Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської обла-сті в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ЛЕСКА
В.В.

при секретарі САВАРИНІЙ Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предме-та спору,
на стороні позивачів Синевирська
сільська рада Міжгірського району
Закарпат-ської області, до
Національного природного парку
«Синевир», в інтересах держави в особі
якого діє прокурор Міжгірського району
Закарпатської області, про визнання
частково не-дійсними державних актів
на право постійного користування
землею та зобов'язання вчи-нити дії, за
апеляційною скаргою НПП «Синевир» на
рішення Міжгірського районного суду
від 18 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

26.07.2013 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4
звернулися до суду із зазначеним
позовом до НПП «Синевир» і просили
визнати недійсними видані відповідачу
державні акти на право постійного
користування землею. У подальшому
уточ-нили позовні вимоги і просили
визнати частково недійсними державні
акти, що видавали-ся НПП «Синевир» на
право постійного користування землею
серії ІІ-ЗК № 002483 і серії І-ЗК № 001688, а
саме, в межах площ накладки на земельні
ділянки згідно державних актів на
право власності на землю, належних
позивачам, а також зобов'язати
відповідача при виготовленні
державного акта нового зразка з
внесенням у базу даних координат
внутрі-шніх меж НПП «Синевир» включити
відомості про земельні ділянки,
належні позивачам на підставі
державних актів про право власності на
землю. Ухвалою Міжгірського районного
суду від 28.08.2013 до участі в справі
залучено прокурора Міжгірського
району для захи-сту прав та інтересів
держави в особі НПП «Синевир», ухвалою
цього ж суду від 12.09.2013 до участі в
справі залучено: Синевирську сільську
раду Міжгірського району в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні позивачів, Державну
інспекцію сільського господарства в
Закарпатській області для по-дання
висновку в справі, Відділ
Держземагентства в Міжгірському
районі Закарпатської області для
подання висновку в справі та технічної
документації.

Уточнені вимоги мотивувалися
наступним. 29.12.1997 НПП «Синевир» був
виданий Державний акт серії ІІ-ЗК № 002483
на право постійного користування
землею загальною площею 27203,4 га, акт не
був зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею. Крім того, при
оформлення даного акта не було
прове-дено внутрішнього розмежування з
сільськими радами територій, на яких
розміщено наці-ональний парк і землі
громадян. 31.05.2000 НПП «Синевир» був
виданий Державний акт серії І-ЗК № 001688
на право постійного користування
землею загальною площею 1154,4 га.
Підставою для передачі землі за другим
актом стало рішення загальних зборів
колгос-пників, згідно із яким землі, що
були зайняті лісами, передавалися НПП
«Синевир», а інші землі - Синевирській
сільраді. Однак, колгоспу належало всіх
земель лише 314,6 га, тоді як НПП
«Синевир» одержав 1154,4 га.

Позивачами у різні роки були
виготовлені державні акти на право
власності на зе-млю, законність яких
НПП «Синевир» не оспорював. При
виготовленні актів позивачами було
належно погоджено розташування
земельних ділянок, однак, потім
прокуратура звернулася до суду з
приводу визнання актів недійсними
через те, що земельні ділянки позивачів
знаходяться у межах території
національного парку, що насправді не
відповідає дійсності. Ці обставини
стверджуються судовими рішеннями, що
набрали законної сили. Так, рішенням
Міжгірського районного суду від 26.11.2010
встановлено, що «розмежуван-ня земель
сільради, НПП «Синевир» і земель, що
знаходяться за межами, не проведено», а
державний акт серії ІІ-ЗК № 002483 НПП
«Синевир» «не може бути визнано
дійсним, так як такий не
зареєстровано». Питання розмежування
земель на територіях НПП «Синевир» і
сільрад вирішується лише зараз, на
даний час тривають роботи з
розмежування.

Посилаючись на ці обставини, не
наводячи конкретного
нормативно-правового об-ґрунтування,
позивачі просили задовольнити
уточнені вимоги.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 18.12.2013 уточнений позов задоволено,
визнано частково недійсними державні
акти, видані НПП «Синевир»: 29.12.1997 на
підста-ві розпорядження голови
Міжгірської райдержадміністрації від
29.12.1997 № 555 серії ІІ-ЗК № 002483 без
державної реєстрації акта; 31.05.2000 на
підставі рішення Міжгірської рай-онної
ради від 28.12.1999 № 182 серії І-ЗК № 001688,
зареєстрований за № 3/28 у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею, у частині
земельних ділянок, переданих у
власність Синевирською сільською
радою:

ОСОБА_1 - 07.04.2007 в с. Синевир в урочищі
«Рибачинка» площею 0,60 га для ведення
особистого селянського господарства
на підставі рішення від 21.09.2006, державна
реєстрація за № -011, серія ЗК
№ 020433;

ОСОБА_2 - 30.01.2000 на території
Синевирської сільської ради в урочищі
«Біля центрального мосту» площею 0,6012
га для обслуговування житлового
бу-динку і ведення особистого
селянського господарства на підставі
рішення від 22.04.1999, державна реєстрація
в Книзі записів державних актів на
право приватної власності на зе-млю за
№ 133, серія І-ЗК № 033615;

ОСОБА_3 - 11.04.2003 на території
Синевирської сільської ради в уро-чищі
«Над озером» площею 0,6030 га для ведення
особистого селянського господарства
на підставі рішення від 04.07.2002, державна
реєстрація в Книзі записів державних
актів на право приватної власності на
землю за № 1343/186, серія ІІ-ЗК № 024088;

ОСОБА_4 - 11.04.2003 на території
Синевирської сільської ради в урочищі
«Полянська ріка» площею 0,6020 га для
ведення особистого селянського
госпо-дарства на підставі рішення від
04.07.2002, державна реєстрація в Книзі
записів держав-них актів на право
приватної власності на землю за № 1341/185,
серія ІІ-ЗК № 024089.

Зобов'язано НПП «Синевир» при
виготовленні нового Державного акта та
проекту землеустрою у відповідності до
вимог чинного ЗК України (2001 р.) внести в
список зем-левласників та погодити
внутрішні межі відповідно до
зазначених державних актів, вида-них
Синевирською сільською радою ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Додатковим рішенням цього ж суду від
11.02.2014 стягнуто з НПП «Синевир» 114,70 грн
судового збору на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відповідач НПП «Синевир» оскаржив
рішення суду від 18.12.2013, вважає його
не-законним і необґрунтованим. Так,
позивачі і суд ґрунтувалися на
припущеннях, оскільки розташування
спірних ділянок не було встановлене
стосовно одна одної, не було з'ясовано,
чи порушене право позивачів, чи має
кожен з них право на позов, а якщо так,
то як саме порушено право кожного
позивача. Суд не врахував, що питання
про вилу-чення землі у попередніх
землекористувачів для надання її НПП
«Синевир» у постійне ко-ристування
було вирішено ще за правилами ЗК УРСР
(1970 р.) і в подальшому право
зем-лекористування зберігалося, межі
парку були визначені, рішення, на
підставі яких були видані Державні
акти, не оспорювалися, а наявний у
справі висновок державного органу є
необґрунтованим. Усе це разом
виключало можливість задоволення
позову та позбав-лення відповідача
законно набутого права
землекористування. Апелянт просить
рішення скасувати, справу направити до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України за відсутності учасників
процесу, обговоривши доводи учасників
процесу, дослі-дивши матеріали справи,
оглянувши в оригіналах державні акти,
технічну документацію щодо
виготовлення державних актів на землю,
проекти організації території та
передачі земельних ділянок НПП
«Синевир», оцінивши докази в
сукупності, суд приходить до тако-го.

Задовольняючи уточнений позов, суд
першої інстанції виходив з його
обґрунтова-ності та доведеності. Однак,
унаслідок неправильного застосування
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права суд дійшов
помилкових висновків, із якими
погодитись не можна.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог, особа на
власний розсуд здійснює своє право на
захист і розпоряджається своїми
цивільними та процесуальними правами
(ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1,
ст. 11 ч. 2 ЦПК України), позивач
зо-бов'язаний належно довести
обставини, на які він посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях; належними є дока-зи, які
містять інформацію щодо предмета
доказування; обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись ін-шими
засобами доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11
ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України); про
задоволення позову рішення може бути
прийняте за умови обґрунтованості та
доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215
ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє
законність і об-ґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК
України).

Спірні правовідносини регулюються
нормами земельного та законодавства
про право власності у редакції, чинній
на час виникнення відповідних
юридичних фактів. У справі встановлені
наступні факти і обставини.

Постановою РМ УРСР від 05.01.1989 № 7 «Про
створення державного природного
національного парку «Синевир»»
створено ДПНП «Синевир» загальною
площею 40400 га (Додаток № 1); затверджено
межі парку із визначенням їх
проходження по відповідних
адміністративних межах, географічних
об'єктах та по конкретних кварталах
лісництв (До-даток № 2); визначено площі
земельних ділянок, які відносяться до
парку: з вилученням з користування
господарств - 27208 га, в т.ч., по
Міжгірському лісокомбінату:
Синевирсь-ко-Полянське лісництво,
квартали 1 - 36 площею 5715 га, Синевирське
лісництво, квар-тали 1 - 50, 51 (частина), 52
площею 7765 га; без вилучення з
користування господарств - 13192 га, в т.ч.,
по колгоспу «Червона зірка» - 7132 га.
Постанова із змінами та допов-неннями,
зокрема, щодо зміни назви парку на
«Національний природний парк
«Синевир», є чинною, строк користування
землею постановою не встановлювався.

На виконання указаної постанови
наказом Міністра лісової
промисловості УРСР 17.01.1989 № 9 «Про
створення державного природного
національного парку «Сине-вир»»: у
віданні Закарпатського
виробничо-торгового
лісозаготівельного об'єднання
«За-карпатліс» створено ДПНП «Синевир»
загальною площею 40400 га; затверджено
межі па-рку відповідно до постанови;
передано у постійне користування парку
27208 га лісового фонду Міжгірського
лісокомбінату; передбачено розробити
до 01.10.1989 проект організа-ції території
парку та передати його на затвердження
Міністерству (а.с. 135).

«Проект организации территории и
охраны природных комплексов
Государственно-го природного
национального парка «Синевир»
Закарпатской области» був погоджений
Головою Держкомітету УРСР по охороні
природи (26.12.1989), Віце-президентом АН
УРСР (25.12.1989) і Головою Української
республіканської Ради по туризму та
екскурсіях (20.11.1989) та був затверджений
Міністром лісової промисловості УРСР
(28.12.1989) і Го-ловою Держагропрому УРСР
(27.12.1989). Як убачається з проекту,
Генеральна схема ор-ганізації
території Карпатського державного
природного парку, складовою частиною
прое-ктованої території якого
передбачалася територія нинішнього
національного природного парку
«Синевир», була розроблена Українським
державним інститутом проектування
міст «Діпромісто» у відповідності до
Постанови РМ УРСР від 20.05.1971 № 227. Після
відповід-них узгоджень, Постановою РМ
УРСР від 05.01.1989 р. № 7 і наказом
Міністерства лісової промисловості
УРСР від 17.01.1989 № 9 ДПНП «Синевир» був
створений на базі частини території
Міжгірського лісокомбінату і
колгоспів Міжгірського району,
розташованих у ба-сейні ріки Теребля.
За проектом загальна площа парку
склала 40400 га, з яких загальна площа
лісів державного значення - 27208 га,
загальна площа колгоспних земель - 13192
га, при цьому, до території парку була
включена тільки та частина земель
колгоспу «Чер-вона зірка» (с. Синевир),
що розташована в басейні ріки Теребля,
а лісова площа колго-спу «Червона
зірка» залишилася об'єктом
господарської діяльності Міжгірського
міжколго-спного лісгоспу. Передача
парку лісів державного значення площею
27208 га підтверджу-ється актом
узгодження загальної площі земель
Міжгірського лісокомбінату з органами
зе-млеустрою станом на 01.11.1988.

Таким чином, право безстрокового
(постійного) землекористування виникло
у НПП «Синевир» на підставі Постанови
РМ УРСР від 05.01.1989 № 7 і наказу
Мінліспрому УРСР від 17.01.1989 № 9 у
відповідності до положень ст. 3 ч. 2, ст. 8,
ст. 15 ч. 2, ст. 16, ст. 37, ст. 38 ч. 1 п. 1, ст.ст.
109, 110, 139, ст. 140 ч. 4 ЗК Української РСР (1970
р.).

Постановою Верховної Ради Української
РСР від 18.12.1990 № 562-XII «Про поря-док
введення в дію Земельного кодексу
Української РСР» цей Кодекс 1990 р. (у
редакції Закону України від 13.03.1992 №
2196-XII - Земельний кодекс України) був
уведений в дію з 15.03.1991 (п. 1) та було
встановлено, що рішення про надання і
вилучення земе-льних ділянок, прийняті
до 15.03.1991 відповідними органами в межах
їх компетенції, але не виконані на час
введення Земельного Кодексу
Української РСР в дію, підлягають
вико-нанню відповідно до вимог Кодексу;
громадяни, підприємства, установи,
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
в дію Кодексу, зберігають свої права на
користування до оформлення ними у
встановленому порядку прав
земле-володіння або землекористування
(п. 5).

У 1997 р. Закарпатським філіалом
Інституту землеустрою УААН був
складений «Те-хнічний звіт по
виготовленню державного акта на право
постійного користування землею НПП
«Синевир» Міжгірського району
Закарпатської області». Як убачається
з матеріалів звіту, загальна площа
земель, які закріплюються за НПП
«Синевир», склала 27203,4 га, Синевирська
сільська рада 08.07.1997 склала висновок
про розгляд матеріалів звіту, у якому
констатувала, що матеріали погоджені з
районним відділом земельних ресурсів
та з НПП «Синевир» і вирішила погодити
розроблені технічні матеріали по
виготовленню дер-жавного акта в
адміністративних межах Синевирської
сільської ради загальною площею 13551,4 га
та передати матеріали на затвердження
до Міжгірської райдержадміністрації.
Голова сільради ОСОБА_1 підписав
указаний висновок, а також погодив план
лісона-саджень НПП «Синевир» по
Синевирській сільській раді.

29.12.1997 голова Міжгірської РДА видав
розпорядження № 555 «Про надання
зе-мельної ділянки в постійне
користування та затвердження
технічних матеріалів по вигото-вленню
державного акта на право постійного
користування землею НПП «Синевир» в
ме-жах Міжгірського району», яким
надано в постійне користування НПП
«Синевир» в адміні-стративних межах
Міжгірського району землі загальною
площею 27203,4 га, в т.ч., по Си-невирській
сільраді - 13551,4 га (з огляду на зміст
«Технічного звіту…», на зміст
розпоря-дження та на указану в додатку
№ 1 до розпорядження загальну площу
земель у 27203,4 га, зазначення в додатку
площі землі по Синевирській сільраді
як «13551,0 га» є опечат-кою), вирішено
видати НПП «Синевир» державний акт на
право постійного користування землею.
На звороті аркуша оригіналу
розпорядження міститься підпис голови
Синевирсь-кої сільради ОСОБА_1 та
відбиток печатки сільради. З
«Технічного звіту…» та розпо-рядження
від 29.12.1997 № 555 випливає, що землі
загальною площею 27203,4 га, що були
передані у постійне користування НПП
«Синевир», розташовані на території
трьох сільських рад Міжгірського
району: Синевирсько-Полянської (5560,0 га),
Синевирської (13551,4 га) і Колочавської
(8092,0 га).

На підставі розпорядження від 29.12.1997 №
555 НПП «Синевир» був 29.12.1997 виданий
Державний акт серії ІІ-ЗК № 002483 на
право постійного користування землею
площею 27203,4 га для природоохоронних,
рекреаційних, лісогосподарських
науково-виробничих потреб. В акті
зазначено, що другий примірник акта
зберігається в Міжгірській районній
раді, в акті відсутня відмітка про його
реєстрацію в Книзі записів державних
ак-тів на право постійного
користування землею.

У 1999 р. Закарпатським філіалом
Інституту землеустрою УААН був
складений «Проект передачі земельних
ділянок НПП «Синевир» в постійне
користування під розши-рення існуючої
території із землекористувань
Міжгірського району». Як убачається з
мате-ріалів проекту, передбачалося із
вилученням від попередніх
землекористувачів передати в постійне
користування парку 5091,2 га землі,
внаслідок чого загальна площа
постійного користування землею НПП
«Синевир» мала збільшитися до 32294,6 га.
Передача 2552,5 га по КСП «Синевир» у
межах Синевирської сільради площею 1154,4
га, з яких 1093,8 га складали лісові
угіддя, була погоджена зборами
уповноважених КСП «Синевир»
(прото-коли загальних зборів
уповноважених КСП «Синевир» від 22.01.1997
№ 1 і від 17.02.1999 № 1) і Синевирською
сільрадою (рішення 17-ї сесії 22-го
скликання від 20.11.1997, голова сільради
ОСОБА_1, висновки від 25.11.1998 за № 193 і від
15.04.1999 за № 20 за під-писом сільського
голови ОСОБА_6). Голова Міжгірської РДА
15.12.1997 видав розпо-рядження № 542 «а»
«Про припинення права постійного
користування лісовими угіддями та
передачу їх в постійне користування
НПП «Синевир»», яким погодив
припинення пос-тійного користування
земельними ділянками лісового фонду за
межами населених пунктів, зокрема, КСП
«Синевир» у розмірі 1154,4 га по
Синевирській сільраді. Рішенням 8-ї
сесії 22-го скликання Міжгірської
районної ради від 19.12.1997 розпорядження
голови Міжгірсь-кої РДА від 15.12.1997 № 542
«а» було затверджене.

Рішенням 9-ї сесії 3-го (23-го) скликання
Закарпатської обласної ради від 28.12.1999
№ 182 «Про вилучення та надання
земельних ділянок для державних і
гро-мадських потреб» затверджено
проект відведення земельних ділянок
природоохоронного призначення НПП
«Синевир» під розширення існуючої
території (п. 1.2.); вилучено з пос-тійного
користування по землекористувачах
Міжгірського району 5091,2 га, в т.ч., у КСП
«Синевир» - 2552,5 га і надано вилучені
земельні ділянки в користування НПП
«Синевир» (п. 2., п. 3.3., додаток 2).

У 2000 р. Закарпатським філіалом
Інституту землеустрою УААН була
складена «Те-хнічна документація по
складанню державних актів на право
постійного користування зе-млею НПП
«Синевир» під розширення існуючої
території із землекористувань
Міжгірського району Закарпатської
області». З «Технічної документації…»
вбачається, що розширення території
парку здійснювалося за рахунок земель,
розташованих на території
Синевирсь-ко-Полянської, Синевирської,
Негровецької і Колочавської сільських
рад та за рахунок зе-мель запасу
Міжгірської районної ради. Матеріали
документації по Синевирській сільраді
відповідають матеріалам вищевказаного
проекту передачі земельних ділянок, а
також міс-тять Акт погодження меж
землекористування від 19.04.2000, складений
і підписаний представниками НПП
«Синевир», Синевирської сільради
(ОСОБА_6), іншими уповнова-женими
особами, яким погоджені в натурі на
місцевості межі землекористування НПП
«Си-невир», що проходять «по живим
урочищам і межам контурів», а суміжними
землекорис-тувачами є «землі населених
пунктів сільської ради». Земельні
ділянки були передані в натурі шляхом
поконтурного обстеження з
перерахуванням контурів по окремих
ділянках, за переліком контурів,
переданих по Синевирській сільраді в
постійне користування наці-ональному
парку, їх загальна площа становить 1154,4
га. Матеріали щодо розширення
території НПП «Синевир», відповідні
рішення враховують факт наявності в
постійному ко-ристуванні парку земель
загальною площею 27203,4 га, щодо якої був
раніше виданий державний акт.

31.05.2000 НПП «Синевир» був виданий
Державний акт серії І-ЗК № 001688 на право
постійного користування землею площею
1154,4 га для збереження, відтворення і
раціонального використання унікальних
природних комплексів. В акті зазначено,
що наці-ональний парк розташований на
землях Синевирської сільської ради,
акт видано Міжгірсь-кою районною радою
на підставі рішення 9-ї сесії 3-го (23-го)
скликання Закарпатської обласної ради
від 28.12.1999 № 182, в акті зазначено, що
другий його примірник зберіга-ється в
Синевирській сільській раді, акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею за № 3/28.

Право НПП «Синевир» на постійне
користування землею у розмірах і межах,
що мають значення в даній справі, було
оформлено шляхом видачі державних
актів на право постійного
користування: 29.12.1997 - щодо земель
загальною площею 27203,4 га; 31.05.2000 - щодо
земель загальною площею 1154,4 га. У
зв'язку з оформленням цього права
установленим порядком попередньо була
виготовлена і погоджена відповідна
тех-нічна документація, були погоджені
межі земельних ділянок, що в порядку
відведення пе-редавалися в постійне
користування парку, із цими
обставинами були повною мірою
обіз-нані Синевирська сільська рада та
члени КСП «Синевир», які в свою чергу
вчинили юри-дично значимі дії, що були
необхідними для оформлення права
постійного землекористу-вання та
видачі державних актів. Отже, НПП
«Синевир» одержав документи (державні
ак-ти), що посвідчують його право
постійного користування землею в
площах і межах, що зазначені у цих
документах, при цьому, за першим актом
парк одержав у користування землю
меншою загальною площею, ніж та, на яку
мав право. Розпорядчі рішення, на
під-ставі яких були видані державні
акти, а також самі акти не були визнані
недійсними в су-довому порядку і є
чинними протягом усього часу з моменту
прийняття рішень і видачі ак-тів.

Видача указаних державних актів (щодо
акта на 27203,4 га - з урахуванням по-ложень
п. 5 Постанови Верховної Ради УРСР від
18.12.1990 № 562-ХІІ) була здійснена на
підставі ст. 3 ч. 2, ст. 4 ч.ч. 4, 5, ст. 7 ч.ч. 1,
2, ст. 12 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 15, ст. 19 ч.ч. 4, 6-8, 17,
ст.ст. 22, 23, ст. 31 ч.ч. 1, 5, ст. 72 ЗК України
(1990 р.). В силу наведеного, бе-ручи також
до уваги п. 6 Постанови Верховної Ради
УРСР від 18.12.1990 р. № 563-ХІІ «Про земельну
реформу», п. 6 Перехідних положень ЗК
України (2001 р.) з урахуванням Рішення КС
України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. у справі №
1-17/2005 (справа про пос-тійне
користування земельними ділянками), у
НПП «Синевир» виникло і зберігалося
право постійного користування
одержаною на законних підставах
землею.

ОСОБА_2 на підставі рішення
Синевирської сільради від 22.04.1999 був
30.01.2000 виданий Державний акт серії І-ЗК
№ 033615 на право приватної власності на
землю щодо земельної ділянки площею
0,6012 га, розташованої на території
Синевирської сільської ради в урочищі
«Біля центрального мосту» і
призначеної для обслуговування
жи-тлового будинку та ведення
особистого селянського господарства,
акт зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю Синевирської
сіль-ради за № 133. Як убачається з акта
погодження меж земельної ділянки від
17.05.1999, що міститься у Технічному звіті
по виготовленню та видачі державного
акта на право при-ватної власності на
землю, інших матеріалів, межі земельної
ділянки були погоджені із су-міжними
землекористувачами, серед яких НПП
«Синевир» не вказаний.

Крім того, 07.08.2008 ОСОБА_2 було видано
Свідоцтво про право на спад-щину за
законом за ОСОБА_7, який помер 10.07.2006,
щодо спадкового майна - зе-мельної
ділянки площею 0,4230 га, призначеної для
ведення особистого селянського
гос-подарства, що розташована на
території Синевирської сільської ради
в урочищі «Полянсь-ка ріка Рабачинка» і
належала спадкодавцю на підставі
Державний акта серії ІІІ-ЗК № 003768 на
право приватної власності на землю,
виданого 27.06.2003 на підставі рішення
Синевирської сільради від 03.03.1997, акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю Синевирської
сільради за № 271 (а.с. 13, 14, 101). В описі меж
ділянки НПП «Синевир» як суміжний
землекористувач, із яким погоджувалися
межі, не вказаний (а.с. 97, 100).

ОСОБА_3 на підставі рішення
Синевирської сільради від 04.07.2002 був
11.04.2003 виданий Державний акт серії ІІ-ЗК
№ 024088 на право приватної власності на
землю щодо земельної ділянки площею
0,6030 га, розташованої на території
Синевирської сільської ради в урочищі
«Над озером» і призначеної для ведення
особистого селянського господарства,
акт зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
вла-сності на землю Синевирської
сільради за № 1343/186 (а.с. 16). Як
убачається з акта по-годження меж
земельної ділянки від 20.06.2002, що
міститься у Технічній справі по
виго-товленню державного акта на право
приватної власності на землю, інших
матеріалів, межі земельної ділянки
були погоджені із суміжними
землекористувачами, серед яких НПП
«Си-невир» не вказаний (а.с. 110-118).

ОСОБА_4 на підставі рішення
Синевирської сільради від 04.07.2002 був
11.04.2003 виданий Державний акт серії ІІ-ЗК
№ 024089 на право приватної власності на
землю щодо земельної ділянки площею
0,6020 га, розташованої на території
Синевирської сільської ради в урочищі
«Полянська ріка» і призначеної для
ведення особистого селянсь-кого
господарства, акт зареєстровано в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю
Синевирської сільради за № 1341/185 (а.с. 15).
Як убачається з акта погодження меж
земельної ділянки від 17.06.2002, що
міститься у Технічній справі по
ви-готовленню державного акта на право
приватної власності на землю, інших
матеріалів, межі земельної ділянки
були погоджені із суміжними
землекористувачами, серед яких НПП
«Синевир» не вказаний (а.с. 102-109).

ОСОБА_1 на підставі рішення
Синевирської сільради від 21.09.2006 був
07.04.2007 виданий Державний акт серії ЗК №
020433 на право власності на земельну
ді-лянку щодо земельної ділянки площею
0,6000 га, розташованої на території с.
Синевир в урочищі «Рибачинка» і
призначеної для ведення особистого
селянського господарства, акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю Синевирської
сільради за № -011,
кадастровий № :01:012:0007 (а.с. 67). Як
убачається з протоколу погодження меж
земельної ділянки від 26.02.2007, що
міститься у Технічній документації із
землеустрою щодо скла-дання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, інших матеріалів,
межі зе-мельної ділянки були погоджені
із суміжними землекористувачами, серед
яких НПП «Си-невир» не вказаний (а.с.
119-134).

Є очевидним, що в усіх випадках
державні акти на право власності на
землю щодо ділянок, про які поставили
питання позивачі, видавалися після
видачі НПП «Синевир» Державного акта
серії ІІ-ЗК № 002483, а також у всіх
випадках, за винятком видачі ОСОБА_8
Державного акта серії І-ЗК № 033615, акти
видавалися після видачі НПП «Синевир»
Державного акта серії І-ЗК № 001688. Тобто,
питання визначення місць розта-шування
ділянок, їх площ, конфігурації,
визначення і погодження меж ділянок,
виготов-лення і погодження відповідних
проектів відведення ділянок, питання
землеустрою, офо-рмлення документів і
видачі державних актів, необхідних для
оформлення права власнос-ті позивачів
на землю, повинні були вирішуватися з
урахуванням права землекористуван-ня
НПП «Синевир», що виникло раніше.
Беручи до уваги фактичні обставини
справи, пи-тання оформлення права
власності позивачів на землю повинно
було кореспондуватися із
забезпеченням права постійного
користування землею відповідачем, мало
залежати від дотримання цього права, не
повинно було порушувати його. Тож саме
набуття права вла-сності на землю
позивачами залежало від права
землекористування відповідача, а не
на-впаки, як про це фактично ставлять
питання позивачі. Дотримання
відповідного порядку було обов'язком
органу, що приймав рішення про надання
позивачам у власність землі, що видавав
і реєстрував державні акти -
Синевирської сільської ради, а також у
відповід-ній частині це було обов'язком
органів земельних ресурсів, що
вирішували технічні питан-ня у зв'язку
з оформленням документів, вели облік
земель.

Окрім земельної ділянки позивача
ОСОБА_1, даних про конкретне
розташу-вання на місцевості земельних
ділянок, про які поставили питання
позивачі, про їх конк-ретні координати,
а також даних про присвоєння ділянкам
кадастрових номерів у справі немає.

Міркування позивачів про те, що
державні акти не відповідають вимогам
закону через те, що Державний акт серії
ІІ-ЗК № 002483 від 29.12.1997 виданий на
підставі роз-порядження
неуповноваженої особи та не
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею Синевирської
сільради, а Державний акт серії І-ЗК №
001688 від 31.05.2000 виданий без належного
погодження щодо передачі відповід-них
земельних площ не заслуговують на
увагу.

Згідно із положеннями Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
збері-гання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування зем-лею, договорів на
право тимчасового користування землею,
в тому числі на умовах орен-ди,
затвердженої наказом Держкомзему
України від 15.04.1993 № 28 (реєстрація в
Мінюсті України від 23.04.1993 за № 31), що
була чинною на час видачі Державного
акта серії ІІ-ЗК № 002483 від 29.12.1997,
державні акти на право… постійного
користування землею видаються і
реєструються тією сільською, селищною,
міською, районною Радою народних
депутатів, яка прийняла рішення про
передачу земельної ділянки у власність
або надання її у постійне користування;
якщо рішення про передачу (надання)
земельної ділянки прийняте обласною
Радою народних депутатів або Верховною
Радою України, то видача і реєстрація
державних актів здійснюється районною
Радою народних депутатів (п. 3.1.); Книги
записів (реєстрації) державних актів і
договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) ведуться виконавчими
органами відповідних сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів (міст обласного
підпорядкування), відділами земельних
ресурсів районних державних
адміністрацій, управліннями земельних
ресурсів Київської і Севастопольської
міських державних адміністрацій (п. 3.4.).

Видача головою Міжгірської РДА
розпорядження від 29.12.1997 № 555 була
зумов-лена необхідністю завершення
процедури оформлення НПП «Синевир»
права постійного користування землею,
що виникло ще в умовах існування
Радянського Союзу і у зв'язку із
змінами в державному устрої України та
у законодавстві не була своєчасно
завершена з об'єктивних причин. Тож
розпорядження є наслідком раніше
прийнятих рішень і в цьому сенсі по
суті не є самостійним рішенням, немає у
справі й даних, що під час видачі
голо-вою райдержадміністрації
розпорядження не були дотримані
положення частини третьої статті 3 ЗК
України (1990 р.). Виходячи з аналізу
положень законодавства та обставин
справи в сукупності, враховуючи також
положення щодо аналогії закону, слід
визнати, що оскільки Державний акт
серії ІІ-ЗК № 002483 від 29.12.1999 у порядку
реалізації рі-шення Уряду України був
виданий у цілому щодо земель,
розташованих у межах території кількох
сільських рад Міжгірського району, то
правових підстав для реєстрації його
саме в Синевирській сільській раді не
було. Відсутність в акті запису про
його реєстрацію відпо-відно до
згаданої Інструкції в Міжгірській
районній раді не спростовує факту
оформлення документації щодо акта,
видачі акта і сама по собі не тягне
недійсність акта.

Доводи щодо незаконності, на думку
позивачів, видачі Державного акта
серії І-ЗК № 001688 від 31.05.2000, ґрунтуються
на припущеннях і спростовуються
наведеними ви-ще матеріалами щодо
погодження питань, пов'язаних із
виготовленням технічної докумен-тації
щодо акта, вилученням та наданням землі
тощо.

Правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення або
оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 2, ст. 15
ч. 1 ЦПК України). Позов може бути
пред'явлений спільно кількома
позивачами в тому випадку, якщо
предметом спору є спі-льні права чи
обов'язки кількох позивачів або
відповідачів; права і обов'язки кількох
по-зивачів чи відповідачів виникли з
однієї підстави; предметом спору є
однорідні права і обов'язки; кожен із
позивачів щодо другої сторони діє в
цивільному процесі самостійно (ст. 32
ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Четверо позивачів
просили визнати недійсними видані
від-повідачу два державні акти на право
постійного користування землею в межах
площ на-кладки на земельні ділянки
згідно державних актів на право
власності на землю, належ-них
позивачам. У даному випадку відсутні
підстави для пред'явлення позову
спільно чо-тирма позивачами, кожен з
яких самостійно реалізував своє право
на одержання землі в приватну
власність, що суд залишив поза увагою і
після відкриття провадження в справі в
порядку, передбаченому ст. 126 ч. 2 ЦПК
України, не діяв.

Виходячи з підстав і предмету
уточненого позову, наявності кількох
позивачів, предметом доказування (ст. 179
ч. 1 ЦПК України) є передусім факти, які
повинні підтве-рджувати доводи кожного
з позивачів про те, що відповідачем
порушені його земельні права,
підлягають перевірці доводи та
встановленню індивідуально по кожному
позивачу факти стосовно, зокрема,
такого: де на місцевості розташована
кожна із земельних діля-нок позивачів і
як вони розташовані стосовно ділянок,
визначених державними актами
відповідача; чи накладаються в плані
земельні ділянки позивачів і земельні
ділянки відпо-відача, і якщо так, то як
саме, якими є стосовно кожного з
державних актів позивачів і
відповідача такі накладання, площа,
межі ділянок (їх частин), що
накладаються. Підляга-ло встановленню,
чи порушено право кожного конкретного
позивача, якщо так, то яким саме чином,
якого конкретного державного акта
відповідача стосується вимога
конкрет-ного позивача щодо захисту
порушеного права, чи має кожен з
позивачів право вимоги про визнання
недійсними обох оспорених актів.
Стосовно позивача ОСОБА_2 слід також
зауважити, що зважаючи на
неконкретність формулювання підстав
та вимог позо-ву, відсутність
обґрунтування щодо відповідних фактів,
на час вирішення справи судом першої
інстанції не було достатніх підстав
для однозначного висновку про те, право
пози-вача на яку саме земельну ділянку
з двох, про які надані документи (або
право на обидві ділянки), було порушене
та підлягає захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі
послалися на рішення Міжгірського
районного суду від 26.11.2010, залишене без
змін ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 26.01.2011 (а.с.
29-31), у справі за позовом прокурора
Міжгірського району і інтере-сах
держави в особі Міжгірської
райдержадміністрації та НПП «Синевир»
до Синевирської сільської ради, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 і ОСОБА_15 про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки. Цим
рішенням місцевого суду відмовлено
прокурору в позові, оскільки тим не
було доведено, що земельні ділянки
відповідачів знаходяться за межами
населеного пун-кту, а рішення сільради
про надання у власність ділянок є
чинними. У своєму рішенні міс-цевий суд
висловив також міркування про те, що
«Державний акт ІІ-ЗК № 002483, яким у 1997
році НПП «Синевир передано в постійне
користування 27203,4 га земель не може
бути визнано дійсним, так як такий не
зареєстровано». Колегія суддів
констатує, що ука-зані судові рішення
не мають правового значення у справі,
що розглядається. Так, позов про
визнання частково недійсними
державних актів на право постійного
користування зе-млею НПП «Синевир»
пред'являвся з тих підстав, що має місце
накладання в плані земе-льних ділянок,
чим порушуються права позивачів, а не з
тих підстав, у межах населеного пункту,
чи за його межами розташовані ділянки.
Міркування суду щодо дійсності
Держав-ного акта ІІ-ЗК № 002483
знаходяться поза межами і контекстом
позову, що ним вирішу-вався, і не
тягнуть жодних правових наслідків,
оскільки питання про дійсність даного
дер-жавного акта вирішується тільки в
судовому порядку у відповідному спорі,
а такого спору суд не розглядав.

У справі наявні два Акти перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 7-8.02.2008, складені
службовими особами Управління з
контролю за використанням та охороною
земель у Закарпатській області (а.с.
90-95). Актами зафіксовані певні
пору-шення земельного законодавства в
частині оформлення права
землекористування НПП «Синевир» та
суперечності між оформленням цього
землекористування та оформленням
права власності громадян на земельні
ділянки в окремих урочищах, в т.ч., по
Синевирсь-кій сільраді. В той же час,
зафіксовані порушення, що були
допущені Синевирською сіль-радою при
наданні громадянам землі у власність,
зокрема, було зазначено, що земельну
ділянку ОСОБА_1 було надано на підставі
рішення сільради від 21.09.2006, яке було
прийнято, а земельну ділянку у
власність - було оформлено із
порушенням вимог закону, оскільки
ділянку було надано за межами
населеного пункту із земель НПП
«Синевир».

У справі міститься висновок Відділу
Держземагентства у Міжгірському
районі Зака-рпатської області (вих. №
2452/07/01-06 від 03.12.2013), в якому зазначено,
зокрема, що державні акти на землю
позивачів виготовлені у відповідності
до чинного законодавства; Державний
акт серії ІІ-ЗК № 002483 від 29.12.1997 не
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею, а відповідно до
ст. 125 ЗК Ук-раїни (2001 р.) право
постійного користування земельною
ділянкою виникає з моменту державної
реєстрації цих прав; відділом не
погоджено технічну документацію із
землеуст-рою щодо встановлення меж НПП
«Синевир» в натурі, так як вона не
відповідає вимогам законодавства,
зокрема, в поданих матеріалах відсутні
акти погодження меж із суміжними
землекористувачами та
землевласниками, не враховані
зауваження, викладені сільськими
радами та інтереси сільських громад
(а.с. 168-170). Взявши до уваги цей висновок,
суд першої інстанції погодився з тим,
що згідно з ст. 125 ЗК України право
користування земе-льними ділянками за
відповідним актом не виникло.

Враховуючи факти, встановлені під час
апеляційного розгляду справи, колегія
су-ддів відзначає, що вищевказані акти,
висновок, а також рішення суду не
враховують ча-су і дійсних обставин, за
яких виникло право на землю у сторін,
зокрема, первинність за часом
виникнення, часовий пріоритет у
документальному оформленні та
дійсність такого оформленні права, що
виникло у відповідача. Норми ст. 125 ЗК
України (2001 р.) не регу-люють питання
виникнення права землекористування у
НПП «Синевир». Апеляційний суд вважає
за необхідне вказати й на відповідний
причинно-наслідковий зв'язок, в силу
яко-го спори у зв'язку із оформленням
прав на землю у позивачів, суперечки у
зв'язку з ме-жами НПП «Синевир», що
пов'язані із необхідністю
переоформлення документів на землю
через зміну законодавства в частині
порядку реєстрації земельних ділянок у
Державному земельному кадастрі,
виникли не внаслідок наявності у
відповідача офіційних документів на
право постійного користування землею,
а внаслідок неврахування відповідними
ор-ганами, службовими особами і
громадянами земельних прав парку і
факту наявності та-ких документів на
час прийняття відповідних рішень та
оформлення документів громадя-нам. Не є
обґрунтованими вимоги осіб про захист
права, підстави для виникнення якого
з'явилися пізніше і у трьох із чотирьох
позивачів право не оформлене шляхом
внесення відповідних відомостей і
номера ділянки до даних Державного
земельного кадастру, пред'явлені до
особи, право у якої виникло і було
оформлене раніше і яка на даний час
виконує вимоги щодо переоформлення
документів із метою належної фіксації
даних про земельні ділянки у
Державному земельному кадастрі. Поряд
із цим, сторони з урахуван-ням місця
розташування земельних ділянок та
розташування населеного пункту не
позба-влені права вирішувати спірні
питання установленим порядком за
взаємною згодою.

Отже, вищезгаданими судовими рішеннями
і документами щодо порушень
земель-ного законодавства не
встановлено преюдиційних та інших
фактів і обставин, що входять до
предмету доказування в даній справі.
З'ясування обставин, що мають значення
для справи, потребує спеціальних знань
у галузі науки, техніки,
землекористування та інже-нерного
забезпечення землеустрою, у зв'язку з
чим належним і допустимим доказом що-до
цих обставин є висновок експерта (ст. 66,
ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК
України). Документи і матеріали, на які
посилаються позивачі, не є достатніми і
належними доказами та можуть, рівно як
і визнання відповідачем факту
розташування земельних ділянок
позивачів на території парку,
враховуватися лише у сукупності з
інши-ми доказами, що підлягають оцінці
судом.

Позивачі не заявляли в суді першої
інстанції клопотання про призначення
судової земельно-технічної експертизи,
а тому, розпорядившись належними їм
правами на влас-ний розсуд, не довели
належними і допустимими доказами
обставин, що підлягають дока-зуванню.
За таких умов доводи позову щодо
порушення прав позивачів ґрунтуються
на припущеннях. Понад те, позивачі
заявили вимогу про визнання недійсними
державних актів частково, чим, з одного
боку, визнали, що акти в цілому не
порушують їх прав і цим фактично
визнали легітимність наявних у
відповідача державних актів, з іншого
боку, пред'явили вимогу, що не є
належним способом захисту права (ст. 16
ч. 2 ЦК України) і не могла бути
задоволена як така, позаяк визнання
державного акта на право постійного
користування землею недійсним
частково законом не передбачено,
недійсність акта в пе-вній частині
тягне його недійсність в цілому.

З огляду на обґрунтування та
формулювання пред'явлених вимог,
колегія суддів констатує, що на даний
час відсутні підстави для висновку про
наявність у кожного конк-ретного
позивача права вимоги про визнання
недійсними двох державних актів на
право постійного користування землею,
а також про наявність у всіх позивачів
разом права ви-моги про визнання одного
акта недійсним через видачу його на
підставі розпорядження начебто
неуповноваженої особи та відсутності
даних про реєстрацію у Книзі записів
дер-жавних актів на право постійного
користування землею Синевирської
сільради, а іншого акта - через його
видачу начебто без належного
погодження щодо передачі відповідних
земельних площ.

За правилами ст.ст. 24, 25, 168 ЗК УРСР (1970 р.),
ст.ст. 39, 43, 44, 103, 104, 112 ЗК України (1990 р.),
ст.ст. 4, 6, 86 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 48,
49, 51, 55 Закону України «Про власність»
володіння земельною ділянкою
вважається правомірним, якщо інше не
буде встановлено судом, правомірне
користування земельною ділянкою
підлягає захисту судом у тому ж
порядку, що і право власності, ніхто не
може бути всупереч зако-ну позбавлений
законно набутого права користування
землею. Аналогічно ці питання
врегульовані ст.ст. 78, 79, 80, 82, 92, 95, 152, 153,
155 ЗК України (2001 р.), ст.ст. 11, 15, 16, 316-319, 321,
328, 373, 378, 386, 395, 396 ЦК України (2003 р.).
Неправомірності користування
відповідачем землею, недійсності
відповідних рішень і документів не
було встановлено судовим порядком, суд
першої інстанції не мав підстав для
задоволення не-обґрунтованого і
недоведеного у належний процесуальний
спосіб позову. Суд неправиль-но
застосував норми матеріального права,
порушив норми процесуального права,
оскіль-ки без урахування
вищевикладених обставин, без законних
і достатніх підстав позбавив НПП
«Синевир» права постійного
землекористування у невизначеній
частині та зобов'язав вчинити дії, що не
відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України щодо законності,
обґру-нтованості судового рішення,
всебічності з'ясування обставин справи
та встановлення ві-дповідних фактів,
чіткості та однозначності
резолютивної частини рішення.

Відтак, доводи апеляції щодо
незаконності рішення суду першої
інстанції заслуго-вують на увагу,
проте, вимога про направлення після
скасування рішення суду справи на
новий судовий розгляд безпідставна,
оскільки ЦПК України (ст. 304 ч. 1, ст.ст.
307-310) зобов'язує апеляційний суд
вирішити справу по суті і не надає
повноважень направити справу на новий
судовий розгляд, тому на підставі ст. 309
ч. 1 п.п. 2-4 ЦПК України апе-ляцію слід
задовольнити частково, рішення суду
першої інстанції скасувати, у позові -
відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, ко-легія суддів
-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Національного
природного парку «Синевир»
задовольнити частково, рішення
Міжгірського районного суду від 18
грудня 2013 р. і додатко-ве рішення цього
ж суду від 11 лютого 2014 р. скасувати, у
позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_16
до Національного природного парку
«Синевир» про визнання частково
недійсни-ми державних актів на право
постійного користування землею та
зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 на користь НПП «Синевир» по 28,68
грн у відшкодування сплаченого
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді