Справа № 495/2576/13-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

27 травня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Білгород-Дністровському
Одеської області цивільну справу за
позовною ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Затоківської селищної ради, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа -
Білгород-Дністровський районний
відділ ГУДМС України в Одеській
області про встановлення факту
відсутності осіб у житловому
приміщенні, визнання втративши права
на проживання та зобов'язання зняти з
реєстраційного обліку та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа:
ЖКГ смт Затока про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до
суду з вимогами: встановити факт
відсутності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, понад шість
місяців в квартирі АДРЕСА_1; визнати
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1;
зобов'язати Затоківську селищну раду
зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з
реєстраційного обліку місця
проживання в квартирі АДРЕСА_1.

При цьому, позивачі посилаються на те,
що ОСОБА_5 є основним квартиронаймачем
та бажає приватизувати квартиру
АДРЕСА_1, однак в ній зареєстровані, але
не проживають з січня 2012 року ОСОБА_5 та
його брат ОСОБА_4, який не бажає
добровільним шляхом знятися з
реєстраційного обліку, хоча є
власником квартири АДРЕСА_2 в тому ж
будинку.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою, в якій просив суд
вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому
перешкоди у користуванні квартирою. В
обґрунтування, ОСОБА_4 посилається на
те, що рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 12.05.2004 року, яке
було залишено в силі апеляційною та
касаційною інстанцією, його було
вселено в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди
в користуванні квартирою. Після чого
він був вселений в квартиру, але ОСОБА_5
всіляко перешкоджала йому в
нормальному проживанні та
ускладнювала своєю поведінкою
користування житлом. ІНФОРМАЦІЯ_7 року
у ОСОБА_4 народився син і через
невідповідність умов проживання для
маленької дитини він з сім'єю був
вимушений тимчасово проживати за іншою
адресою. Постійні звернення ОСОБА_4 до
Затоківської селищної ради як до
наймодавця, позитивних результатів не
дали.

ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилась,
про час та місце слухання справи
сповіщалась, у минулих судових
засідання свої позовні вимоги
підтримувала. Представник

ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у судовому засіданні
повністю підтримала уточнені позовні
вимоги та просила відмовити у
задоволенні зустрічної позовної заяви.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не
з'про час та місце слухання справи
сповіщались.

Представник Затоківської селищної
ради у судовому засіданні заперечувала
проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_4
та не заперечувала проти позовних
вимог ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх
вирішення залишила на розсуд суду.

ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився,
про час та місце слухання справи
сповіщався.

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився,
його представник - ОСОБА_7 у судовому
засіданні підтримав зустрічні позовні
вимоги та заперечував проти вимог
ОСОБА_1.

Представник Білгород-Дністровського
районного відділу ГУДМС України в
Одеській області у судове засідання не
з'явився, про час та місце слухання
справи сповіщався, надав на адресу суду
заяву з проханням провести розгляд
справи за його відсутністю, зауважень
та заперечень не має.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши позиції сторін,
проаналізувавши всі наявні у справі
докази, суд приходить до наступних
висновків.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
матеріалами справи та не
заперечувалось в судовому засіданні
наймодавцем - Затоківською селищною
радою.

Згідно довідки від 31.03.2013 року (виписка
з будинкової книги про склад сім'ї та
прописку), виданої виконкомом
Затоківської селищної ради, в
однокімнатній квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_1 (з 28.12.1981 року,
основний квартиронаймач), ОСОБА_5 (з
23.05.1984 року, чоловік основного наймача з
яким вона розлучилась 28.08.2004 року),
ОСОБА_2 (з 25.10.2010 року, син основного
наймача), ОСОБА_3 (з 02.10.1998 року, син),
ОСОБА_4 (з 24.07.1987 року, який доводиться
рідним братом ОСОБА_5).

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.05.2004 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4 таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням було відмовлено, а
зустрічні вимоги ОСОБА_4 задоволені та
вселено його до квартири АДРЕСА_1 з
зобов'язанням ОСОБА_5 не чинити йому
перешкод в користування приміщенням.
Апеляційною та касаційною інстанцією
дане рішення не було скасоване чи
змінено.

В своїх роз'ясненнях викладених в
Постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникають в практиці
застосування Житлового кодексу
України» Пленум Верховного Суду
України наводить, що наявність рішення
суду про право громадянина
користуватися жилим приміщенням не є
перешкодою для розгляду і задоволенню
позову про визнання його таким, що
втратив це право з мотивів, що після
набрання рішенням законної сили або
після його виконання він був відсутнім
понад шість місяців, у тому числі і в
тих випадках, коли строк для виконання
рішення не закінчився.

Таким чином, наявність рішення суду про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, не
виключає можливість ОСОБА_1, за
наявності підстав передбачених ст..ст.
71, 72 ЖК УРСР звернутися до суду з
позовом про визнання

ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1. Саме з
таких підстав, ОСОБА_4 має право
звернутися до суду з вимогами про
вселення його до квартири, у разі
наявності підстав ст.. 9 ЖК УРСР: ніхто
не може бути виселений із займаного
житлового приміщення чи обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше як на підставах і в
порядку, передбачених законом.

Однак, судом встановлено, що ОСОБА_4 з
січня 2012 року не проживає в квартирі
АДРЕСА_1, згідно з актом про не
проживання від 24.03.2013 року, який склали
сусіди та засвідчив голова
Затоківської селищної ради Звягінцев
В.І. Цей факт також підтверджується
довідкою ВУЖКГ № 20 від 20.03.2013 року, до
того ж, ОСОБА_4 в своїй позовні заяві
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року у нього
народився син і через невідповідність
умов проживання для маленької дитини
він з сім'єю вимушений тимчасово
проживати за іншою адресою.

Відповідно до зазначеного акту про не
проживання від 24.03.2013 року, який склали
сусіди та засвідчив голова
Затоківської селищної ради Звягінцев
В.І., судом, також встановлено, що ОСОБА_5
не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з січня
2012 року.

За роз'ясненнями Пленуму ВСУ в
постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» п.11: відповідно до ст.107 ЖК (
5464-10 ) наймач або член його сім'ї, який
вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин
провадиться в судовому порядку.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Законодавство не
містить переліку підстав, які
вважаються поважними причинами
відсутності за місцем мешкання понад
шість місяців, і за наявністю яких
особа не може бути визнана такою, що
втратила право користування житловим
приміщення. Поважність причин
відсутності особи місцем мешкання,
визначаються судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи. При цьому
встановлення причин відсутності понад
встановлені законом строки має
відбуватися тільки після встановлення
факту відсутності відповідача в
зазначені строки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 понад двох
років не проживає в квартирі АДРЕСА_1
через невідповідність житлових умов
проживанню маленької дитини - його сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, тому він з родиною
проживає в належній йому квартирі
АДРЕСА_1, що становить 20/100 частин
зазначеного будинку, яку він
успадкував 28.12.2011 року та отримав
свідоцтво про право на спадщину серії
ВРО, реєстровий № 2536.

Щодо ОСОБА_5, судом встановлено, що він з
січня 2012 року не проживає в квартирі
АДРЕСА_1 та його місце перебування
членам родини та знайомим не відоме.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання у
ньому (гуртожиток, готель, тощо), у
відповідному населеному пункті, у
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст. 405 ЦК
України). Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили права
користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК
України).

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо
визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням за адресою: квартира
АДРЕСА_1, обґрунтованими та такими, що
можуть бути задоволені. Разом з тим, суд
відмовляє ОСОБА_4 у задоволенні
зустрічної позовної заяви про
вселення.

Згідно ч.1 ст.6 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», реєстрація -
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції. Тобто, правовою
підставою для перебування на
реєстраційному обліку є проживання чи
перебування в житлі за певною адресою.

Стаття 7: зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою, свідоцтва про смерть.

Тобто на підставі вказаної норми,
зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду виключно про: позбавлення
права власності на житлове приміщення;
позбавлення права користування
житловим приміщенням; визнання особи
безвісно відсутньою; оголошення
фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11 грудня 2003р. є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, та положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до
усіх правовідносин виникнення, зміна
чи припинення яких пов'язані з
юридичним фактом зняття з реєстрації
місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із зазначених вимог, зокрема про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405
ЦК України).

В інформаційному листі Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ звернуто увагу на те, що
«Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги
про зняття особи з реєстрації за місцем
проживання можливе лише при вирішенні
спору про житлові права.

При цьому суду необхідно врахувати, що
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», питання
про зняття з реєстрації особи за місцем
проживання взаємопов'язане і залежать
від вирішення питання про житлові
права особи, які регулюються нормами
житлового і цивільного законодавства
(ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу
України; ст. 405 ЦК України).

Таким чином, рішення суду по справі про
задоволення позову в частині визнання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили
право користування квартирою є
підставою для зняття їх з
реєстраційного обліку за адресою:
квартира АДРЕСА_1.

Виходячи з викладеного, оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо
суд вважає за необхідне частково
задовольнити первісні позовні вимоги,
оскільки вони обґрунтовані та доведені
в судовому засіданні, а в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст.. 47 Конституції України,
постановою Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985
року №2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», ЗУ «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст..ст. 16, 29,
405 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України, ст. ст. 10,11,60,74, 88, 130, 209, 212, 213-215, 218
ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_4 (ІК НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_6,
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя