АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3285/14
Справа № 641/3985/13-ц
інстанції: Чайка І.В.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 травня 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області в складі:

головуючого - Коростійової
В.І.,

суддів: - Ізмайлової А.П.,
Гуцал Л.В.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Комінтернівського
районного суду міста Харкова від 17
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору - приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору дарування
недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 4 березня 2013 року за нотаріально
посвідченим договором подарував
належну йому на праві приватної
власності двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_6

До укладення договору вони з донькою
домовились, що договір дарування буде
укладений під умовою, що він і його
дружина будуть мешкати у квартирі до
смерті і тільки після смерті
останнього з них право власності на
квартиру перейде до неї. Оформленням
документів займалась ОСОБА_6

У нотаріуса він договір не читав, зміст
договору нотаріус йому не роз'яснив.

Наступного дня, 5 березня 2013 року, він
уважно прочитав договір і виявив, що
істотні умови, щодо яких вони
домовились з донькою, а саме, що перехід
права власності на квартиру до неї
відбудеться тільки після смерті його і
його дружини, у договорі відсутні.

Пункт 10 договору містив лише посилання
на те, що сторони домовились, що особи,
зареєстровані на момент вчинення цього
договору, мають право постійного
проживання і реєстрації.

Цей пункт договору не відповідає його
волі, оскільки при зміні власника
квартири, він та його дружина можуть
бути виселені з неї.

Він звернувся до ОСОБА_4 з проханням
розірвати договір, проте вона
відмовилась.

7 березня 2013 року ОСОБА_6 за нотаріально
посвідченою заявою взяла на себе
обов'язок не реєструвати своє місце
проживання у спірній квартирі та не
ставити питання про виселення його і
його дружини.

Проте ця заява не відповідає його волі
щодо проживання його і його дружини у
квартирі до смерті останнього з них.

ОСОБА_6 впродовж тривалого часу мешкає
у Туреччині, де має чоловіка-
громадянина цієї країни і постійне
місце проживання.

Спірна квартира є єдиним і постійним
місцем проживання його і його дружини
ОСОБА_8 Іншого житла вони не мають.

Посилаючись на те, що зміст правочину
не відповідав його волі і що він
помилявся щодо його природи, змісту,
істотних обставин і наслідків та на
ст.ст.203, 229 ЦК України, просив визнати
договір дарування квартири АДРЕСА_1
недійсним.

Відповідачка, в особі свого
представника, проти позову
заперечувала. При цьому посилалась на
те, що волевиявлення її батька - ОСОБА_3
на укладення договору дарування було
вільним. При цьому пояснила, що батько
дійсно наполягав на тому, щоб він і його
дружина залишились мешкати у
подарованій їй квартирі до їх смерті. У
зв'язку з цим до договору дарування
було включено п.10, згідно якого особи,
зареєстровані на момент вчинення
договору, мають право постійного
проживання та реєстрації.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу (далі - приватний
нотаріус ХМНО) ОСОБА_5 пояснив, що він
посвідчив спірний договір дарування з
дотриманням закону. Волевиявлення
ОСОБА_3 на укладення договору дарування
було вільним.

Рішенням Комінтернівського районного
суду міста Харкова від 17 березня 2014
року ОСОБА_3 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким його
позов задовольнити. При цьому
посилається на: недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального і процесуального права.

Інші особи, які брали участь у
справі, рішення суду не оскаржили.

Відповідачка ОСОБА_6 подала письмові
заперечення на апеляційну скаргу,
вважала її безпідставною, а рішення
суду - законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції , судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню з підстав,
передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Судом встановлено, що двокімнатна
ізольована житловою площею 30,8 кв.м.,
загальною - 54.2 кв.м. квартира АДРЕСА_1
належала на праві приватної власності
ОСОБА_3

У цій квартирі зареєстровані і
проживають ОСОБА_3 і його дружина
ОСОБА_8

Встановлено також і не
заперечується відповідачкою, що
вказана квартира є єдиним постійним
місцем проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_8

ОСОБА_6 - донька ОСОБА_3 мешкає у
Туреччині.

4 березня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_6
уклали договір дарування, згідно якого
ОСОБА_3 подарував належну йому квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Договір дарування посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 і
зареєстровано у реєстрі за №139 (а.с. 5-6).

ОСОБА_3 просе визнати договір
дарування недійсним з підстав,
передбачених ст.ст. 203, 229 ЦПК України.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд
першої інстанції вважав встановленим,
що волевиявлення ОСОБА_3 на укладання
договору дарування було вільним, а
ОСОБА_3 не помилявся щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.

Погодитися з таким висновком не
можна, оскільки він не відповідає
обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або
немайнового характеру, не є договором
дарування.

Згідно ч.1 ст.725 ЦК України
договором дарування може бути
встановлений обов'язок
обдаровуваного вчинити певну дію
майнового характеру на користь

третьої особи або утриматися від її
вчинення (передати грошову суму чи
інше майно у власність, виплачувати
грошову ренту, надати право довічного
користування дарунком чи його
частиною, не пред'являти вимог до
третьої особи про виселення тощо).

Судом встановлено, що при
укладенні договору дарування ОСОБА_3
наполягав на тому, щоб він і його
дружина ОСОБА_8 залишились мешкати у
подарованій квартирі до їх смерті. Про
цьому він мав на меті забезпечити себе
і свою дружину до смерті проживати у
квартирі, яка була єдиним постійним їх
місцем проживання.

Цей факт визнає і відповідачка
ОСОБА_6

У п.10 договору дарування
зазначено, що сторони домовились, що
особи, зареєстровані на момент
вчинення цього договору, мають право
постійного проживання та реєстрації.

Цей пункт договору протирічить
вимогам ч.2 ст.717 ЦК України, який
забороняє встановлювати у договорі
обов'язок обдарованого вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру.

У разі, якщо такий обов'язок
встановлюється, договір не є договором
дарування.

Матеріалами справи встановлено,
що волевиявлення ОСОБА_3 було на
укладення договору дарування за умови,
що він і його дружина ОСОБА_8 будуть
мешкати у квартирі до їх смерті.

Цивільний Кодекс України не
визнає дарування на випадок смерті.

За змістом ч.1 ст.725 ЦК України
договором дарування може бути
встановлений обов'язок обдарованого
вчинити певну дію майнового характеру
на користь третьої особи або
утриматися від її вчинення.

Укладаючи договір, ОСОБА_3 мав на
меті встановити обов'язок ОСОБА_4
надати його дружині ОСОБА_8 право
проживання у квартирі до її смерті.

Пункт 10 оспорюваного договору
такого обов'язку не містить.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України
ящо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути

визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і

суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Зазначені вище обставини
свідчать, що укладаючи договір
дарування, ОСОБА_3 помилявся щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, а його волевиявлення не було
вільним.

На третій день після укладення
спірного договору, 7 березня 2013 року,
ОСОБА_6 зробила письмову заяву,
посвідчену нотаріально, про те, що вона
гарантує виконання п.10 договору
дарування. При цьому сповіщає ОСОБА_8,
що не буде звертатися до суду та
правоохоронних органів з питань її
виселення або зняття з реєстраційного
обліку з квартири АДРЕСА_1. А також
повідомила, що не буде реєструватися у
цій квартирі протягом проживання у ній
ОСОБА_3 і ОСОБА_8 (а.с.8).

Зазначене підтверджує, що
волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і
вказаною заявою ОСОБА_6 цей факт
визнала.

Посилання ОСОБА_4 на те, що у п.10
договору дарування враховано бажання
ОСОБА_3, є безпідставним, оскільки
реєстрація, постійне проживання у
подарованій квартирі ОСОБА_3 і ОСОБА_8 і
проживання у ній до їх смерті є не
ідентичними поняттями і мають різні
правові наслідки у разі зміни власника.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.2 ч.1
ст.307, п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314,
ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного
суду міста Харкова від 17 березня 2014
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 4 березня
2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 і зареєстрований у
реєстрі за №139.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: