Справа № 149/3906/13-ц Провадження №
22-ц/772/1461/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Вергелес В. О.Категорія:
27Доповідач: Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука
В.В.

суддів:
Медвецького С.К., Чорного В.І.,

при секретарі:
Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на рішення
Хмільницького міськрайонного суду
Вінницької області від 20.03.2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в
и л а :

В листопаді 2013 року позивач звернувся в
суд із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 05.12.2012 року відповідачі
отримали у нього в позику кошти в сумі 41
000 євро, які зобов'язалися повернути до
28.12.2012 року, що підтверджується
розпискою власноруч написаною ОСОБА_3,
підписаною ним та його дружиною ОСОБА_4.
Вказаний договір позики був укладений
відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сім'ї і
тому кошти, які були отримані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Позивач
зазначає, що у визначений строк
відповідачі борг не повернули і на його
неодноразові прохання про добровільну
сплату боргу, належним чином не
реагують, а тому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, позивач
просив стягнути з відповідачів на його
користь заборгованість за договором
позики, яка станом на 04.03.2014 року,
згідно офіційного курсу НБУ, складає 564
058, 98 грн., 3% річних, які обчислені за
період з 28.12.2012 року по 04.03.2014 року і
становлять 19 981, 59 грн. та судові
витрати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 20.03.2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, представником ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись на неповноту з`ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник апеляційну скаргу
підтримали з посиланням на викладені в
ній обставини.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник в
судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували,
вказавши на її безпідставність та
законність і обґрунтованість рішення
суду.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено,
що апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем не надано жодних доказів, які
б свідчили про наявність між сторонами
правовідносин щодо наявності
укладеного договору позики.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що відповідачем
ОСОБА_3 було складено письмовий
документ, який названо «договір»,
згідно якого останній зобов'язується
видати ОСОБА_2 заборговану суму 41 000
євро до 28.12.2012 року, в чому він і його
дружина ОСОБА_4 розписалися, а також
даний документ засвідчено печаткою
приватного магазину «Фенікс».

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2
заявлено вимогу про стягнення вказаних
коштів, при цьому вимогу обґрунтовує
невиконанням відповідачами свого
зобов'язання по поверненню боргу за
договором позики.

Правовідносини щодо договору позики та
його форми регламентовано положеннями
ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, а саме за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

З наданих відповідачами пояснень
видно, що останні заперечили існування
між ними та позивачем правовідносин
щодо договору позики і взагалі факт
отримання ними в борг будь-яких коштів
та вказали на існування договірних
відносин щодо купівлі-продажу
трактора.

З матеріалів справи видно, що 03.08.2012
року між ФОП ОСОБА_2 і ПП «Сьомаківське»
в особі директора ОСОБА_3 було укладено
договори купівлі-продажу, предметами
яких є трактор вартістю 75 000 євро та
плуг за ціною 11 000 євро і на виконання
умов договору щодо купівлі-продажу
трактора, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в
сумі 5000 євро, а також на його
банківський рахунок було перераховано
кошти в сумі 300 000 грн., що сторонами не
заперечується.

Зі змісту заяви ОСОБА_2, адресованої на
ім'я начальника Хмільницького МВ УМВС
України у Вінницькій області та
зареєстрованої за № 361 від 12.02.2013 року
вбачається, що останній просив
прийняти міри до директора ТОВ
«Фенікс» ОСОБА_3, який зловживаючи
своїм посадовим становищем, здійснив
привласнення належного йому майна на
загальну суму еквівалентну 41 000 євро, а
саме трактор колісний «John Deere 8410» та
плуг вартістю 11 000 євро.

З протоколу допиту потерпілого ОСОБА_2
від 12.02.2013 року у кримінальному
провадженні № 0000117 видно, що
позивач являється фізичною особою
підприємцем і у його власності є
колісний трактор, який ОСОБА_3 виявив
бажання придбати за ціною 75 000 євро. На
підтвердження наміру придбати трактор,
ОСОБА_3 в серпні 2012 року передав
позивачу 5 000 євро завдатку, а також
перерахував на його банківський
рахунок 300 000 грн. і в подальшому написав
розписку про те, що решту коштів
поверне до 28.12.2012 року.

Постановою слідчого СВ Хмільницького
ВМ УМВС України у Вінницькій області
від 09.03.2013 року кримінальне провадження
за № 0000117 закрито у зв'язку з
відсутністю у діянні кримінального
правопорушення.

Зі змісту рішення господарського суду
Вінницької області від 31.01.2014 року,
залишеного без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014 року
видно, що позивач, належний йому
трактор «John Deere 8410», який був предметом
договору купівлі-продажу з ПП
«Сьомаківське», відчужив іншому
покупцю та безпідставно утримує в себе
кошти в сумі 300 000 грн., які були з нього
стягнуті на користь ПП «Сьомаківське».

На підставі наведеного, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку щодо
недоведеності наявності між сторонами
правовідносин щодо договору позики.

Викладені в апеляційній скарзі
посилання на те, що в розписці, якою
позивач обґрунтовує позов, відповідач
ОСОБА_3 не значиться як керівник
будь-якого підприємства та зазначення
в ній його дружини, є безпідставним,
оскільки зібрані у справі докази, в
своїй сукупності, беззаперечно
свідчать лише про наявність
правовідносин щодо купівлі-продажу
трактора.

Крім того, при допиті у кримінальному
провадженні № 0000117, ОСОБА_2 вказав
про написання відповідачем ОСОБА_3
розписки про зобов'язання повернути
кошти за трактор, однак у наданих в
судовому засіданні поясненнях, позивач
зазначив, що будь-яка інша розписка,
крім наданої у даній справі, у нього
відсутня, при цьому слід звернути увагу
на те, що вказана у розписці кінцева
дата повернення коштів і їх розмір,
повністю співпадають із зобов'язаннями
по розрахунку за трактор і з цих же
підстав не заслуговує на увагу
твердження позивача про неможливість
поєднання правовідносин, які виникли у
нього з подружжям ОСОБА_3 та окремо
виниклих господарських відносин.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи,
тобто ухвалене рішення відповідає
матеріалам справи та вимогам закону і
підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У
х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 20.03.2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
/підпис/ В.В. Оніщук

Судді:
/підпис/ С.К.
Медвецький

/підпис/ В.І.
Чорний

З оригіналом вірно: