У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю ОСОБА_1 та представників:
позивача і Органу опіки і піклування,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 8 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк", треті особи, які не
заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору, на стороні позивача:
ОСОБА_2, Орган опіки і піклування
виконавчого комітету Рівненської
міської ради; про визнання недійсними
кредитного та іпотечного договорів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 8 квітня 2014 року зазначені вимоги
ОСОБА_1 задоволено частково: визнано
недійсним іпотечний договір №263-92-51 від
02.02.2006 року, що укладений між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель)
(далі - АКІБ "УкрСиббанк") і ОСОБА_2
(іпотекодавець), посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу, зареєстрований в
реєстрі за №380, та знято заборону
відчуження майна за цим договором.

В задоволенні решти позову відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про
неврахування судом положень ст.ст. 179,
185, 212-214 ЦПК України та ст.ст. 203, 215 ЦК
України, в зв'язку з чим не було
досліджено письмові докази, які
знаходились в матеріалах справи, та на
їх основі ухвалено оскаржуване
рішення. Так, не дано належної оцінки
меморіальному ордеру №1 від 01.02.2006 року
щодо 158 000 швейцарських франків та
меморіальному ордеру №1675191 від того ж
числа щодо видачі 621 917, 55 гривень.
Вважає, що ці ордери не долучались до
справи і не досліджувались в судовому
засіданні. Жоден із зазначених у
меморіальних ордерах рахунків не
відповідає рахунку, вказаному в
кредитному договорі. В засіданні
місцевого суду встановлено, що
швейцарські франки ніколи позивачу
перераховані не були. Йому також
незрозуміло, куди поділися 983, 45
гривень, що є різницею між 621 917, 55
гривень, що вказані в меморіальному
ордері, та 620 940 гривень згідно із заявою
про видачу готівки. Усупереч вимогам
ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України суд не з'ясував
дійсне волевиявлення сторін при
укладенні оспорюваного договору, не
встановив, що правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків (видачі кредитних
коштів у іноземній валюті), обумовлених
ним, а тому вважав, що кредитний договір
№263-92-51 від 01.02.2006 року є недійсним. У
цьому разі відповідач повинен
повернути йому 480 024, 28 гривень різниці
між сплаченими коштами за кредитом і
коштами, що були надані на підставі
заяви на видачу готівки.

З наведених міркувань просить рішення
Рівненського міського суду від 8 квітня
2014 року змінити, скасувавши його в
частині відмови в задоволенні вимог
про визнання недійсним кредитного
договору. В решті рішення суду не
оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції правильно виходив
з волевиявлення сторін на укладення
договору, яким надано кредит у
швейцарських франках, а також зі згоди
позичальника на одержання коштів за
кредитом від АКІБ "УкрСиббанк" у
національній валюті, тобто гривні.
Оскільки позивач не заперечив проти
одержання кредиту в національній
валюті, згодом підтвердивши свої
наміри періодичною сплатою коштів на
виконання кредитного зобов'язання,
тому позов у частині визнання
недійсним кредитного договору
знайдено необґрунтованим і позивачу
відмовлено в його задоволенні.

Щодо оспорення іпотечного договору, то
в судовому засіданні вірно встановлено
відсутність згоди органу опіки і
піклування на укладення майновим
поручителем іпотечного договору, що
вимагалося законом через можливе
позбавлення права користування жилим
приміщенням малолітніх дітей, які на
момент укладення правочину були
зареєстровані в будинку. В зв'язку з цим
оспорюваний договір визнано недійсним
і знято заборону на відчуження
іпотечного майна.

Матеріалами справи встановлено, що 1
лютого 2006 року між позивачем і АКІБ
"УкрСиббанк" укладено кредитний
договір №263-92-51, за умовами якого банк
зобов'язався надати, а позичальник
зобов'язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути 158 000
швейцарських франків терміном до 30
січня 2013 року під 8, 99 відсотків річних
за користування кредитними коштами
(а.с. 5-7, зв.).

На забезпечення кредитного
зобов'язання 2 лютого 2006 року ОСОБА_2
уклала з АКІБ "УкрСиббанк" іпотечний
договір №263-92-51, яким передала в майнову
поруку земельну ділянку з розміщеним
там житловим будинком №39 по вулиці
Джерельній в м. Рівне з погодженою
сторонами вартістю 721 100 гривень,
інвентаризаційною - 373 298 гривень (а.с.
9-10, зв.).

8 грудня 2011 року Публічне акціонерне
товариство "УкрСиббанк", який змінив
назву з АКІБ "УкрСиббанк", передав на
підставі оплатного договору право
вимоги за кредитами, в т.ч. і за
оспорюваними кредитним та іпотечним
договорами (а.с. 116-134, зв.).

Пункт 1. 5 кредитного договору
передбачає надання кредиту шляхом
зарахування кредитодавцем коштів на
поточний рахунок позичальника
№2100.

Валютою кредиту є швейцарські франки,
однак на підставі меморіального ордера
№1 від 01.02.2006 року згідно із заявою
ОСОБА_1 №1 від того числа АКІБ
"УкрСиббанк" здійснив вільний продаж
іноземної валюти у сумі 158 000
швейцарських франків. Виручені від
продажу 621 917, 55 гривень перераховано на
підставі меморіального ордера №1675191
від 01.02.2006 року на відкритий на ім'я
позичальника поточний рахунок. Із
заяви на видачу готівки №6 від 02.02.2006
року, зробленої ОСОБА_1, видно, він
одержав 620 940 гривень.

Тому, як правильно встановлено судом
першої інстанції, і з цими висновками
погоджується і колегія суддів,
волевиявлення позивача на момент
отримання кредитних коштів було
послідовним і спрямованим саме на
одержання еквіваленту цих коштів у
національній валюті, виходило від
нього і він проти цього не лише не
заперечував, але й підтвердив
відповідними заявами про свої наміри.

Згідно із ч. 1 ст. 524, ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК
України зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні.
Грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо в зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Крім того, погашення позичальником
заборгованості за оспорюваним
кредитним договором і сплата ним на
користь кредитора періодичних
платежів у сумі 1 100 964, 28 гривень
очевидно свідчить про визнання ним
своїм зобов'язань і є підтвердженням
договірної умови сторін щодо отримання
кредитних коштів саме в національній
валюті.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, як підставу
недійсності правочину.

За наведеного не вбачається правових
підстав стверджувати те, що отримання
кредиту в національній валюті, а не у
встановленій договором іноземній
валюті, суперечило внутрішній волі
позичальника, а сам правочин не був
спрямований на реальне настання
юридичних наслідків. Відтак відсутні
підстави для оспорення кредитного
договору.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Таким чином спростовуються доводи
апеляційної скарги про незастосування
судом норм матеріального права, які
вказували би про недійсність
оспорюваного правочину.

Інші покликання ОСОБА_1 - на порушення
норм процесуального права, що полягало
у покладенні в основу оскаржуваного
рішення доказів, які не були предметом
перевірки та оцінки, також не
заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ураховуючи те, що рішення суду в
частині задоволення позову не було
предметом апеляційної скарги, тому ця
обставина забороняє колегії суддів
виходити за межі доводів позивача в
апеляційному суді.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення згідно з ч. 1 ст.
308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського міського суду від
8 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: