Номер провадження: 22-ц/785/5340/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на ухвалу
Київського районного суду м. Одеси від
17 січня 2014 року по справі за скаргою
ОСОБА_3 на дії та постанову головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Валявського О.А.,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеною
скаргою на дії та постанову головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Валявського O.A., посилаючись на те, що
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06.12.2010 року його поновлено на
посаді директора державного
підприємства «Південь»,
правонаступником якого є Державне
підприємство «ТВК» (далі - ДП «ТВК»).

Вищезазначене рішення суду в цій
частині залишено без змін рішенням
апеляційного суду Одеської області від
31.03.2011 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.01.2012 року.

Невиконання судового рішення, що
набрало законної сили, та не вчинення
державним виконавцем дій, необхідних
для його виконання, спричинило
звернення ОСОБА_3 до суду із
відповідною скаргою.

На підставі заяви ОСОБА_3 та
виконавчого листа № 2-5367/10, виданого
01.06.2011 року Київським районним судом м.
Одеси, державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Департаменту Державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
Маєвською Д.В. 20.06.2011 року відкрито
виконавче провадження про поновлення
ОСОБА_3 на посаді директора ДП «ТВК» (т.2,
а.с. 244).

Зазначене виконавче провадження
постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Валявського O.A. № 27203694
від 27.06.2013 року з примусового виконання
виконавчого листа № 2- 5367/10, виданого
01.06.2011 року Київським районним судом м.
Одеси закінчено (т.2, а.с. 247) з посиланням
на п.7 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження».

Представник Державної виконавчої
служби України (далі - ДВС України)
просив суд відмовити у задоволенні
скарги.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 17 січня 2014 року зазначену
вище скаргу ОСОБА_3 було задоволено (т.2,
а.с.301-306).

ДП «ТВК» та Державний комітет України з
питань регуляторної політики та
підприємництва (далі - ДК України ПРПП),
вважаючи ухвалу суду такою, що
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
надали до суду апеляційні скарги про її
скасування з постановленням нової
ухвали про відмову у задоволенні
скарги (т.3, а.с.1-8, 54-58).

Також 27 січня 2014 року з апеляційною
скаргою на зазначену вище ухвалу до
суду звернулася ДВС України (т. 3 а.с.
32-36).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 17 лютого 2014 року апеляційну
скаргу ДВС України було залишено без
руху (т. 3 а.с. 50-51), а ухвалою від 21
березня 2014 року було повернуто
скаржнику через не усунення недоліків,
зазначених в ухвалі (т.1, а.с. 79).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 10 квітня 2014 року за
апеляційними скаргами ДП «ТВК» та ДК
України ПРПП було змінено увалу
Київського районного суду м. Одеси від
17 січня 2014 року, а саме виключено з
абзацу 3 резолютивної частини ухвали
наступне судження: «зобов'язати відділ
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії по відновленню даного
виконавчого провадження». В іншій
частині ухвалу суду було залишено без
змін (т.3 а.с. 103-106).

22 квітня 2014 року до суду апеляційної
інстанції знову надійшла апеляційна
скарга ДВС України після усунення
недоліків, разом із заявою про
поновлення строку на її подання (т.3, а.с.
108-113).

В апеляційній скарзі ДВС України
просить ухвалу Київського районного
суду м. Одеси від 17 січня 2014 року
скасувати та постановити нову, якою у
задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Крім того просили вирішити питання про
розподіл судових витрат та стягнути їх
з ОСОБА_3, справу розглянути у
присутності представника ДВС України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2010 року, яке залишено
без змін в цій частині рішенням
апеляційного суду Одеської області від
31.03.2011 року (т.1, а.с. 388-392), ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.01.2012 року (т.2, а.с. 126-127),
ОСОБА_3 було поновлено на посаді
директора ДП «Південь» (т.1, а.с. 140-141).

Враховуючи, що правонаступником ДП
«Південь» є ДП «ТВК», ДК України ПРПП,
яке на даний час не ліквідовано, має
повноваження на поновлення ОСОБА_3 на
роботі на посаді директора ДП «ТВК».

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступне.

Та обставина, що ОСОБА_3 було поновлено
на посаді директора ДП «ТВК» рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
06 грудня 2010 року, яке набрало законної
сили 31.03.2011 року, підтверджується
матеріалами справи та визнано
сторонами, у зв'язку з чим та у
відповідності до ч. 1ст. 61 ЦПК України,
не підлягає доказуванню.

У відповідності до ст. 124 Конституції
України, ст. 14 ЦПК України судове
рішення, що набрало законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожна людина при визначенні її
громадянських прав і обов'язків має
право на справедливий і відкритий
розгляд впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною права на
справедливий судовий розгляд є доступ
до суду, у тому числі на виконання
судового рішення.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, рішення Київського районного
суду м. Одеси від 06 грудня 2010 року, яке
набрало законної сили 31.01.2011 року, до
теперішнього часу, тобто більше трьох
років, не виконане, чим грубо порушені
норми Європейського міжнародного та
національного права, які регулюють
розгляд справи впродовж розумного
строку, що у тому числі включає в себе
таку стадію цивільного судочинства, як
виконання судового рішення.

Так, на підставі заяви ОСОБА_3 та
виконавчого листа № 2-5367/10, виданого
01.06.2011 року Київським районним судом м.
Одеси, державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Департаменту Державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
Маєвською Д.В. 20.06.2011 року було відкрито
виконавче провадження про поновлення
ОСОБА_3 на посаді директора ДП «ТВК» (т.2,
а.с. 244).

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що вказане вище виконавче
провадження було закінчено постановою
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Валявського O.A. № 27203694 від 27.06.2013 року
(т.2, а.с. 247).

Зазначена постанова державного
виконавця винесена з посиланням на п.7
ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» та мотивована
тим, що Указом Президента України від
09.12.2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію
системи центральних органів
виконавчої влади» Державний комітет
України з питань регуляторної політики
та підприємництва ліквідовано.
Відповідно до Розпорядження Кабінету
Міністрів України «Про утворення
комісій з проведення реорганізації та
ліквідації деяких центральних органів
виконавчої влади» від 10.12.2010 року № 2219-р
Державний комітет України з питань
регуляторної політики та
підприємництва видав наказ від 17.12.2010
року № 395 про припинення діяльності
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва шляхом ліквідації,
створено ліквідаційну комісію.

Крім того, Наказом Фонду державного
майна України № 164 від 10.02.2011 року
цілісний майновий комплекс ДП «ТВК»
включено до переліку об'єктів
державної власності групи «А», що
підлягають приватизації. Органом
управління ДП «ТВК» у наказі визначено
Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України.

Як зазначено вище, вказана постанова
державного виконавця винесена з
посиланням на п.7 ч.1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження», згідно
якого виконавче провадження підлягає
закінченню у разі визнання боржника
банкрутом.

При цьому суд виходив із того, що згідно
ст. 1 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» визначено
поняття боржника, щодо якого може бути
ухвалено господарським судом рішення
про визнання його банкрутом.

Однак, суд правомірно виходив із того,
що ДК України ПРПП банкрутом ніколи не
визнавався, і взагалі не може бути
визнаний банкрутом в розумінні Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», оскільки є
юридичною особою публічного права,
центральним органом виконавчої влади,
а у жодному разі не є суб'єктом
підприємницької діяльності.

При викладених обставинах, суд дійшов
правомірного висновку про те, що
оскаржувана постанова головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Валявського O.A. про закінчення
виконавчого провадження № 27203694 від
27.06.2013 року є незаконною та
необґрунтованою, у зв'язку з чим
підлягає безумовному скасуванню.

Крім того, постановляючи оскаржувану
ухвалу, суд першої інстанції
обґрунтовано встановив, що Президент
України 09.12.2010 року прийняв Указ №
1085/2010 «Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади»,
яким ухвалив рішення про ліквідацію ДК
України ПРПП.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України «Про утворення комісій з
проведення реорганізації та
ліквідації деяких центральних органів
виконавчої влади» від 10.12.2010 року № 2219-р
встановлено, що ДК України ПРПП видав
наказ від 17.12.2010 року № 395 про
припинення діяльності ДК України ПРПП
ліквідації та було створено
ліквідаційну комісію.

В подальшому, Наказом Фонду державного
майна України № 164 від 10.02.2011 року
цілісний майновий комплекс ДП «ТВК»
включено до переліку об'єктів
державної власності групи «А», що
підлягають приватизації. Органом
управління ДП «ТВК» у наказі визначено
Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України.

Проте, із витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців вбачається, що
станом на 13.12.2013 року ДК України ПРПП не
виключений з реєстру, а запис про
припинення його діяльності відсутній
(т.2, а.с. 277-278).

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» від 15.05.2003 № 755-IV державна
реєстрація юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців - це засвідчення
факту створення або припинення
юридичної особи, засвідчення факту
набуття або позбавлення статусу
підприємця фізичною особою, а також
вчинення інших реєстраційних дій, які
передбачені цим Законом, шляхом
внесення відповідних записів до
Єдиного державного реєстру.

Частинами 1 та 7 ст. 59 ГК України
передбачено, що припинення діяльності
суб'єкта господарювання здійснюється
шляхом його реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, перетворення) або
ліквідації - за рішенням власника
(власників) чи уповноважених ним
органів, за рішенням інших осіб -
засновників суб'єкта господарювання чи
їх правонаступників, а у випадках,
передбачених законами, - за рішенням
суду.

Скасування державної реєстрації
позбавляє суб'єкта господарювання
статусу юридичної особи і є підставою
для вилучення його з державного
реєстру.

Суб'єкт господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 104 ЦК України
юридична особа припиняється в
результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам правонаступникам
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення) або в результаті
ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дня внесення до Єдиного державного
реєстру запису про її припинення.

Аналогічне положення міститься і в ч.1
ст. 4 Закону України «Про центральні
органи виконавчої влади», згідно якої
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади припиняються як
юридичні особи з дати внесення до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців
запису про державну реєстрацію їх
припинення.

Таким чином, на підставі аналізу
наведених вище законодавчих положень
суду дійшов правомірного висновку про
те, що ДК України ПРПП до цього часу не
ліквідовано.

Крім цього, суд також обґрунтовано взяв
до уваги те, що 10.08.2011 року старший
державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
С.І. Унгуряну С.І. звертався до
Київського районного суду м. Одеси із
заявою, в якій просив замінити боржника
у даному виконавчому провадженні ВП №
27203694 з примусового виконання
виконавчого листа № 2-5367/10, виданого
01.06.2011 року Київським районним судом м.
Одеси з ДК України ПРПП на Міністерство
економічного розвитку і торгівлі
України.

Державний виконавець посилався на ті
самі нормативно-правові акти та
вказував, що згідно Розпорядження
Кабінету Міністрів України «Про
утворення комісій з проведення
реорганізації та ліквідації деяких
центральних органів виконавчої влади»
від 10.12.2010 року № 2219-р ДК України ПРПП
видав наказ від 17.12.2010 року № 395 про
припинення діяльності ДК України ПРПП
шляхом ліквідації та було створено
ліквідаційну комісію.

Державний виконавець посилався також
на Наказ Фонду державного майна
України № 164 від 10.02.2011 року, яким
цілісний майновий комплекс ДП «ТВК»
включено до переліку об'єктів
державної власності групи «А», що
підлягають приватизації. Органом
управління ДП «ТВК» у наказі визначено
Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України (т.2, а.с. 198-199).

Разом з тим, ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 03.10.2011 року у
задоволенні заяви державного
виконавця про заміну сторони
виконавчого провадження було
відмовлено (т.2, а.с. 237).

Відмовляючи у задоволенні подання
державного виконавця, суд виходив з
того, що ДК України ПРПП не ліквідовано
та він має повноваження на поновлення
ОСОБА_3 на роботі на посаді директора ДП
«ТВК».

Оскільки вказана ухвала набрала
законної сили, то у відповідності до ч.3
ст. 61 ЦПК України має для суду
преюдиціальне значення щодо
встановлених нею обставин.

Аналогічна правова позиція була
висловлена і представником
Міністерства економічного розвитку та
торгівлі України у письмовому
поясненні (т.2, а.с. 227-231).

У відповідності до ст. 383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України у
разі встановлення обгрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Таким чином, суд дійшов правомірного
висновку про те, що скарга ОСОБА_3 на
дії та постанову головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Валявського O.A. про
закінчення виконавчого провадження, є
обгрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області, викладеним в ухвалі від 10.04.2014
року, яка була постановлена за
апеляційними скаргами ДП «ТВК» та ДК
України ПРПП (т.3, а.с.103-106), в частині
зміни ухвали суду першої інстанції та
виключення з абзацу 3 резолютивної
частини оскаржуваної ухвали
наступного судження: «зобов'язати
відділ примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії по відновленню даного
виконавчого провадження».

Так, як було зазначено вище,
відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України у
разі встановлення обгрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Суд першої інстанції на конання
зазначеної норми процесуального
законодавства зобов'язав державного
виконавця усунути порушення, саме
шляхом зобов'язання відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії по відновленню виконавчого
провадження.

При цьому, зобов'язавши відділ вчинити
певні дії, суд не вийшов за межі вимог,
оскільки встановлення способу
усунення порушення є обов'язком суду,
передбаченого цивільно-процесуальним
законодавством.

У відповідності до ч. 2 ст. 318 ЦПК України
залежно від обґрунтованості скарги,
зазначеної в частині першій цієї
статті, суд ухвалює рішення або
постановляє ухвалу відповідно до
статті 307 цього Кодексу. При цьому за
наявності підстав може бути скасовано
рішення або ухвалу апеляційного суду.

З підстав викладеного, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування ухвали колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області від
10.04.2014 року, в частині виключення з
абзацу 3 резолютивної частини
оскаржуваної ухвали наступне судження
щодо зобов'язання відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України вчинити дії по
відновленню даного виконавчого
провадження.

В іншій частині вищевказана ухвала
суду апеляційної інстанції підлягає
залишенню без змін.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень проти оскаржуваної ухвали
суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржувана
ухвала суду є законною і обгрунтованою,
постановлена у відповідності до вимог
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Державної
виконавчої служби України підлягає
відхиленню, оскаржувана ухвала -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1
ст. 312, ст.ст. 313-315, 317, 318, 319 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 17 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 10 квітня 2014 року, в частині
зміни ухвали Київського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року та
виключення з абзацу 3 резолютивної
частини ухвали судження: «зобов'язати
відділ примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії по відновленню даного
виконавчого провадження», скасувати.

В іншій частині ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 10 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко