Справа № 159/2417/14-ц
Провадження № 2/159/638/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
10 червня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді Окостень І.В.,

при секретарі Конашук М.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача Ковельської
міської ради - Назарчука А.Г.,

представника третьої особи - Клімук
Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Ковельської
міської ради, ОСОБА_2, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
Управління Держземагенства у
Ковельському районі, про визнання
недійсним державного акту про право
власності на землю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася у
суд із указаним позовом, який
обґрунтовує тим, що після смерті
чоловіка ОСОБА_6 оформила право
власності на спадковий будинок, що на
АДРЕСА_1. При виготовленні технічної
документації на землю було встановлено
невідповідність площі земельної
ділянки, розташованої під будинком.
Вважає, що площа успадкованої
земельної ділянки зменшилась за
рахунок сусідньої ділянки, що на
АДРЕСА_2, і належить на праві власності
ОСОБА_2 З таких підстав просить визнати
недійсний державний акт про право
власності на землю серії ВЛ № 050917,
виданий ОСОБА_7 10 жовтня 2005 року на
земельну ділянку площею 600 кв.м. у
АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач
підтримала позов у повному обсязі та
пояснила, що її покійному чоловіку
ОСОБА_6 за життя належала земельна
ділянка площею 672 кв.м. під будинком
АДРЕСА_1. На даний час розмір цієї
земельної ділянки значно менший, що є
наслідком некомпетентності дій
службових осіб відповідача
Ковельської міської ради при
виготовленні документації, яка
слугувала підставою отримання
відповідачем ОСОБА_2 державного акту на
сусідню земельну ділянку, що на
АДРЕСА_2. Просила визнати недійсним
вказаний державний акт.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала
частково, вважаючи, що відведена їй
земельна ділянка накладається на
суміжну земельну ділянку позивача,
тому державний акт про право власності
на землю, виданий на її ім'я, повинен
бути визнаний недійсним, а відповідач
Ковельська міська рада, на її думку,
зобов'язаний за свій рахунок
виготовити їй новий державний акт.

Представник відповідача Ковельської
міської ради позов не визнав та
пояснив, що межі та площі земельних
ділянок позивача і відповідача
відповідають рішенням органів
місцевого самоврядування про надання
земельних ділянок для будівництва,
тому відсутні підстави для визнання
недійсним оскаржуваного державного
акта на землю.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, Управління Держземагенства у
Ковельському районі просила відмовити
у задоволенні позову, оскільки площі
земельних ділянок сторін відповідають
рішенням органів місцевого
самоврядування, якими вони
передавалися у власність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, з'ясувавши обставини
справи та дослідивши письмові докази,
суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити
повністю з таких підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
дружиною, а відповідач ОСОБА_2 дочкою
померлого ОСОБА_6 (а.с.120). Відповідач
ОСОБА_2 є також дочкою позивача і до
одруження мала прізвище ОСОБА_6 (а.с.109).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
стверджується копією свідоцтва про
смерть, наявною у матеріалах справи
(а.с.46). Як слідує з матеріалів спадкової
справи, єдиним спадкоємцем майна
померлого, який прийняв спадщину, є
позивач ОСОБА_1 (а.с.121).

Рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської Ради депутатів
трудящих «Про відведення земельних
ділянок для індивідуального
будівництва» від 24 січня 1972 року № 26
ОСОБА_6 відведено земельну ділянку
розміром 580 кв.м. під будівництво
індивідуального житлового будинку на
АДРЕСА_1. Цим же рішенням забудовника
зобов'язано протягом трьох місяців
одержати у головного архітектора міста
Ковеля технічну документацію на
забудову земельної ділянки і укласти,
нотаріально завірити та зареєструвати
у міськвиконкомі договір про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки (а.с.11).

Відповідно до акта від 10 лютого 1972 року,
затвердженого головним архітектором
міста, ОСОБА_6 відведено вказану
земельну ділянку для будівництва
індивідуального житлового будинку.
Межі відведеної земельної ділянки
закріплені на місцевості дерев'яними
знаками, які передані ОСОБА_6 (а.с.12). 10
лютого 1972 року ОСОБА_6 нотаріально
укладено договір про надання
виконавчим комітетом Ковельської
міської Ради депутатів трудящих у
безстрокове користування цієї ж
земельної ділянки (а.с.9-10).

Згідно з актом № 319 приймання в
експлуатацію державною приймальною
комісією закінченого будівництвом
індивідуального жилого будинку по
АДРЕСА_1, затвердженим рішенням
виконкому Ковельської міської ради
депутатів трудящих від 13 лютого 1980
року, фактична площа земельної ділянки,
на якій побудовано житловий будинок і
господарські будівлі, становить 580 кв.м.
(а.с.20, матеріали інвентаризаційної
справи).

Рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 05
листопада 1997 року № 351 ОСОБА_6 (№310 у
Додатку №1 до рішення) передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 580 кв.м. на АДРЕСА_1 (а.с. 142, 156).

Таким чином, даним рішенням
виконавчого комітету Ковельської
міської ради ОСОБА_6 передано у
приватну власність ту земельну ділянку
і тієї площі, яка перебувала у
користуванні з 1972 року.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1, є суміжною
із земельною ділянкою на АДРЕСА_2, що на
праві власності належить відповідачу
ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської Ради народних
депутатів від 03 листопада 1994 року № 48
відповідачу ОСОБА_7 виділено земельну
ділянку площею 600 кв.м. для
індивідуального житлового будівництва
у АДРЕСА_2 (а.с.25). Межі виділеної
земельної ділянки закріплені на
місцевості знаками, які здані
забудовнику під охорону, складено
схему виносу в натурі меж земельної
ділянки, що вбачається із відповідного
акта (а.с.22).

Тим же рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 05
листопада 1997 року № 351 відповідачу
ОСОБА_7 (№311 у Додатку №1 до рішення)
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 600 кв.м. на АДРЕСА_2 (а.с.45,
142), на підставі якого 10 жовтня 2005 року
ОСОБА_7 отримала державний акт серії ВЛ
№ 050917 на право власності на земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель площею 600 кв.м. у
АДРЕСА_2 (а.с. 44). Саме цей державний акт
позивач і просить визнати недійсним.

У ході виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку, що у м.
Ковелі на АДРЕСА_2, позивач ОСОБА_1, як
сусідній землекористувач ділянки на
АДРЕСА_1, власноруч із зазначенням
своїх паспортних даних погоджувала
межі відповідачу ОСОБА_7, що
підтверджується актом від 08 квітня 2005
року (а.с.39).

Державний акт про право власності на
земельну ділянку у позивача відсутній,
не виготовлявся він і її спадкодавцем
ОСОБА_6

З часу надання ОСОБА_6 земельної
ділянки у користування, а в подальшому
у власність, та до звернення позивача у
суд земельне законодавство
неодноразово змінювалося.

Правовідносини щодо набуття ОСОБА_6
права власності на земельну ділянку
регулювались Земельним кодексом
України 1990 року та Декретом Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року
№ 15-92 (далі - Декрет).

Статтею 17 Земельного кодексу України
1990 року (чинного на час передачі
земельної ділянки у власність ОСОБА_6)
визначено, що передача у власність
земельної ділянки, яка була раніше
надана громадянину, провадиться
сільськими, селищними, міськими Радами
народних депутатів за місцем
розташування цієї ділянки.

Згідно з пунктом 7 розділу X «Перехідні
положення» Земельного кодексу України
громадяни та юридичні особи зберігають
право на земельні ділянки, одержані
ними до 1 січня 2002 р. у власність, у
тимчасове користування або на умовах
оренди в розмірах, що були раніше
передбачені чинним законодавством.

Тобто, майнові права спадкодавців на
земельні ділянки, які видавались
громадянам в період дії Земельного
кодексу України в редакції 1990 року та
Декрету за відсутності державних актів
на право власності на землю можуть бути
підтверджені рішенням органу
місцевого самоврядування про надання
земельної ділянки; даних
земельно-кадастрових документів щодо
місцезнаходження, площі земельної
ділянки, її цільового призначення; а
також документів, які вказують на
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі.

З 1 січня 2002 року відповідно до статті 116
Земельного кодексу України громадяни
набувають право власності та право
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування, а з 15 жовтня 2008 року,
крім того, - ще й за результатами
аукціону.

У матеріалах справи наявна копія
рішення органу місцевого
самоврядування від 1997 року про
передачу ОСОБА_6 у власність земельної
ділянки, площею 580 м.кв. Докази того, що
упродовж 1997 року і по час розгляду
справи судом органом місцевого
самоврядування приймалися рішення про
надання у власність ОСОБА_6 або ж
позивачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1,
земельної ділянки більшої площі,
зокрема 672 кв.м., суду не надано.

Як на доказ розміру земельної ділянки
на АДРЕСА_1, - 672 кв.м. - позивач
посилається на генеральний забудови
земельної ділянки, затверджений
головним архітектором м. Ковель 25
лютого 2001 року № 66, де зазначено, що
ширина земельної ділянки становить 22,06
кв.м., довжина - 30,50 кв. м. (а.с.17, 18). Проте
вказаний документ належить до
містобудівної документації і не може
бути доказом розміру і меж земельної
ділянки, яка передавалася певній особі
у власність.

Згідно з кадастровим планом земельної
ділянки на АДРЕСА_1, виготовленого 09
січня 2008 року Ковельським міським
відділом Волинської регіональної
філії Державного земельного кадастру,
площа цієї земельної ділянки складає 655
кв.м. (а.с.50).

Таким чином, доводи позивача про те, що
ОСОБА_6 за життя передавалася у
власність земельна ділянка площею 672
кв.м., не знайшли свого підтвердження.
Відповідно, відсутні й докази того, що
земельна ділянка відповідача ОСОБА_2
накладається на земельну ділянку, на
яку позивач як спадкоємець має право.

Визначення питання накладання
земельних ділянок, яке відбулося
внаслідок ймовірної помилки при
виготовленні технічної документації,
беззаперечно потребує спеціальних
знань у відповідній галузі.

Проте, ухвалою суду від 29 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні заяви
позивача про призначення у справі
земельно-технічної експертизи,
оскільки позивач просила брати до
уваги при проведенні експертизи площу
земельної ділянки на АДРЕСА_1 - 672 кв.м., і
при цьому не надала доказів того, що
саме вказаного розміру земельна
ділянка передавалася у користування чи
володіння її спадкодавцю.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Усупереч наведеним правовим нормам
позивач не надала суду належних та
допустимих доказів того, що при
виготовленні державного акта про право
власності на землю на ім'я відповідача
ОСОБА_2 від 10 жовтня 2005 року серії ВЛ №
050917 були порушені межі належної
спадкодавцю ОСОБА_6 земельної ділянки.
Тому, відсутні підстави для визнання
вказаного акта недійсним.

З урахуванням положень ст. 88 ЦПК
України судові витрати слід залишити
за позивачем.

На підставі ст. ст. 17 Земельного кодексу
України 1990 року, Декрету Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року
№ 15-92, ст. 116, п. 7 розділу X «Перехідні
положення» Земельного кодексу України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий:І. В. Окостень