РІШЕННЯ

іменем України

„10" квітня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача -
Борсук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що рішенням
виконкому Амур-Нижньодніпровської
районної ради народних депутатів
трудящих №590 від 21.04.1971 р. йому було
виділено земельну ділянку для
будівництва індивідуального
житлового будинку АДРЕСА_1 площею 480
кв.м. Згідно вказаного рішення був
проведений в натурі відвід земельної
ділянки під індивідуальне житлове
будівництво забудовника ОСОБА_3, про що
був складений відповідний акт і план
земельної ділянки в м.
Дніпропетровську від 28.06.1971 р., також
позивач отримав довідку про
землекористування на підставі
вказаного рішення АНД виконкому.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду 17.09.1971 р. за №310
виконкомом Амур-Нижньодніпровської
райради депутатів трудящих позивач
отримав довідку про виділ йому
вищевказаної земельної ділянки для
побудови житлового будинку розміром
6,5 х 10 метрів, в якій також зазначалася
назва та кількість основних
будівельних матеріалів для
будівництва. У 1988 році родиною
позивача було закінчено будівництво
житлового будинку та господарських
будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1,
однак, своєчасно не було отримано
правовстановлюючих документів на
домоволодіння ; станом на 31.01.2013 р.
виготовлено технічний паспорт на
вказаний житловий будинок,
домоволодіння складається з
одноповерхового житлового будинку
літ. А-1 загальною площею 69,2 кв.м, та
житловою площею 32,5 кв.м, який
складається з: І - тамбур площею 5,1
кв.м, 1 - кухня - 11,5 кв.м, 2 - передпокій -
12,8 кв.м, 3 - житлова - 17.2 кв.м, 4 - житлова -
8,4 кв.м, 5 - коридор - 7,3 кв.м, 6 - житлова -
6,9 кв.м, а також прибудови - літ. а -1,
тамбуру літ. «а1-1», ганку літ. «а»,
літньої кухні літ. «Б», погрібу «під
Б», входу у погріб літ. «В», душу літ.
«Г», вбиральні літ. «Д», споруд літ. «
1-4,І».

З 12.02.1979 р. позивач зареєстрований
за даною адресою.

Предмет позову становить вимога
про визнання за позивачем права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, зазначене вище, без
додаткових актів введення в
експлуатацію.

Підставу позову становлять
приписи ст. 376 ЦК України, ст. 95 ЗК
України.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив
суд повністю задовольнити поданий
позов.

Представник відповідача просив
суд відмовити в задоволенні позову
повністю, посилався на те, що позивач
обрав не той спосіб захисту права, та з
боку відповідача не відбувалося
порушення законних прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача.

Заслухав пояснення осіб, які
беруть участь у справі, та дослідив
докази в межах заявлених вимог згідно
ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову повністю, виходячи
з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Таким чином, будівництво
вважається самочинним, якщо у діях
особи є одна з ознак, передбачених у п. 1
коментованої статті цього кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 376
ЦК України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК
України).

Судом встановлено, що рішенням
виконкому Амур-Нижньодніпровської
районної ради народних депутатів
трудящих №590 від 21.04.1971 р. позивачу
було виділено земельну ділянку для
будівництва індивідуального
житлового будинку АДРЕСА_1 площею 480
кв.м, та згідно вказаного рішення був
проведений в натурі відвід земельної
ділянки під індивідуальне житлове
будівництво забудовника ОСОБА_3, про що
був складений відповідний акт і план
земельної ділянки в м.
Дніпропетровську від 28.06.1971 р., також
позивач отримав довідку про
землекористування на підставі
вказаного рішення АНД виконкому.

Таким чином, на підставі
зазначеного вище рішення виконкому у
позивача виникло право користування
земельною ділянкою, зазначеною вище
(п. 6 ст. 9 Земельного Кодексу від 08.07.1970
р.; суду; документів, що стверджують
землекористування (ст. .20 ЗК від 08.07.1970
р.), суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України
надано не було.

17.09.1971 р. за №310 виконкомом
Амур-Нижньодніпровської райради
депутатів трудящих позивачу була
видана довідка про виділ йому
вищевказаної земельної ділянки для
побудови житлового будинку розміром
6,5 х 10 метрів, в якій також зазначалася
назва та кількість основних
будівельних матеріалів для
будівництва.

У 1988 році (а.с. 16) позивач
закінчив будівництво житлового
будинку та господарських будівель і
споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Суду був наданий виготовлений
станом на 31.01.2013 р. технічний паспорт
на вказаний житловий будинок,
відповідно до якого домоволодіння
складається з одноповерхового
житлового будинку літ. А-1 загальною
площею 69,2 кв.м, та житловою площею 32,5
кв.м, який складається з: І - тамбур
площею 5,1 кв.м, 1 - кухня - 11,5 кв.м, 2 -
передпокій - 12,8 кв.м, 3 - житлова - 17.2
кв.м, 4 - житлова - 8,4 кв.м, 5 - коридор - 7,3
кв.м, 6 - житлова - 6,9 кв.м, а також
прибудови - літ. а -1, тамбуру літ. «а1-1»,
ганку літ. «а», літньої кухні літ. «Б»,
погрібу «під Б», входу у погріб літ.
«В», душу літ. «Г», вбиральні літ. «Д»,
споруд літ. «1-4, І».

Утім, зазначене нерухоме майно не
є самочинним, оскільки нерухоме
майно будувалося на земельній
ділянці, що була відведена для цієї
мети (ч. 1 ст. 376 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до
Порядку прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків та будівель і споруд
сільськогосподарського призначення I
та II категорій складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж, який
затверджений наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 19.03.2013 р. N95, який
відповідно до його преамбули
встановлює процедуру та умови
прийняття в експлуатацію збудованих
без дозволу на виконання будівельних
робіт та механізм проведення
технічного обстеження будівельних
конструкцій та інженерних мереж, у тому
числі збудованих до 12 березня 2011 року,
прийняття в експлуатацію (п. 3.1)
об'єктів, зазначених у пункті 1.1 розділу
I цього Порядку, здійснюється
безоплатно територіальними органами
Держархбудінспекції України протягом
10 робочих днів з дня подання заяви
власниками (користувачами) земельних
ділянок, на яких розміщені такі об'єкти,
за результатами технічного обстеження
цих об'єктів шляхом реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації, яка складається за
формою, наведеною у додатку 2 до цього
Порядку. Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Таким чином, права позивача, як
власника нерухомого майна, підлягають
на даний час не визнанню в судовому
порядку на підставі ст. 376 ЦК України,
а оформленню відповідно до Порядку
прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків та будівель і споруд
сільськогосподарського призначення I
та II категорій складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж, який
затверджений наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 19.03.2013 р. N95 та Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», та лише за умови дотримання
з боку позивача зазначених вимог
закону порушені права або охоронювані
законом інтереси позивача
підлягають захисту у спосіб,
визначений законом, у судовому порядку.

Таким чином, оскільки позивач не
дотримався встановленого законом
порядку та не надав суду рішення
реєстратора про відмову у державній
реєстрації права (ст. 24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»)
позов не є таким, що підлягає
задоволенню.

Судові витрати віднести на
рахунок позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя