Справа № 463/491/13
Головуючий у 1 інстанції: Леньо
Провадження № 22-ц/783/1901/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Левика Я.А.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 12 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним фіктивного договору,-

в
с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 12 листопада 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в
користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики в розмірі 24051 гривень
23 копійок, три відсотки річних в
розмірі 2038 гривень 59 копійок,
інфляційні втрати в розмірі 1 893
гривень 34 копійок та 279 гривень 83
копійок судового збору.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 про визнання недійсним
фіктивного договору позики відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_5, просить його скасувати
з підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права і ухвалити нове
рішення, яким у задоволені позову
ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю, а
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовити з тих підстав, що
договір позики є неукладеним і
визнавати його недійсним не потрібно.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
договір позики вважається укладеним з
моменту передачі грошей, тобто, якщо у
договорі є посилання на факти
передачі-отримання грошових коштів до
підписання, в момент підписання або є
розписка про отримання грошей. Лише
такий договір, підписаний сторонами, на
думку апелянта, породжує права та
обов"язки сторін. Апелянт зазначає, що у
договорі позики, підписаному
сторонами, передбачено лише права
позичальника позичити гроші і їх
повернути, однак, не передбачено
обов"язку позикодавця передати гроші
позичальнику, а позичальника -
обов"язку їх повернути. На думку
апелянта, це свідчить про те, що договір
позики є неукладеним. Крім того,
апелянт зазначає, що договором не
передбачено такої умови, як про
передачу грошей до підписання
договору, в момент підписання договору
або одержання грошей під розписку, що є
обов"язковими умовами, які свідчать про
укладення договору відповідно до ч.2
ст.1046 ЦК України. Апелянт зазначає, що
договір позики був злочинною угодою
між ОСОБА_3 і працівниками кредитної
спілки для прикриття їх протиправних
дій, в які втягнуто ОСОБА_2, з проханням
підписати цей договір, який був для неї
безгрошовим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 в підтримання апеляційної
скарги, заперечення представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, який посвідчений
приватним нотаріусом Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
згідно з яким ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3
кошти в сумі 25000 гривень без
нарахування відсотків строком до 30
грудня 2010 року (а.с.3)

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною
Верховним Судом України в постанові
від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13),
яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України, є
обов»язковою для судів, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов»язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики, несе
позичальник, а позикодавець набуває за
цим договором тільки права.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
встановлення факту отримання ОСОБА_2
від ОСОБА_3 позики у відповідності до
укладеного між ними 05 березня 2010 року
договору позики та про обов»язок
ОСОБА_2 повернути позикодавцеві всю
суму позики у зв»язку з невиконанням
нею умов договору щодо строків
повернення позичених коштів.

Обгрунтованим і таким, що відповідає
вимогам ст.ст. 625, 1050 ЦК України, є також
висновок суду про стягнення з
позичальника суми боргу з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також трьох процентів
річних від простроченої суми за
прострочення виконання грошового
зобов»язання, оскільки іншого розміру
процентів договором позики не
встановлено.

Правильним є також висновок суду про
недоведеність вимог позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_2 про
фіктивність оспорюваного нею договору
позики.

Посилання апелянта на те, що
матеріалами слідства встановлено, що
договір позики є фіктивним, є
безпідставними, оскільки в силу вимог
ст.61 ЦПК України, лише вирок суду, який
набрав законної сили, може бути
підтвердженням того чи іншого факту.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вирішив спір, застосувавши
матеріальний закон, який підлягав
застосуванню, під час розгляду справи
не допустив порушень процесуального
закону, які б були підставою для зміни
чи скасування рішення, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 12 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Левик Я.А.