Справа № 2-329/11
Провадження № 2/522/1233/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27 червня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючої: судді Кравчук Т. С.,

при секретарі: Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
неповнолітньої ОСОБА_5 в особі опікуна
ОСОБА_6 та неповнолітньої ОСОБА_7 в
особі опікуна ОСОБА_6, треті особи -
Сектор забезпечення діяльності органа
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, ОСОБА_8, про визнання
довіреності недійсної, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування майна у добросовісного
набувача, усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном,
виселення та вселення

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом, яку в ході розгляду справи
уточнила, збільшивши позовні вимоги, до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітньої
ОСОБА_5 в особі опікуна ОСОБА_6 та
неповнолітньої ОСОБА_7 в особі опікуна
ОСОБА_6, третя особа - Сектор
забезпечення діяльності органа опіки
та піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання довіреності недійсної,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, витребування майна у
добросовісного набувача, усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні майном, виселення та
вселення.

Позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати
недійсної довіреність, яку нібито вона
надала ОСОБА_3, та на підставі якої
ОСОБА_3 від її імені продав належну ій
квартиру ОСОБА_2, мотивуючи тим, що вона
ніколи не надавала цієї довіреності,
ніколи не працювала в підприємстві
«Міар», директором якого посвідчена
довіреність. Також позивачка просить
суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, який
від її імені було підписано ОСОБА_3 на
підставі довіреності. Крім того,
позивачка просить витребувати майно, а
саме вищевказану квартиру з чужого
незаконного володіння та усунути
перешкоди у користуванні та
розпорядженні майном, виселити осіб,
які проживають у квартирі, та вселити
її, мотивуючи тим, що вона не продавала
свою квартиру, згоду на відчуження
своєї квартири вона не надавала,
квартира вибула від неї іншим шляхом,
незаконно. В зв'язку з цим, як вона
вважає, вона має право на витребування
майна з чужого незаконного володіння,
виселення всіх осіб, які там проживають
та її вселення до належної їй квартири.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник підтримали свої
позовні вимоги у повному обсязі з
підстав, зазначених у позовної заяві,
та додатково пояснили, що ОСОБА_1 ніколи
не працювала у підприємстві «Міар», що
підтверджується копією трудової
книжці, оригінал якої оглядався у
судовому засіданні. Разом із цим
Позивачка також стверджує, що ОСОБА_3 не
був її уповноваженою особою на
здійснення угоди купівлі-продажу її
квартири та вона взагалі не мала наміру
продавати належну їй на праві
приватної власності квартиру і про
угоду купівлі-продажу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який нібито діяв від її імені,
нічого не знала та згоду на неї не
давала. Крім того про угоду
купівлі-продажу належної її квартири
вона дізналася після виселення з
квартири. Після виселення вона
дізналася, що Приморським судом м.
Одеси від 25.02.2003 року за ОСОБА_2 було
визнано право власності на належну ій
квартиру за вищевказаною адресою та
він подарував цю квартиру ОСОБА_8
Позивачка в судовому засіданні
пояснила, що апеляційний суд Одеської
області ухвалою від 20 лютого 2008року
скасував рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 25 лютого
2003року, а справу направив на новий
розгляд до того ж суду іншим суддею. 16
червня 2009 року Приморським районним
судом м. Одеси позовна заява ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання угоди
купівлі-продажу дійсною та визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1
залишено без розгляду. ОСОБА_2 до суду
знову не звертався та право власності
на цю квартиру не визнавав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явились, сповіщались
належним чином, причини неявки не
повідомили.

Відповідачка ОСОБА_4, позов не визнала
та пояснила, що у Позивачки відсутні
будь-які підстави для задоволення
позовних вимог. Вона та її мати - ОСОБА_9,
яка діяла від свого імені та імені
своїх малолітніх дітей - ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 купили квартиру за вищевказаною
адресою в рівних частках та є
власниками цієї квартири. Її мати в
процесі розгляду справи померла, вона
та дві її сестри є спадкоємцями після
покійної ОСОБА_9 Позивачки ОСОБА_1
та представник опікуна ОСОБА_6, яка діє
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 та
ОСОБА_5

Представник відповідача - опікуна
ОСОБА_6, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7 та ОСОБА_5
просила постановити рішення на розсуд
суду.

Представник третьої особи на стороні
відповідача - Сектор забезпечення
діяльності органа опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради, позов не визнав
і надав суду заяву з проханням слухати
справу у його відсутність.

Представник ОСОБА_8 у судовому
засіданні позов не підтримала.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Судом було встановлено що спірна
квартира за адресою: АДРЕСА_1
відповідно до договору купівлі-продажу
від 15 квітня 1992 року, посвідченого
Шостою Одеською держнотконторою 15.04.1992
року, за реєстровим № 1-4614, належить
ОСОБА_1.

25 лютого 2003р. Приморським районним
судом м. Одеси було ухвалено рішення,
згідно якого були задоволені позовні
вимоги ОСОБА_2, тобто було визнано
дійсною угоду купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 17 січня 2003року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (справа №2-613/2003 р.) Дане
рішення суду було зареєстровано в
ОГБТІ та РОН.

Відповідно до договору дарування від 21
червня 2004 року, який був укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та посвідчений Першою
одеською держнотконторою 21.06.2004 року,
за реєстровим № 5-951, ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_8 прийняла в дар квартиру за
вищевказаною адресою.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 грудня 2004 року ОСОБА_8 продала, а
ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 купили в
рівних частках кожна квартиру за
АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
30.12.2004 року, за реєстровим № 3029.

Апеляційний суд Одеської області
ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 25 лютого 2003 року, а справу
направив на новий розгляд до того ж
суду іншим суддею.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 16 червня 2009 року позовна
заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
визнання угоди купівлі-продажу дійсною
та визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 залишено без
розгляду.

В матеріалах справи є документи, які
оглядались в судовому засіданні, а
саме:

- Довіреність від 17 січня 2003 року,
посвідчена директором ПО «Міар»
Платоновою С.Н., згідно якої ОСОБА_1
уповноважує ОСОБА_3 представляти її
інтересів в судах та інших
організаціях;

- Заява від ОСОБА_1 про прийняття її на
роботу в ПО «Міар» від 17 січня 2003 року;

- Приказ №27а від 17 січня 2004 року, яким
ОСОБА_1 була прийнята на посаду касира в
ПО «Міар»;

- Заява від ОСОБА_1 про звільнення її з
посади касира в ПО «Міар» від 18 січня 2003
року;

- Приказ №27б від 18 січня 2004 року, яким
ОСОБА_1 була звільнена з посади касира в
ПО «Міар»;

- Розписка від ОСОБА_3 про те, що він
отримав від ОСОБА_2 кошти у сумі 25000
(назва валюти не вказано);

- Розписка від ОСОБА_1 про те, що вона
продала ОСОБА_2 належну ій квартиру
АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_3 кошти у
розмірі 25000 (назва валюті не вказано);

- Лист з комерційною пропозицією від 17
січня 2003 року,в якому вказується, що
ОСОБА_1 просить викупити в неї квартиру
за адресою: АДРЕСА_1 за 4600 доларів США.

Суд критично ставиться до цих
документів, оскільки судом було
оглянуто трудову книжку на ім'я ОСОБА_1,
в якої відсутні дані про трудову
діяльність в ПО «Міар».

Крім того, до суду були надані копії
документів, які не були завірені,
оригінали суду не надавались та судом
не оглядались.

Відповідно до листа з Головного
слідчого управління МВС України від
19.05.2009 року за №13/6 5669 Слідчим
управлінням ГУМВС України в Одеській
області порушена кримінальна справа №
0 за фактом заволодіння
шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_1, за ознаками
злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК
України. По даній справі потерпілою
визнана ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних
положень діючого ЦК України визначено,
що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004
року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень діючого ЦК України
цей Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з
того, що оскільки оспорюваний договір
купівлі-продажу було укладено до 01.01.2004
року, спірні правовідносини, які
виникли за цим договором регулюються
нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року),
стосовно останнього договору
купівлі-продажу спірної квартири, то за
цим договором правовідносини
регулюються діючим ЦК України.

Отже у відповідності до ст. 114 ЦПК
України в редакції 1963 року письмові
довіреності громадян посвідчуються
нотаріально. Громадяни можуть також
посвідчити довіреність на ведення
справи в суді на підприємстві, в
установі, організації, де вони
працюють…

Згідно ст.65 ЦК України (у редакції 1963
року) довіреність на укладення угод, що
потребують нотаріальної форми, а також
на вчинення дій щодо державних,
кооперативних та інших громадських
організацій повинна бути нотаріально
посвідчена, за винятком випадків,
передбачених у цьому Кодексі, та інших
випадків, коли спеціальними правилами
допущена інша форма довіреності.

Згідно ст. 63 ЦК України (у редакції 1963
року) угода, укладена від імені другої
особи особою, не уповноваженою на
укладення угоди або з перевищенням
повноважень, створює, змінює і припиняє
цивільні права і обов'язки для особи,
яку представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою. Наступне
схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції
1963 року) за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (в редакції
1963 року) договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору.
Договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою ст.48
цього кодексу. Якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

Згідно ч.2 ст.48 ЦК УРСР (1963 року)
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону.

Таким чином, стаття 48 ЦК УРСР
застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянами і організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними.

Відповідно до ч.1 ст. 658 ЦК України у
випадку, коли продавець не є власником
товару, покупець набуває право
власності лише тоді, коли власник не
має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно без відповідної
правової підстави заволоділа їм.

Згідно ст.388 ч.1 ЦК України, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власним має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно:1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Пленум Верховного Суду України в п.10
своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК
України, не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 не була
стороною останнього договору
купівлі-продажу спірної квартири від
30.12.2004 року, а тому відповідно до вимог
ст. 214, 215 ЦК України зазначений договір
купівлі-продажу не може бути визнаний
судом недійсним в рамках розгляду
даної цивільної справи.

Між позивачкою ОСОБА_1 та нинішніми
володільцями спірної квартири ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 існують речово-правові
відносини щодо права на спірну
квартиру, а значить і способом захисту
є відповідний цим правовідносинам
речово-правовий - витребування майна
(ст.ст. 387, 388 ЦПК України).

Оскільки позивач, уточнивши свої
позовні вимоги, звернулась до суду з
віндікаційним позовом, суд вважає за
необхідне позовні вимоги про
витребування у ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7
із незаконного володіння квартири
АДРЕСА_1 задовольнити.

Згідно частини першої ст.50 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень, суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно 59 ЦПК України, суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини першої, другої
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 ЦПК
України, докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Таким чином, заслухавши думку
учасників процесу, дослідивши надані
сторонами письмові докази, матеріали
справи суд вважає, що Позивачка надала
належні та допустимі докази, і довела
обставини, якими обґрунтовує свої
позовні вимоги, у зв'язку з чим позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі.

З огляду на викладене суд доходить
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання довіреності
недійсної підлягають задоволенню, так
як судом було встановлено, що
довіреність від імені ОСОБА_1
посвідчена не належним чином, не
уповноваженою на це особою. ОСОБА_1
ніколи не працювала в ПО «Міар». Окрім
того сам текст довіреності не свідчить,
що ОСОБА_3 був уповноваженою особою на
здійснення від імені ОСОБА_1 саме угоди
купівлі-продажу квартири, яка належить
ОСОБА_1 на праві приватної власності,
так як в ній не має жодних згадок про те,
що ОСОБА_1 надає ОСОБА_3 саме право
розпоряджатися квартирою, яка належить
їй, тобто продати її квартиру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17
січня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
підлягають задоволенню, так як судом
було встановлено, що спірна квартира
вибула від власника ОСОБА_1 поза її
волею. Визнаючи договір
купівлі-продажу недійсним, власником
спірної квартири згідно договору
купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року
залишається ОСОБА_1.

Вимоги позивачки ОСОБА_1 стосовно
усунення перешкод у користуванні та
розпорядженні майном, а саме: квартирою
АДРЕСА_1, виселенні з цієї квартири
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, та вселенні її
до квартири підлягають задоволенню в
повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до цивільного
законодавства власник житла має право
вимагати усунення перешкод у
користуванні своїм майном, що
являється об'єктом його власності.
Право власності є непорушним, тому
ніхто не може протиправно позбавити
власника цього права чи обмежити його.
Крім цього власник має право вимагати
усунення перешкод в користуванні своєю
власністю навіть тоді, коли ці
перешкоди не пов'язані з позбавленням
його володіння цією власністю.

Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із
займаного житлового приміщення
допускається лише з підстав,
встановлених законом.

Ст. 47 Конституції України встановлено,
що ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше, як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Судом встановлено, що спірна квартира
за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до
договору купівлі-продажу від 15 квітня
1992 року, посвідченого Шостою Одеською
держнотконторою 15.04.1992 року, за
реєстровим № 1-4614, належить ОСОБА_1.

На даний час у вказаній квартирі
проживає ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.109 ЖК УРСР виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України№9 від 6
листопада 2009 року « Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» якщо позивач
вимагає повернення майна, відчуженого
третіми особами за договором,
учасником якого позивач не був,
належним способом захисту є
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації. У разі
витребування у відповідача за рішенням
суду майна добросовісний набувач
набуває право вимагати відшкодування
завданої йому шкоди від особи, яка
відплатно передала йому це майно, за
правилами ст.661 ЦК України, якщо
добросовісний набувач згідно зі ст.660
ЦК України подав до суду клопотання про
залучення продавця до участі у справі
як третьої особи на його стороні.

Оскільки право власності на об'єкти
нерухомого майна підлягає державної
реєстрації, то рішення суду про
задоволення позову про визнання
договору недійсним чи про витребування
майна з чужого незаконного володіння є
підставою для скасування здійсненої
раніше державної реєстрації права
власності на це майно за відповідачами
у справі та для здійснення такої
реєстрації за позивачем (ст.19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень»

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення, тому при
розгляді необхідно користуватися
нормами ЖК.

Відповідно до ст.116 ЖК УРСР осіб, які
проживають у квартирі без достатніх
правових підстав, необхідно виселити з
цього приміщення без надання їм іншого
жилого приміщення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити

Визнати недійсною довіреність на ім'я
ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 від 17 січня 2003
року, посвідчену директором ПО «Міар»
ОСОБА_14

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у
простий письмової формі у вигляді
розписки від 17 січня 2003 року.

Витребувати у ОСОБА_4, ОСОБА_7 ОСОБА_5 із
незаконного володіння квартиру
АДРЕСА_1

Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7.

Вселити ОСОБА_1 в АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя
27.06.2014