Провадження № 2/127/775/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2014 року
м. Вінниця

Вінницький міський суд
Вінницької області у складі
головуючого судді Дернової В.В., за
участю секретаря Тронт М.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, за позовом третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору дійсним та визнання
права власності, за позовом третіх
осіб, які заявляють самостійні вимоги
на предмет спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
дійсним та визнання права власності, за
позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договору дійсним та визнання права
власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до відповідача ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя та просила
розподілити між ними сумісно набуте
майно, а сама квартиру АДРЕСА_1,
визнавши за нею право власності на ?
частку цієї квартири, а також стягнути
судові витрати, мотивуючи свої вимоги
тим, що вказане майно було придбане під
час зареєстрованого шлюбу з
відповідачем, а тому в силу вимог ст. ст.
60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК
України є спільним сумісним майном
подружжя та підлягає поділу у рівних
частках.

У подальшому третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору,
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
дійсним та визнання права власності та
просила визнати дійсним договір про
припинення зобов'язання переданням
відступного від 25 жовтня 2013 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1; визнати
право власності на 30/100 часток квартири
під АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; стягнути
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 витрати по сплаті судового
збору у сумі 239,79 грн., мотивуючи свої
вимоги тим, що позичала на придбання
спірної квартири 3000 доларів США.

У подальшому третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору,
ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
дійсним та визнання права власності та
просила визнати дійсним договір про
припинення зобов'язання переданням
відступного від 11 серпня 2011 року,
укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_2; визнати
право власності на 30/100 часток квартири
під АДРЕСА_1 за ОСОБА_6; стягнути
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_6 витрати по сплаті судового
збору, мотивуючи свої вимоги тим, що
позичала на придбання спірної квартири
3000 доларів США.

У подальшому треті особи, які заявляють
самостійні вимоги щодо предмету спору,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договору дійсним та визнання права
власності та просили визнати дійсним
договір про припинення зобов'язання
переданням відступного від 27 вересня
2011 року, укладений ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_2; визнати право власності на 70/100
часток квартири під АДРЕСА_1 за ОСОБА_4
та ОСОБА_5; стягнути солідарно з ОСОБА_2
та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5
витрати по сплаті судового збору,
мотивуючи свої вимоги тим, що позичали
на придбання спірної квартири 7000
доларів США.

Ухвалами Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 жовтня 2013 року
та від 5 червня 2014 року
вищевказані позовні вимоги були
об'єднані у одне провадження.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_8 позовні вимоги
ОСОБА_1 підримали повністю з підстав,
викладених у позовній заяві, та просили
їх задовольнити; позов третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору, ОСОБА_3 визнали; позови
третіх осіб, які заявляють самостійні
вимоги на предмет спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 не визнали.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_9 позовні вимоги ОСОБА_1
не визнав та просив відмовити у їх
задоволенні з підстав, викладених у
письмовому запереченні на позов від 4
вересня 2013 року (а.с. 22-26); позов третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
на предмет спору, ОСОБА_3 не визнав з
підстав, викладених у письмовому
запереченні від 05.11.2013 року (а.с. 187-190);
позови третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги на предмет спору,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнав.

Представник третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
ОСОБА_3 - ОСОБА_10 у судовому засіданні
заявлений позов підтримала та просила
його задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги на предмет спору,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 у
судовому засіданні заявлені позови
підтримала та просила їх задовольнити
з підстав, викладених у позовних
заявах.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
цивільної справи, матеріали
інвентаризаційної справи № 72144,
оцінивши докази у їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя слід
задовольнити частково; у задоволенні
позову третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договору дійсним та визнання права
власності слід відмовити; у
задоволенні позову третіх осіб, які
заявляють самостійні вимоги на предмет
спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання договору дійсним та
визнання права власності слід
відмовити; у задоволенні позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
дійсним та визнання права власності
слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 12 вересня 1998 року
Відділом РАГС Вінницької міської ради
Вінницької області за актовим записом
№ 1836 було зареєстровано шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7).

Рішенням Стороміського районного суду
м. Вінниці від 9 серпня 2011 року, яке
набуло законної сили 20.08.2011 року, шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано
(а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу народився
син ОСОБА_14, що підтверджується
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
від 19.07.2011 року (а.с. 85).

17 вересня 2004 року між ОСОБА_15,
ОСОБА_16 («Продавці») та ОСОБА_2
(«Покупець») було укладено Договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_17 за реєстровим № 3169 (а.с.8).
Як вбачається з Витягу про державну
реєстрацію прав КП «ВМБТІ» від 07.08.2011
року № 30882027, право власності на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано КП
«ВМБТІ» 07.08.2011 року у реєстровій книзі
№ 96 (стор. 48) за реєстровим № 1234/866 за
ОСОБА_2.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав
самостійного заробітку; вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно,
які були одержані за цим договором, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Таким чином, спірне майно було
придбано сторонами у справі під час
шлюбу, а тому є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та
підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
вважається їх спільною сумісною
власністю, а згідно ст. 372 ЦК України у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом; у разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

При цьому, згідно ч. 7 ст. 57 СК України,
якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

Крім того, відповідно до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання
шлюбу,визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», не належить
до спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте за час шлюбу,
але за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

Так, як вбачається з рішення
Староміського районного суду м.
Вінниці від 13 вересня 2011 року, яке
набуло законної сили (з урахуванням
ухвали Староміського районного суду м.
Вінниці від 22 лютого 2012 року про
виправлення описки), у цивільній справі
№ 2-1132/11 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, було частково
задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5
заборгованість за договором позики в
розмірі 55790 грн., моральну шкоду в
розмірі 2000 грн., а також судові витрати
в розмірі 700 грн.; у задоволенні позову
до ОСОБА_1 було відмовлено; було
встановлено, що ОСОБА_2 позичив кошти у
батьків для придбання квартири; 17.09.2004
року ним була куплена квартира за
адресою: АДРЕСА_1; 7000 доларів США згідно
офіційного курсу НБУ становить
еквівалент 55 790 грн.; представники
ОСОБА_1 заперечили факт отримання нею
позики (в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України вказані обставини не
підлягають докзуванню).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що грошові кошти в сумі 7000 доларів США,
які були витрачені на придбання
квартири АДРЕСА_1, належали ОСОБА_2
особисто.

Розписка від 2 липня 2004 року щодо
отримання ОСОБА_1 у борг грошових
коштів у розмірі 3000 доларів США у
ОСОБА_1 (а.с. 10) не є допустимим та
достатнім доказом (у розумінні ст. ст. 58,
59 ЦК України) того, що спірна квартира
була придбана саме за вказані кошти.

Як вбачається з Договору
купівлі-продажу від 17 вересня 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_17 за реєстровим № 3169 (а.с.8),
квартира АДРЕСА_1 була придбана за
грошову суму у гривні (50 350 грн.),
еквівалентну 9500 доларів США.

Таким чином, частка кожного з подружжя
у спільному сумісному майні
розраховується наступним чином: 9500
доларів США (вартість квартири) - 7000
доларів США (особистий внесок ОСОБА_2) =
2500 доларів США (внесок подружжя)/2 = 1250
доларів США (внесок кожного з подружжя).
Таким чином, внесок ОСОБА_2 становить 8250
доларів США (87/100 часток квартири), а
внесок ОСОБА_1 становить 1250 доларів США
(13/100 часток квартири).

Згідно ст. 71 СК України, якщо дружина та
чоловік не домовились про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом, а тому суд приходить до висновку
про необхідність поділу спільного
сумісного майна подружжя, визнавши за
ОСОБА_1 право власності на 13/100 часток
квартири АДРЕСА_1, та визнавши за ОСОБА_2
право власності на 87/100 часток квартири
АДРЕСА_1.

Що стосується позовних вимог третіх
осіб, які заявляють самостійні вимоги
на предмет спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договорів дійсними та
визнання права власності, то вони не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

По-перше, розписки щодо отримання у
борг грошових коштів у розмірі 3000
доларів США у ОСОБА_3 від 02 липня 2004 року
(а.с.10) та у розмірі 3000 доларів США у
ОСОБА_6 від 17 вересня 2004 року (а.с.33) не є
допустимими та достатніми доказами (у
розумінні ст. ст. 58, 59 ЦК України) того,
що спірна квартира була придбана саме
за вказані кошти.

По-друге, Договір про припинення
зобов'язання переданням відступного
від 27 вересня 2011 року (а.с.80), Договір про
припинення зобов'язання переданням
відсупного від 12 серпня 2011 року (а.с.118)
та Договір про припинення зобов'язання
переданням відступного від 25 жовтня 2013
року (а.с.169) укладені з приводу
нерухомого майна (відповідних часток
квартири АДРЕСА_1), а тому з огляду на
системний аналіз положень Цивільного
кодексу України підлягають
нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним; якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним; у цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Враховуючи те, що вищезазначені
договори не були нотаріально
посвідчені, а особи, які беруть участь у
справі у відповідності до вимог ст. 60
ЦПК України не довели, що одна із сторін
дійсно ухилилася від їх нотаріального
посвідчення, підстави для визнання не
посвідчених нотаріально правочинів
дійсними відсутні, а отже немає підстав
і для визнання права власності на
спірне нерухоме майно (його частки, які
були предметом вказаних правочинів).

Питання судових витрат суд вирішує
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.
Так, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 65,46 грн. судового збору
та 87,80 грн. витрат на проведення судової
будівельно-технічної експертизи, тобто
пропорційно до задоволених позовних
вимог (пропорційно до частки у
спільному майні).

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України,
ст. ст. 220, 334, 368, 372 ЦК України, п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя задовольнити частково.

Поділити майно подружжя, визнавши за
ОСОБА_1 право власності на 13/100 часток
квартири АДРЕСА_1, та визнавши за ОСОБА_2
право власності на 87/100 часток квартири
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору дійсним та визнання
права власності - відмовити.

У задоволенні позову третіх осіб, які
заявляють самостійні вимоги на предмет
спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання договору дійсним та
визнання права власності - відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору дійсним та визнання
права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65,46
грн. судового збору та 87,80 грн. витрат на
проведення судової
будівельно-технічної експертизи.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення до апеляційного
суду Вінницької області через
Вінницький міський суд Вінницької
області. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя