Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/1699/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2014 року Київський районний суд м.
Полтави в складі:

головуючого -
судді Шаповал Т.В.

при секретарі -
Лавріненко О.А.

розглянувши у м.Полтаві в приміщенні
суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Територіальної громади м.
Полтави в особі Полтавської міської
ради про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в
Київський районний суд м. Полтави з
позовом до Територіальної громади м.
Полтави в особі Полтавської міської
ради про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю. В
поданій до суду заяві вказувала,
що з 20 грудня 2001 року їй головою та
членами правління житлового
кооперативу «Іскра» дозволено
вселитись в квартиру АДРЕСА_1. З того
часу вона зі своїм сином стала
проживати в даній квартирі та проживає
до цього часу. В даній квартирі
проводила поточний ремонт та
сплачувала комунальні послуги.
Також в позовній заяві вказала, що їй
відомо, що власником квартири є ОСОБА_2,
яка виїхала зі спірної квартири на
лікування та не повернулася до цього
часу.

Посилаючись на норми ст. 344 ЦК
України просила суд визнати за нею
право власності на квартиру за адресою
АДРЕСА_1 за набувальною даністю.

В судовому засіданні
представник позивача повністю
підтримав подану до суду позовну заяву,
посилаючись на викладені в ній
обставини.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог. Просив в їх
задоволенні відмовити.

Інші особи в судове засідання не
з'явилися, будучи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи.

Суд, заслухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача дослідивши зібрані в
справі докази, приходить до наступних
висновків.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 з 2001 року є мешканцем квартири
за адресою АДРЕСА_1, за яку проводила
оплату комунальних послуг.

Дану обставину не заперечував
представник відповідача в судовому
засіданні.

Також, судом встановлено та
вбачається із матеріалів справи, а саме
з повідомлення ПП ПБТІ
«Інвентаризатор», квартира за адресою
АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2

Як вбачається із договору від 20.12.2001
року, наданого до матеріалів справи
позивачем, даний договір складено на
право проживання в кооперативі «Іскра»
АДРЕСА_1 з 20 грудня 2001 року ОСОБА_1 без
права прописки, зі сплатою комунальних
послуг за господарку ОСОБА_2, оскільки
вона перебуває на лікуванні в
Ліщинівці. Раніше в даній квартирі
проживає сім»я ОСОБА_3

Даниі договір підписаний головою
ЖК «Іскра» та членами правління ЖК.

Згідно повідомлення Кунівської
сільської ради Кобеляцького району
Полтавської області, згідно книги
обліку оприбуткування й витрачаня
бланків свідоцтв про реєстрацію
народження і смерті за 2001-2010 роки
дійсно зареєстровано смерть ОСОБА_2

Згідно зі ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

В поданій до суду позовній заяв
позивач просить суд визнати за нею
право власності на квартиру за
набувальною давністю.

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на
нерухоме майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації. Особа, яка заявляє про
давність володіння, може приєднати до
часу свого володіння увесь час,
протягом якого цим майном володіла
особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є. Право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

При цьому п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
встановлено, що правила ст. 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК набрав чинності з 1
січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК
України, обставинами, які мають
значення для справи, і, які у
відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
повинен довести саме позивач є:
законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

За нормами ст. 344 ЦК України
володіння майном, як підстава для
визнання на нього права власності за
набувальною давністю, має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Відповідно п.9 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав», при
вирішенні спорів, пов»язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема таке: - володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набування права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; - володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Як встановлено судом, позивачу
ОСОБА_1 було достовірно відомо про те,
що спірна квартира за адресою
АДРЕСА_1, надана їй для проживання без
права прописки зі сплатою комінальних
послуг, належить ОСОБА_2, що вбачається
з договору від 20.12.2001 року.

Тобто, ОСОБА_1 знала про те, що
користується квартирою, яка належить
іншій особі, що не заперечується нею в
поданих до суду заявах.

Добросовісність, як одна із
загальних засад цивільного
судочинства, означає фактичну чесність
субєктів у їх поведінці, прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має
враховувати добросовісність саме на
момент передачі позивачу майна (речі),
тобто на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець на протязі
всього володіння майном повинен бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи і він отримав це
майно з підстав, достатніх для того, щоб
мати право власності на нього.

Позивачем всупереч ст.60 ЦПК
України суду не надано належних
доказів того, що вона з грудня 2001 року
проживала у спірній квартирі за згодою
її дійсного власника або за
відсутності його заперечень.

Відповідно до п.13 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.02.2014 року №5
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав»,відповідачем за позовом
про визнання права власності за
набувальною давністю є попередній
власник майна або його правонаступник.
У разі якщо попередній власник
нерухомого майна не був і не міг бути
відомим давнісному володільцю, то
відповідачем є орган, уповноважений
управляти майном відповідної
територіальної громади.

Відповідно до ст. 346 ЦК україни
право власності припиняється у разі:
відчуження власником свого майна;
відмови власника від права власності;
припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі; знищення майна; викупу пам'яток
культурної спадщини; примусового
відчуження земельних ділянок
приватної власності, інших об'єктів
нерухомого майна, що на них розміщені, з
мотивів суспільної необхідності
відповідно до закону; звернення
стягнення на майно за зобов'язаннями
власника; реквізиції; конфіскації;
припинення юридичної особи чи смерті
власника.

Судом встановлено, що власник
квартири ОСОБА_2 померла, про що мається
актовий запис №16 від 12.04.2007 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов»язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.1, 3 ст. 10, ч.2 ст. 59 ЦПК
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

В судовому засіданні позивачем та
його представником не доведено факту
відсутності спадкоємців після
померлої ОСОБА_2

Крім того, згідно ч.1 ст. 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Жодним із досліджених в судовому
засіданні доказів не встановлено факту
порушення, невизнання чи оспорення
відповідачем законних прав позивача.

Частиною, 1,2 ст. 11 ЦПК України,
визначено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізчиних чи юридичних осіб, поданим
відповіднодо цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи та приймаючи до уваги
вищевикладені обставини,
розглядаючи справу в межах заявлених
позивачем вимог, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання права власності
на квартиру за набувальною давністю
слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог понесені позивачем
судові витрати не підлягають
відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Територіальної громади м.
Полтави в особі Полтавської міської
ради про визнання права власності на
квартиру за набувальною давністю
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з
дня проголошення рішення.

Суддя

Т.В.Шаповал