У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 4 серпня 2009 року, 1
січня 2010 року та 20 серпня 2009 року з
ОСОБА_4 укладено договори позики, за
умовами яких він за розписками передав
у борг останньому грошові кошти в сумі
18 682,15 грн. Грошові кошти відповідач у
передбачені строки, а саме за
договорами від 4 серпня 2009 року та
20 серпня 2009 року - протягом чотирьох
місяців, за договором від 1 січня
2010 року - до 1 лютого 2010 року, не
повернув. Просив поновити строк на
звернення до суду з позовом та
стягнути з відповідача, крім основного
боргу, 2 609,85 грн - три проценти річних, а
всього 21 292 грн.

Рішенням Гайворонського районного
суду Кіровоградської області від 17
квітня 2013 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк на
звернення до суду з позовом про
стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 борг за договорами позики у сумі
21 292 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від
11 червня 2013 року рішення
Гайворонського районного суду
Кіровоградської області від 17 квітня
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі заявник
просить скасувати рішення
апеляційного суду Кіровоградської
області від 11 червня 2013 року, рішення
суду першої інстанції залишити в силі,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
пропустив строк звернення до суду з
поважних причин, оскільки останній
неодноразово звертався з вимогою про
повернення боргу до відповідача та в
силу похилого віку не мав можливості
захистити свої права в передбачені
законом строки; стягуючи основний борг
з урахуванням трьох процентів річних,
суд виходив з того, що відповідач
взяті на себе зобов'язання щодо
повернення грошових коштів у визначені
договорами позики строки не виконав,
тому позовні вимоги про стягнення
основного боргу та трьох процентів
річних є обґрунтованими і такими, що
підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з
пропущення позивачем позовної
давності та відсутності поважних
причин для поновлення цього строку.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна, оскільки він не відповідає
матеріалам та фактичним обставинам
справи, не ґрунтується на доказах, що
містяться у справі, і суперечить
вимогам матеріального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 4 серпня 2009
року, 20 серпня 2009 року і 1 січня
2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договори позики, за умовами яких
останній за розписками отримав у борг
грошові кошти у сумі 18 682,15 грн. Борг
відповідач у передбачені строки не
повернув.

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про стягнення боргу за
договорами позики.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Частиною 5 цієї статті передбачено
можливість захисту порушеного права,
якщо причини пропущення позовної
давності суд визнає поважними.

За загальним правилом поважними
причинами пропущення строків, які
мають юридичне значення, визнаються
обставини, що не залежать від волі
особи, яка має вчинити відповідну дію,
та які об'єктивно перешкоджають цій
особі у її вчиненні.

Встановивши, що позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення боргу за
договорами позики зі спливом позовної
давності та визнавши поважними
обставини, які об'єктивно перешкоджали
йому пред'явити цей позов у строк,
встановлений ст. 257 ЦПК України, а саме
неодноразове звернення позивача як із
вимогою про повернення боргу до
відповідача, так і до правоохоронних
органів із заявою про порушення його
права, похилий вік та стан здоров'я,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для поновлення цього строку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або іншій документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено статтею 1049
ЦК України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити, окрім суми
боргу, три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, відповідно до статті 625 ЦК
України (ст. 1050 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач взяті на себе зобов'язання
щодо повернення грошових коштів у
визначені договорами позики строки не
виконав, що є підставою для стягнення
основного боргу та трьох процентів
річних.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з такими висновками
суду першої інстанції.

Натомість, визнати законним та
обґрунтованим рішення суду
апеляційної інстанції не можливо.

Зміст рішення суду апеляційної
інстанції передбачений в ст.
316 ЦПК України, в ньому, зокрема,
зазначаються: узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції та не оспорені обставини, а
також обставини, встановлені
апеляційним судом і визначені
відповідно до них правовідносини;
мотиви зміни рішення чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення, назви,
статті, її частини, абзацу, пункту,
підпункту закону, на підставі якого
вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

У порушення наведених вимог норм
процесуального права, суд апеляційної
інстанції вказаних обставин та норм
матеріального права не врахував, не
надавши належної правової оцінки
наданим сторонами доказам та
встановленим обставинам справи,
висновків суду першої інстанції щодо
пропущення позивачем строків позовної
давності з поважних причин не
спростував, не зазначив в
оскаржуваному рішенні підстави
визнання цих причин неповажними та,
ґрунтуючись на тих самих доказах без
обґрунтування правомірності їх
дослідження, помилково скасував
рішення суду першої інстанції, що
ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213,
214 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що суд першої
інстанції, встановивши фактичні
обставини справи, повно та всебічно
дослідивши надані сторонами докази й
визначивши правовідносини, зумовлені
встановленими фактами, правильно
застосував правові норми та ухвалив
законне, обґрунтоване й справедливе
рішення.

Установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції відповідно до ст. 339
ЦПК України скасовує судове рішення
суду апеляційної інстанції і залишає в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2013 року скасувати, рішення
Гайворонського районного суду
Кіровоградської області від 17 квітня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П.Касьян

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

В.О.Савченко