА_5.

8 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 був розірваний, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу НОМЕР_2 (а.с.21 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер (т.1
а.с.22).

Після смерті ОСОБА_5 спадщину
прийняли його мати, ОСОБА_2 (т.1 а.с.59,) та
його батько, ОСОБА_3 (т.1 а.с.80), яким 28
вересня 2012 року видано свідоцтво на
спадщину за законом на квартиру
АДРЕСА_1 по 12 частині квартири кожному
(т.1 а.с.131,133).

30 листопада 2012 року ОСОБА_3
подарував ОСОБА_4 12 частину квартири
АДРЕСА_1 (а.с.181 т.1)

Ч.2 ст.1300 ,ст..1301 ЦК України
передбачає , що на вимогу одного із
спадкоємців за рішенням суду можуть
бути внесені зміни до свідоцтва про
право на спадщину. Свідоцтво про право
на спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що позивачка
не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5.

Суду позивачкою не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що позивачці
нотаріусом було відмовлено у видачі
свідоцтва про право власності на ?
частину у спільному майні подружжя
після смерті колишнього чоловіка
спадкодавця.

З копії спадкової справи
вбачається, що вимога ОСОБА_1 із заявою
про виділ їй із спадкової маси набутого
в шлюбі майна, що належить їй на праві
власності як співвласникові надійша до
нотаріуса 1 жовтня 2012 року (а.с.135-139 т.1), в
той час 28 вересня 2012 року уже були
видані свідоцтва про право на спадщину
за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Крім того, суд зазначає, що позивачка
почала звертатись до нотаріуса після
спливу шестимісячного строку після
смерті ОСОБА_5

Позивачкою не ставиться питання
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину, видане відповідачу
ОСОБА_3, а за таких обставин, у позивачки
не має підстав ставити питання про
визнання частково недійсним договору
дарування, яким ОСОБА_3 подарував ?
частину квартири ОСОБА_4.

В відповідності до ч.4 ст.267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це строк , у
межах якого особа, може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу (ст..256 ЦК
України).

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимог
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Судом встановлено, що шлюб між
позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано 8
липня 2009 року, за захистом своїх прав
позивачка звернулась до суду в
листопаді 2012 року, тобто за межами
строку позовної давності.

В відповідності до ст..267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідачами заявлено про
застосування строку позовної давності
(а.с.142-146,182 т.1).

ОСОБА_1 могла звернутись до суду
за захистом порушеного права до спливу
строку позовної давності, поважних
причин пропуску даного строку (
відповідно до ст..263,264 ЦК України) суду
не надано.

До позовних вимог про визнання
права власності на частину у спільному
майні подружжя після шлюбу суд
застосовує позовну давність.

Крім того, відповідно до п.4.21
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
Наказом Міністерства юстиції України 22
лютого 2012 року за №296/5 , при оформленні
спадщини як за законом, так і за
заповітом нотаріус у випадках, коли із
правовстанолюючого документа
вбачається, що майно може бути спільною
сумісною власністю подружжя, повинен
з»ясувати, чи є у спадкодавця той з
подружжя, який його пережив і який має
право на ? частку у спільному майні
подружжя. За наявності другого з
подружжя нотаріус видає йому свідоцтво
про право власності.

За таких обставин, позивачкою
невірно вказані норми матеріального
права, які підлягають застосуванню до
правовідносин, які виникли між нею та
відповідачами під час оформлення
свідоцтва про право на спадщину за
законом щодо частини квартири,яка була
придбана під час шлюбу.

Суд вважає, що позовні вимоги є
необґрунтовані і задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.11,60,208,209,213 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити в повному обсязі.

Скасувати арешт на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути протягом
десяти днів подана апеляційна скарга
до Апеляційного суду Київської області
через Вишгородський районний суд
Київської області.

Суддя
Л.Ф.Войнаренко