Справа № 2-1065/12 Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/3601/14 Доповідач у 2 інстанції
Ігнатченко Н.В.Категорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

3 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М.,
Лащенка В.Д.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
його представника ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 27 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи: Київське обласне
управління юстиції Міністерства
юстиції України,
Михайлівсько-Рубежівська сільська
рада Києво-Святошинського району
Київської області, комунальне
підприємство «БТІ Києво-Святошинської
районної ради Київської області»,
управління Державного комітету
земельних ресурсів у
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання права власності
на ? частину будинку в порядку
спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у період
перебування в шлюбі, зареєстрованого
Михайлівсько-Рубежівською сільською
радою Києво-Святошинського району 29
листопада 1963 року, отримали у
користування земельну ділянку на
території Михайлівсько-Рубежівської
сільської ради, та за спільні кошти
побудували будинок АДРЕСА_1. Право
власності на вказаний будинок
зареєстровано за матір'ю позивача
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько
позивача ОСОБА_6, після смерті якого
відкрилась спадщина на 1/2 частину
спірного будинку. На час смерті ОСОБА_6
у будинку проживали та були
зареєстровані позивач та його мати
ОСОБА_5

Сестра позивача ОСОБА_4 заяву про
прийняття спадщини після смерті батька
до державної нотаріальної контори не
подавала та в управління або володіння
спадковим майном не вступила, тому
позивач вважав, що він та його мати
фактично прийняли спадщину після
смерті ОСОБА_6 9 червня 2004 року ОСОБА_5
отримала державний акт на земельну
ділянку площею 0,2753 га по АДРЕСА_1, на
якій розташоване спірне домоволодіння.
15 липня 2011 року склала заповіт, яким
заповідала усе належне їй майно ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. На
підставі викладеного, уточнивши
позовні вимоги, позивач просив визнати
за ним право власності на спадщину
після смерті батька ОСОБА_6, а саме: на 1/4
частину будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 27
червня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач в особі свого представника
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Апелянт вважає рішення таким, що
ухвалене з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
судом не доведено обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими.

Мотивує свої вимоги тим, що судом не
враховано, що на момент відкриття
спадщини після смерті його батька в 2002
році діяв ЦК УРСР 1963 року, Кодекс про
шлюб та сім'ю і ЗУ «Про власність», тому
необхідно було застосовувати норми
вказаних нормативно-правових актів.
Тому з моменту відкриття спадщини, а
саме: з 17 травня 2002 року йому належить
право власності на ? частину спірного
будинку, хоч права на неї не оформлено.

Вказує, що судом не доведено, з
посиланням на нормативно-правові акти,
того, що єдиною власницею спірного
будинку з надвірними прибудовами була
його мати. Хоча судом було встановлено,
що в період шлюбу батьки побудували
спірний будинок за спільні кошти.

На його думку, невірними є висновки
суду про те, що ним не доведено, які його
права, свободи чи інтереси були
порушені, оспорювані чи невизнані
відповідачем, та не доведено обставин,
на підставі яких за ним може бути
визнано право власності на спадкове
майно після смерті батька.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 20 серпня 2013 року апеляційну
скаргу відхилено, рішення суду від 27
червня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 грудня 2013 року
вказану ухвалу апеляційного суду
скасовано, справу направлено на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу належить задовольнити, рішення
суду скасувати та ухвалити нове з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції посилаючись на норми ст. ст.
1216, 1218, 1223, 1236 та 1254 ЦК України, дійшов
висновку про те, що позивач спадщину
після смерті батька ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, не прийняв та позивачем не
доведено порушення його прав
відповідачем.

Проте колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
поскільки вони не ґрунтуються на
матеріалах справи і зроблені в
результаті неправильного застосування
судом норм матеріального права та
порушення процесуального права

Так судом встановлено, що батьки
ОСОБА_2: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у період
шлюбу, зареєстрованого
Михайлівсько-Рубежівською сільською
радою Києво-Святошинського району 29
листопада 1963 року, отримали у
користування земельну ділянку на
території Михайлівсько-Рубежівської
сільської ради та за спільні кошти
побудували на ній будинок АДРЕСА_1.

Право власності на будинок АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась
спадщина на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

На час смерті ОСОБА_6 у спірному будинку
проживали та були зареєстровані ОСОБА_2
та ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_4 заяву про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6 до
державної нотаріальної контори не
подавала та в управління або володіння
спадковим майном не вступила.

29 січня 2003 року мати сторін склала
заповіт, яким все своє майно заповідала
сторонам в рівних частках.

9 червня 2004 року ОСОБА_5 отримала
державний акт на земельну ділянку
площею 0,2753 га по АДРЕСА_1, на якій
розташоване спірне домоволодіння.

15 липня 2011 року ОСОБА_5 склала ще один
заповіт, яким заповідала усе належне їй
майно ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Вказані обставини підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами
та поясненнями сторін в судовому
засіданні.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР
(чинного на момент виникнення спірних
правовідносин) для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української
РСР визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом ст. 549 ЦК Української РСР
вбачається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

В ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, який діяв на момент відкриття
спадщини, зазначено, що майно нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

У відповідності ст. 28 цього Кодексу в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

В порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про відмову у позові,
на вказані обставини та вимоги закону
увагу не звернув; належним чином
позовні вимоги не перевірив; не
встановив усі обставини, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; не з'ясував,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
пояснень сторін в судовому засіданні,
ОСОБА_2 та померла ОСОБА_5 фактично
прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6,
продовжуючи проживати в будинку, який
був місцем проживання спадкодавця.

Крім того судом встановлено та
підтверджується спадковою справою,
заведеною після смерті батька
позивача, що ОСОБА_6 заповіту не
складав, тому ОСОБА_2 та його мати
ОСОБА_5, будучи спадкоємцями першої
черги, які фактично проживали у
спірному будинку та вступили в його
володіння - спадщину прийняли. При
цьому відповідач тривалий час
проживала в м. Дніпропетровську та на
спірний батьківський будинок не
претендувала, тому й спадщину після
смерті батька не приймала.

Таким чином, встановивши, що на момент
смерті, ОСОБА_6 мав право на 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1 як спільного сумісного
майна подружжя, а позивач, проживаючи в
ньому разом з ОСОБА_5, фактично прийняв
спадщину після його смерті, суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку, що весь спірний будинок був
власністю померлої ОСОБА_5

Незважаючи на те, що право власності на
будинок АДРЕСА_1 за життя ОСОБА_6
зареєстровано за ОСОБА_5, судова
колегія, при наявності прямого
спадкоємця за законом іншого з
подружжя, який прийняв спадщину шляхом
фактичного вступу в управління та
володіння цим майном, вважає
необґрунтованими посилання суду
попередньої інстанції про те, що 1/2
частина будинку належала ОСОБА_5, як
дружині, а іншу 1/2 частину вона
успадкувала після смерті чоловіка та
правомірно заповіла дочці.

Звертаючи увагу, що в даному випадку
має місце порушення майнових
(спадкових прав) ОСОБА_2 щодо належної
йому 1/4 частини спірного будинку,
набутих шляхом фактичного вступу в
управління та володіння майном після
смерті батька ОСОБА_6, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову не відповідає матеріалам
справи, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову,
оскільки вимоги позивача ґрунтуються
на приписах закону.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача стягуються судові витрати,
понесені позивачем, а саме 777,92 грн.
судового збору при розгляді частини
вимог про визнання права власності на ?
частину будинку в порядку спадкування
у суді першої інстанції та 388,96 грн. за
подання апеляційної скарги, а всього
1166,88 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 27
червня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4
частину будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті батька
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1166,88 грн. (одна тисяча сто
шістдесят шість).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: