АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
1 інстанції - Гайдук С.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Мазур Геннадія Івановича на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 серпня 2014 року в справі за
поданням старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України ОСОБА_2 про тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України з вилученням паспортного
документу, заінтересовані особи:
ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», -

ВСТАНОВИЛА:

Старший державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України боржника
ОСОБА_3, оскільки боржник ухиляється
від виконання судового рішення про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Подання обґрунтовував тим, що на
виконанні у відділі перебуває
виконавче провадження ВП № 32618391
відкрите на підставі виконавчого листа
№ 2-108/11 від 29.02.2012 року, що видав
Печерський районний суд м. Києва, про
стягнення кредитної заборгованості з
ОСОБА_3 на користь Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк».
Згідно матеріалів виконавчого
провадження за боржником наявна
заборгованість та ним не вчиняється
жодних дій для погашення існуючої
заборгованості. Боржник може виїхати в
іншу країну, і відповідно може
ухилитись від виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 28.08.2014 року в
задоволені подання старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві
виїзду за межі України боржника ОСОБА_3
з вилученням паспортного документа -
відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду,
головний державний виконавець ВПВР ДВС
України Мазур Г.І. подав апеляційну
скаргу, в якій просить її скасувати та
задовольнити подання в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилався на те,
що ухвала постановлена з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначив, що
судом першої інстанції не було взято до
уваги того, що державним виконавцем
вжито усіх можливих та необхідних
заходів щодо виконання виконавчого
провадження, в той час коли дії
боржника обмежилися лише його заявами
про зняття арешту з автомобіля та
проханням не звертатися до суду щодо
обмеження його виїзду за межі України,
тобто державний виконавець довів те, що
боржник умисно не виконує рішення суду,
а боржник своєю бездіяльністю ставить
під загрозу виконання виконавчого
документа взагалі. Зазначив, що суд
першої інстанції в мотивувальній
частині оскаржуваної ухвали не надав
оцінки доказам, наданим суду державним
виконавцем. Тобто, судом не прийнято до
уваги та не спростовано жодного доказу,
якими обґрунтовувалося подання.

Державний виконавець до апеляційного
суду не з`явився, про розгляд справи
повідомлений.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник боржника ОСОБА_3 доводи
скарги не визнав.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представника боржника,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав
людини кожна людина має право вільно
пересуватися й обирати собі місце
проживання в межах любої держави. Кожна
людина має право залишати будь-яку
країну, включаючи свою власну, і
повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено
як підставу для тимчасового обмеження
у праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
забезпечення заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язання за рішенням.

На момент звернення до суду з поданням
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника
від виконання покладених на нього
рішенням обов'язків у виконавчому
провадженні може свідчити невиконання
ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6
ст. 12 Закону № 606-ХІV, зокрема, утримання
від вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення; не
надання у строк, встановлений
державним виконавцем, достовірних
відомостей про свої доходи та майно, у
тому числі про майно, яким він володіє
спільно з іншими особами, про рахунки у
банках чи інших фінансових установах;
своєчасна явка за викликом державного
виконавця; письмове повідомлення
державному виконавцю про майно, що
перебуває в заставі або в інших осіб, а
також про кошти та майно, належні
боржникові від інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконанні відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України знаходиться виконавче
провадження ВП № 32618391 відкрите на
підставі виконавчого листа № 2-108/11 від
29.02.2012 року, що видав Печерський
районний суд м. Києва, про стягнення
кредитної заборгованості з ОСОБА_3 на
користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»: за кредитним
договором № 193-в-ока, кредитної
заборгованості в розмірі 13 645 124,89 грн.,
заборгованості по сплаті процентів в
розмірі 1 422 342,80 грн., пені за
несвоєчасне погашення кредиту в
розмірі 557 055,76 грн., пені за несвоєчасне
погашення заборгованості за
процентами в розмірі 30 781,38 грн., пені за
несвоєчасне погашення заборгованості
по комісії в розмірі 1 740,96 грн.; за
кредитним договором № 210-в-ока,
кредитної заборгованості в розмірі 14 853
693,16 грн., заборгованості по сплаті
процентів в розмірі 1 590 302,79 грн., пені за
несвоєчасне погашення заборгованості
за процентами в розмірі 604 101,37 грн., пені
за несвоєчасне погашення
заборгованості за процентами в розмірі
35 173,87 грн., пені за несвоєчасне
погашення заборгованості по комісії в
розмірі 1 895,15 грн.; за кредитним
договором № 164-мв-ока, кредитної
заборгованості в розмірі 31 320 959,30 грн.,
заборгованості по сплаті процентів в
розмірі 3 267 579,71 грн., пені за
несвоєчасне погашення заборгованості
за кредитом в розмірі 1 287 501,10 грн., пені
за несвоєчасне погашення
заборгованості за процентами в розмірі
70 652,21 грн., пені за несвоєчасне
погашення заборгованості по комісії в
розмірі 3 996,17 грн..

У поданні про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за кордон,
державний виконавець зазначає, що
боржник у наданий державним виконавцем
строк для самостійного виконання
рішення, заборгованість стягувачу не
погасив. Поведінка боржника у
відносинах із стягувачем та ВДВС
свідчить про його небажання виконувати
судове рішення. Крім того божник не
вчиняє будь-яких дій для погашення
заборгованості, що доводить факт
ухилення ОСОБА_3 від виконання
зобов'язань від виконання рішення суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні подання про тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України з вилученням паспортного
документу ОСОБА_3 виходив з того, що
державним виконавцем в порядку ст. 60
ЦПК України не надано жодних доказів,
які б свідчили про те, що боржник ОСОБА_3
може виїхати за кордон та дійсно
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням.
Суд також вважав, що державним
виконавцем виконавчі дії проведені не
в повному обсязі, факт ухилення від
виконання зобов'язань боржником ОСОБА_3
не підтверджено матеріалами
виконавчого провадження і не доведено.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції є
передчасним та не в повній мірі
відповідає вимогам
цивільно-процесуального
законодавства України виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України,
ухвала суду, що постановляється як
окремий документ, складається з
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких суд дійшов висновків, і
закону, яким керувався суд,
постановляючи ухвалу.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд
першої інстанції в порушення п. 3 ч. 1 ст.
210 ЦПК України не навів будь-яких
мотивів, з яких суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
подання про тимчасове обмеження
боржника у праві виїзду за межі України
з вилученням паспортного документу.

Так, суд в порушення ст. 57 ЦПК України не
в повній мірі дослідив матеріали
подані державним виконавцем, в якості
доказів факту ухилення від виконання,
не з`ясував чи дійсно боржник
ухиляється від виконання рішення суду,
які дії передбачені ЗУ «Про виконавче
провадження» вчинив державний
виконавець для примусового виконання
рішення.

Судом не надано оцінки тому, що
боржником не виконано обов'язку
передбаченого ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про
виконавче провадження», а саме: не
надано у строк, встановлений державним
виконавцем, достовірних відомостей про
свої доходи та майно, у тому числі про
майно, яким він володіє спільно з
іншими особами, про рахунки у банках чи
інших фінансових установах та
неповідомлення державному виконавцю
про майно, що перебуває в заставі або в
інших осіб, а також про кошти та майно,
належні боржникові від інших осіб.

Суд не навів жодних доводів та не надав
жодної оцінки з приводу того, що
ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 17.06.2011 року ОСОБА_3 було
тимчасово обмежено у праві виїзду за
межі України, яка була скасована
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
31.08.2011 року (а.с. 19-25), а також заяві
ОСОБА_3 з проханням не звертатись до
суду за встановленням тимчасового
обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України від 04.07.2013 року (а.с. 14-16).

Крім того, суд першої інстанції в
порушення норм процесуального права
розглянув подання без участі
державного виконавця, при цьому навіть
не повідомивши його про дату, час та
місце подання, що є обов'язковим
відповідно ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України та
зазначив, що сторони не з'явились в
судове засідання (а.с 77).

Також, суд першої інстанції в описовій
частині оскаржуваної ухвали встановив
«…що на виконанні у відділі державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
…», про те виконавче провадження
знаходиться на виконанні відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
що ще раз підтверджує про неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин справи та доводів державного
виконавця щодо задоволення подання.

З врахування вищезазначеного доводи
апеляційної скарги знайшли своє
підтвердження під час розгляду в
апеляційному суді, про те підлягають
частковому задоволенню, так як питання
повертається на новий розгляд.

Оскільки, суд першої інстанції порушив
процесуальні норми, порядок розгляду
подання (не повідомивши державного
виконавця про дату судового засідання)
колегія, керуючись ст. 312 ЦПК України,
приходить до висновку, що ухвала суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
а розгляд подання про тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України з вилученням паспортного
документу поверненню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Мазур Геннадія Івановича задовольнити
частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 28 серпня 2014 року скасувати,
а подання старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: