У Х В А Л А

Іменем України

23 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска
В.В.

суддів - Чужі Ю.Г., Кондора
Р.Ю.

при секретарі - Савариній
Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивачки: ОСОБА_1, про виселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тячівського районного суду від 3
березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_2 по виселення з
будинку, який мотивувала тим, що на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 25 березня 2008
року 1/4 частина житлового будинку
АДРЕСА_1 належить їй, а інша 1/4 частина
цього будинку належить ОСОБА_3 після
смерті батька ОСОБА_4., який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Власником 1/2 частини вказаного
житлового будинку була її мама ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до
заповіту мама все своє майно заповіла
позивачці та її сестрі ОСОБА_3 в рівних
долях.

Відповідно до технічного паспорту
житловий будинок складається з
веранди, кухні, комори і двох житлових
кімнат. У 2006 році ОСОБА_3 одружилась з
відповідачем ОСОБА_2, з яким проживала в
одній із двох жилих кімнат вказаного
будинку.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_3 розлучилась з
ОСОБА_2, який продовжує проживати в
одній з жилих кімнат будинку. Позивачка
та ОСОБА_3 не проживають у будинку.
Відповідач створює нестерпні умови для
проживання в будинку, тому сестра
змушена проживати в співмешканця.

Неодноразові звернення позивачки до
відповідача з проханням звільнити
будинок не дали позитивного
результату.

Посилаючись на вказані обставини
ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення
про виселення відповідача з житлового
будинку АДРЕСА_2.

2 грудня 2013 року третя особа із
самостійними вимогами ОСОБА_3
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2
про виселення з будинку АДРЕСА_1 без
надання іншого житла, який
обгрунтувала тим, що вона та її сестра
ОСОБА_1 являються співвласниками
спірного житлового будинку по 1/4
частині кожна, а 1/2 частина цього
будинку належала на праві власності
їхній матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 і все своє майно заповіла
позивачці та її сестрі ОСОБА_1. Інших
спадкоємців немає. Вказаний будинок
складається із чотирьох приміщень: дві
житлові кімнати, комора та веранда, в
якому зареєстровані позивачка, її
колишній чоловік, відповідач ОСОБА_2 та
сестра ОСОБА_1. У будинку проживає лише
відповідач ОСОБА_2, з яким спільне
проживання неможливе.

Просила виселити ОСОБА_2 з будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення та вирішити питання по
судових витратах.

Ухвалою Тячівського районного суду від
31 січня 2014 року цивільні справи за
вказаними вище позовами об'єднано в
одне провадження.

Рішенням Тячівського районного суду
від 3 березня 2014 року об'єднаний позов
задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 229 гривень 46 копійок
судових витрат на користь ОСОБА_3 та 114
гривень 70 копійок на користь ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
незаконність судового рішення із-за
порушення норм матеріального права,
неповного встановлення обставин
справи, просив скасувати оскаржуване
ним рішення та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги -
відповідач вселився в спірний будинок
як член сім'ї позивачки ОСОБА_3,
розірвання шлюбу з якою не є підставою
для виселення. Крім того, позивачі не
надали суду доказів про належність їм
спірного будинку на праві власності.

В запереченні ОСОБА_1 і ОСОБА_3 просять
відхилити апеляційну скаргу
відповідача, який після зміни власника
будинку та розірвання шлюбу з ОСОБА_3
продовжує проживати у спірному будинку
без законних на те підстав.

Адвокат ОСОБА_6, який згідно договору
представляє інтереси відповідача,
підтримав апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яка
представляє інтереси позивачки ОСОБА_1,
просили відхилити апеляційну скаргу як
необгрунтовану та безпідставну, і
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення
з'явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Спірні правовідносини, що виникли між
сторонами за своєю правовою природою є
цивільно-правовими, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України щодо права власності та
захисту права власності й положеннями
Житлового кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з 14
листопада 2006 року, який розірвано 25
жовтня 2013 року, позивачі та відповідач
зареєстровані в будинку АДРЕСА_1, в
якому через неприязні стосунки сторін
проживає лише відповідач.

Судом встановлено, що згідно зі
свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 25 березня 2008 року позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, після смерті батька
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,
успадкували по 1/2 частині кожна
житлового будинку в АДРЕСА_1.

Згідно заповіту від 9 січня 2013 року
позивачі є спадкоємцями 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1, власником якого
згідно договору купівлі-продажу від 19
вересня 2002 року була їхня мама ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, керуючись вимогами
ст. ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150,
156 ЖК України, виходив з того, що право
позивачів підлягає захисту шляхом
виселення відповідача з безпідставно
займаного ним житлового будинку,
оскільки позивачами доведено
порушення їх права на користування та
розпорядження своїм майном, а дії
відповідача у створенні таких перешкод
є незаконними.

З такими висновками суду першої
інстанції можна погодитись оскільки
вони зроблені з дотриманням норм
матеріального права та визначенням
характеру спірних правовідносин.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику права вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Вказане свідчить про те, що право члена
сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення прав власності особи на
будинок припиняє право членів сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Суд першої інстанції встановивши, що
позивачі набули право власності на
спірний будинок на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом і за
заповітом, прийшов до вірного висновку,
що після зміни власників спірного
будинку відповідач не набув
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,
64 ЖК України).

Отже, за відсутності у відповідача
законних підстав для проживання у
будинку, що належить позивачам на праві
спільної часткової власності, та за
відсутності такої згоди власників,
наявні законні підстави для захисту
порушеного права позивачів щодо
користування та розпорядженням
належним їм майном.

Провівши оцінку наданих сторонами
доказів, їх належність, суд першої
інстанції, встановивши, що відповідач
немає законних підстав для проживання
у житловому будинку АДРЕСА_1 та чинить
перешкоди співвласникам у
користуванні та розпорядженні майном
позивачами, дійшов обґрунтованого
висновку про необхідність задоволення
позову.

З огляду на викладене та на підставі ст.
308 ЦПК України апеляційну скаргу
відповідача слід відхилити як
необгрунтовану та безпідставну і
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
3 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: