Справа № 521/2515/14-ц
Провадження 2/521/3827/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 травня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси у складі головуючого судді
Граніна В.Л., секретаря Шкребтієнко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до
відповідачів та просить визнати
недійсним договір дарування від 14.08.2006
року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 в рівних частках 374/1000 частин
АДРЕСА_1, який посвідчено 14.08.2006 року
державним нотаріусом Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори.

У підтвердження своїх вимог позивач
посилається на те, що 20.03.2003 року між
позивачем та ОСОБА_6 був укладено
договір дарування, який посвідчено
20.03.2003 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 Відповідно до вказаного
договору позивач отримав в дар від
ОСОБА_6 374/1000 частини квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Представники відповідачів ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 позов не
визнали посилаючись на те, що 06.04.2006
року Малиновським районним судом м.
Одеси було постановлено рішення, яким
визнано за ОСОБА_5 в порядку
спадкування право власності на 374/1000
частини квартини розташованої за
адресою: АДРЕСА_1.

Також представники відповідачів у
судовому засіданні надали пояснення, з
яких вбачається, що після смерті
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась
спадщина на частину комунальної
квартири розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. У 2005 році ОСОБА_5, як
спадкоємиця, звернулась до Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори із заявою про вступ у право
успадкування вищезазначеної частини
квартири, яке було внесено до
електронної бази спадкового реєстру.
Цей факт підтверджується витягом про
реєстрацію у спадковому реєстрі за
ОСОБА_6 ОСОБА_5 та відповіддю з Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори про відсутність інших
спадкоємців окрім ОСОБА_5

ОСОБА_4 є правонаступником ОСОБА_5 тому,
що вже вступив у спадщину за ОСОБА_5 та
має відповідне свідоцтво на право
власності на спадкове майно. З огляду
на це, посилання ОСОБА_1 на ухвалу
Малиновського районного суду міста
Одеси про залишення вимоги щодо
визнання права власності без розгляду,
на думку представників відповідачів, є
безпідставні.

Також, на думку представників
відповідачів, позивачем не зазначено в
чому полягає недотримання ОСОБА_5 вимог
встановлених у ст. 215 ЦК України.

Представники зазначили, що на момент
вчинення правочину ОСОБА_5 була
власником вищезазначеної квартири та
мала право розпоряджатися належним їй
на праві власності нерухомим майном, а
позивач не є стороною правочину.

Посилання позивача на ухвалу ВССУ від
05.06.2013 року по справі №2-о-52/06
Малиновського районного суду міста
Одеси, на думку представників
відповідачів, жодним чином не впливає
на заявлені в цьому позові
правовідносини, оскільки не скасовує
відкриття спадщини на квартиру, а
вищезазначена ухвала ВССУ не може бути
поширена на тих осіб, які не брали
участь у розгляді справи №2-о-52/06
Малиновського районного суду міста
Одеси, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 06.04.2006 року, як судовий
акт, не визнано недійсним в розумінні
ст. 215 ЦК України, тому на думку
відповідачів відсутні підстави
вважати його недійсним під час
постановлення.

Також, на думку представників
відповідачів, стосовно вимог ОСОБА_1
сплинув загальний строк позовної
давності. Вимоги, щодо знаття з
державної реєстрації прав на нерухоме
майно розглядаються за нормами
адміністративного судочинства, а не у
цивільному процесі.

Вислухавши пояснення
представника позивача, представників
відповідачів, дослідивши надані
письмові матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги слід
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлені
наступні обставини і визначені
відповідно до них правовідносини.

Відповідно до договору дарування між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 посвідченого 20.03.2003
року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
було передано в дар від ОСОБА_6 ОСОБА_1
374/1000 частини квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_1. Право власності
ОСОБА_6 на вказану частину квартири, яке
було нею набуте на підставі договору
купівлі-продажу від 27.03.1999 року, 16.11.1999
року було зареєстровано в КП «ОМБТІ та
РОН».

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла. Після
її смерті ОСОБА_5 звернулась до
Малиновського районного суду м. Одеси з
позовом про встановлення родинних
відносин та визнання за нею в порядку
спадкування права власності на 374/1000
частини квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, та 06.04.2006 року суд
постановив рішення, яким визнав за
ОСОБА_5 в порядку спадкування право
власності на 374/1000 частини квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 до участі у даній справі не
залучався.

14.08.2006 року був укладений договір
дарування, який посвідчено 14.08.2006 року
державним нотаріусом Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори
Михальовою Л.І. та зареєстровано в
реєстрі за №3-3232, відповідно до якого
ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
рівних частинах 374/1000 частини квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

05.06.2013 року Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, за касаційною
скаргою ОСОБА_1, скасував рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 06.04.2006 року, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.
24.12.2009 року ОСОБА_5 померла, та у якості
правонаступника до участі у справі
залучено ОСОБА_4.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 27.01.2014 року за заявою
правонаступника ОСОБА_5- ОСОБА_4
позовні вимоги про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності в порядку спадкування
залишені без розгляду. Ухвала набрала
законної сили.

Враховуюче те, що рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 06.04.2006 стосовно визнання за ОСОБА_5 в
порядку спадкування право власності на
374/1000 частини квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, скасоване ухвалою
ВССУ від 05.06.2013 року, тому воно не може
бути підставою для виникнення, зміни та
припинення прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальний) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатне майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 722 ЦК України право
власності обдарованого на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Тому зважаючи на те, що право власності
у ОСОБА_5 на спірну квартиру ніколи не
виникало, вона не могла передати право
власності відповідачам та не мала
права укладати спірний договір
дарування.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.
А відповідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Отже, власником спірної квартири з
20.03.2003 року та по теперішній час є
ОСОБА_1, у зв'язку з чим ОСОБА_5 та її
правонаступник ОСОБА_4 не могли набути
право власності на спірну частину
квартири у порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не
мала права укладати спірний договір
дарування та виступати в ньому на
стороні дарувальника.

Суд вважає, що спірний договір
дарування був укладений з порушенням
вимог ст. 203 ЦК України, а тому є
недійсним.

При цьому суд враховує, що рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 15.06.2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 19.12.2012 року, в задоволенні
позову правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування від 20.03.2003 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1
відмовлено.

Відсутність реєстрації договору
дарування від 20.03.2003 року в МБТІ не може
бути підставою для затвердження того,
що ОСОБА_1 не набув право власності на
спірну частину квартири, так як таке
право на той час у нього виникло з часу
нотаріального посвідчення договору, а
не з часу реєстрації. Так в п. 2
Постанови №9 Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. А на час укладення
договору - дарування діяв ЦК України 1963
року. Про це вказано і в п. 5 Постанови №5
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав», де вказано, що якщо права
на нерухоме майно підлягають державній
реєстрації, то право власності у
набувача виникає з дня такої
реєстрації відповідно до закону
(стаття 334 ЦК України) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Позивач вказав, що він не оспорює
рішення державного реєстратора в
частині реєстрації за відповідачами
права власності на спірну квартиру, а
вважає, що скасування реєстрації є
наслідком визнання договору дарування
недійсним, при цьому посилається на ст.
ст. 19, 26 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 08.08.1012 року і
вказує, що вимоги про скасування
державної реєстрації прав на частину
квартири за відповідачами не є
самостійними вимогами. Тому в даному
випадку суд не розглядає ці вимоги як
позовні, а вони розглядаються як
правові наслідки недійсності
правочину в межах ст. 216 ЦК України і
копія рішення суду направляються в
реєстраційну службу для скасування
реєстрації. А у випадку якщо державний
реєстратор не скасує цю реєстрацію,
зацікавлена особа може в установленому
порядку звернутись до суду з позовними
вимогами про зобов'язання скасування
державної реєстрації прав на нерухоме
майно.

Суд вважає, що позивач не пропустив
строк позовної давності, тому, що право
звернення до суду виникло у нього з
дати набрання законної сили ухвали ВСС
України від 05.01.2013 року, а саме з 05.06.2013
року.

Судові витрати суд розподіляє згідно з
вимогами ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 328, 388, 717,722 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 213, 214, 215 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Визнати недійсним договір дарування
від 14.08.2006 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках 374/1000
частин АДРЕСА_1, який посвідчено 14.08.2006
року державним нотаріусом Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори.

Копію рішення суду направити в
реєстраційну службу Одеського
міського управління юстиції для
скасування реєстрації за ОСОБА_2 та за
ОСОБА_3 права власності на 374/1000 частин
квартири АДРЕСА_1 в рівних частках.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_1 судовий збір
у розмірі 243 грн.60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в десяти денний строк з дня
проголошення рішення.

Головуючий