Номер провадження: 22-ц/785/293/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Гірняк Л.А., Доценко Л.І.,

при секретарі - Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
власності, за апеляційною скаргою
першого заступника прокурора
Приморського району м. Одеси на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 03 вересня 2013 року,

встановила:

У серпні 2013 р. ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом, в якому на
підставі ст. 41 Конституції України, ст.
11, 317, 325, 328, 344 ЦК України просила: 1)
визнати за нею право власності на
нежитлове приміщення, загальною площею
15,9 кв. м., яке знаходиться по АДРЕСА_1; 2)
заборонити відповідачу вчиняти певні
дії по перешкоджанню у здійсненні
права власності на нежитлове
приміщення, загальною площею 15,9 кв. м.,
по АДРЕСА_1.

У позові ОСОБА_4 посилалися на те, що
27.08.09 р. за договором купівлі-продажу
вона придбала у ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1. Під час укладання договору
ОСОБА_6 передала їй ключі від
нежитлового приміщення, площею 15,9 кв.
м., яке розташовано у дворі житлового
будинку АДРЕСА_1 (далі - Спірне
нежитлове приміщення). ОСОБА_6
повідомила, що вказаним спірним
нежитловим приміщенням вона
користується з 1997 р.. Досталося воно їй
від попереднього власника квартири.

Відповідач заявляє права на спірне
нежитлове приміщення. Постійно
звертається до державних установ із
різними заявами. Звертається до неї,
погрожує їй, безпідставно мотивуючи
свої претензії наявністю у нього
документів, які нібито підтверджують
право власності на спірне нежитлове
приміщення. Враховуючи тривалість
добросовісного володіння спірним
нежитловим приміщенням, вважає
можливим визнати за нею право
власності на спірне нежитлове
приміщення.

Сторони в судове засідання не
з'явилися. Про час і місце розгляду
справи сповіщені належним чином.
Представник позивача надав суду заяву
про підтримку позову, просив
розглянути справу за його відсутності.
Відповідач надав заяву, в якій не
заперечував проти задоволення позову,
також просив справу розглянути за його
відсутності.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 03.09.13. р. позовну заяву
ОСОБА_4 задоволено. Визнано за нею право
власності на нежитлове приміщення,
загальною площею 15,9 кв. м., що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.
Заборонено ОСОБА_5 вчиняти певні дії
щодо перешкоджання здійсненню права
власності на нежитлове приміщення,
загальною площею 15, 9 кв. м., що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. (а. с. 35
- 37)

В апеляційній скарзі перший
заступник прокурора Приморського
району м. Одеси просить рішення суду
першої інстанції скасувати, ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Посилається на те, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального (ст. 143 Конституції
України, ст. 331 ЦК України, ст. 81, 83, 116 ЗК
України, ст. ст. 1, 4, 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність», ст. 29 Закону
України «Про планування і забудову
територій», ст. 5 Закону України «Про
основи містобудування», ст. ст. 10, 12, 16
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні») та
процесуального (ст. ст. 213, 214 ЦПК
України) права: - спірне нежитлове
приміщення є самочинно побудованим,
земельна ділянка під його будівництво
не виділялась.

В судовому засіданні прокурор
підтримав доводи та вимоги, які
викладені в апеляційній скарзі.

Сторони по справі письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
надали. Представники ОСОБА_4 у судовому
засіданні вважали необхідним скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін. Посилалися на те, що рішення суду
є законним та обґрунтованим, а
апеляційна скарга безпідставною

ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явився, про час і місце розгляду
скарги повідомлений належним чином,
причини неявки апеляційному суду не
повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
колегія суддів перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися у судове засідання,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при ухвалені
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 3, 11, 60 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Статтями 213, 214 ЦПК передбачено, що
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилались як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з того, що під час придбання
квартири продавець передала позивачці
ключі від спірного нежитлового
приміщення. Продавець відкрито
володіла та користувалася спірним
нежитловим приміщенням з 03.11.97 р..
Відповідач претендує на спірне
нежитлове приміщення (а. с. 35 - 37).

Колегія суддів вважає, що погодитися
з такими висновками суду першої
інстанції не можна, цих висновків суд
першої інстанції дійшов з порушенням
норм матеріального (ст. 41 Конституції
України, ст. ст. 328, 344 ЦК України) та
процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213 ЦПК
України) права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу від 27.08.09 р.
придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а.
с. 6). Спірне нежитлове приміщення
предметом вказаного договору
купівлі-продажу не є. Із технічного
паспорту від 26.08.09 р. (а. с. 10 - 15) не
вбачається, що ОСОБА_6 користувалася
спірним житловим приміщенням. Із
наданих суду квитанцій (а. с. 10 - 18)
вбачається, що ОСОБА_6 платила за
послуги з водопостачання та
водовідведення, утримання
прибудинкової території. Відповідно до
листа Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради від
03.04.14 р. (а. с. 96 ) інформація щодо
оформлення правовстановлюючих
документів на користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 в департаменті
відсутня.

Доказів того, чим є спірне нежитлове
приміщення (сарай, гараж тощо), чи це
об'єкт рухомого чи нерухомого майна,
виділення будь-кому земельної ділянки
під його розміщення, узаконення його
будівництва або розміщення матеріали
справи не містять.

На підставі встановленого, колегія
суддів вважає, що між сторонами
склалися правовідносини щодо набуття
права власності на нерухоме майно -
житловий будинок, який було
реконструйовано з нежитлових
приміщень. Позивач у позові, суд у
рішенні посилається на те, що спірне
нежитлове приміщення є об'єктом
нерухомого майна.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

За правилами, передбаченими ст. ст. 328,
331, 376 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки,будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішення суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Статтею 344 ЦК України передбачено, що
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Матеріали справи не містять доказів
щодо виділення земельної ділянки під
розміщення спірного нежитлового
приміщення, дозволу на розміщення
спірного нежитлового приміщення у
дворі житлового будинку по АДРЕСА_1,
узаконення його розміщення. Не надала
позивачка і доказів законності
володіння та користування спірним
нежитловим приміщенням попереднім
перед ОСОБА_6 власником квартири
АДРЕСА_1. Не надано позивачкою і доказів
про те, що ОСОБА_5 претендує на спірне
нежитлове приміщення. Виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів
приходить до висновку, що вимога ОСОБА_4
про визнання за нею права власності на
спірне нежитлове приміщення не
підлягає задоволенню. Доводи позивачки
про визнання за нею права власності на
спірне нежитлове приміщення за
набувальною давністю є неспроможними.
Висновки суду першої інстанції про
задоволення позову є хибними, доводи
апеляційної скарги є обґрунтованими.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог. Підставою для
скасування рішення суду і ухвалення
нового рішення по суті позовних вимог є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, судом були порушені норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову ОСОБА_4 у задоволенні її
позову до ОСОБА_5 про визнання права
власності на нежитлове приміщення та
усунення перешкод у здійсненні права
власності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу першого
заступника прокурора Приморського
району м. Одеси - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 03 вересня 2013 року -
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності -
повністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя:
А. П. Заїкін

Судді:
Л. А. Гірняк

Л. І. Доценко