Справа № 2-254/13 Головуючий у І
інстанції Мора О.МПровадження №
22-ц/780/2732/14 Доповідач у 2 інстанції
Данілов О.М.Категорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В.,
Суханової Є.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Обухівського районного суду
Київської області від 19 лютого 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«Правекс-Банк» про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
Обухівського районного суду Київської
області із позовом до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ спільного майна
подружжя та просила встановити факт
спільного проживання однією сім'єю з
відповідачем впродовж з жовтня 1998 року
по грудень 2008 року; визнати спільним
сумісним майном подружжя: квартиру
АДРЕСА_1 вартістю 91417,50 грн., автопричіп
ПФ 01 Фермер вартістю 4000 грн., автомобіль
«Каптива» вартістю 195145 грн., парусну
яхту «Ориана-21» вартістю 116874 грн.;
поділити зазначене майно, виділивши їй
у власність ? частину квартири АДРЕСА_1,
вартість частини якої становить 45708,75
грн.; стягнути з відповідача на її
користь ? частину вартості автопричепу
ПФ 01 Фермер, що становить 2000 грн.;
стягнути з відповідача на її користь ?
частину вартості автомобіля «Каптива»,
що становить 97572,50 грн.; стягнути з
відповідача на її користь ? частину
вартості парусної яхти «Ориана-21», що
становить 58437 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
жовтні 1998 року сторони вступили в
шлюбні стосунки, за час яких придбали
за власні кошти вищезазначене майно. У
позасудовому порядку сторони не можуть
дійти згоди щодо поділу спільного
майна подружжя.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 19 лютого 2013 року
позов було задоволено частково та
встановлено факт спільного проживання
однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_3 з жовтня
1998 року по грудень 2007 року; визнано
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 У
задоволенні решти позовних вимог було
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 13 листопада 2013 року
скасовано рішення Обухівського
районного суду Київської області від 19
лютого 2013 року та ухвалено нове
рішення, яким встановлено факт
спільного проживання однією сім'єю
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по
грудень 2007 року; визнано автомобіль
«Шевроле Каптива», д.н.з. НОМЕР_1, 2007 року
випуску та автопричіп ПФ 01 Фермер, 2006
року випуску, які зареєстровані на імя
ОСОБА_3 спільним сумісним майном ОСОБА_2
та ОСОБА_3; поділено зазначене майно,
шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 ? вартості автопричепу ПФ 01
Фермер, що становить 2000 грн. та ?
вартості автомобіля «Шевроле Каптива»,
що становить 97572,50 грн., залишивши
автопричіп та автомобіль у власності
ОСОБА_3 У задоволенні іншої частини
позовних вимог було відмолено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 березня 2014
року, рішення Апеляційного суду
Київської області від 13 листопада 2013
року в частині вирішення позову про
визнання квартири спільною сумісною
власністю та її поділ скасовано, справу
в цій частині направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, рішення суду в частині
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю, а також
поділу автомобіля та автопричепу
набуло чинності та судом апеляційної
інстанції не переглядається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, ухвалення
рішення з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу
на рішення суду першої інстанції, в
якому посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати рішення суду
першої інстанції, а провадження по
справі закрити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню
не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 07 травня
2003 року ОСОБА_3 придбав квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 8, Т. 1).

Згідно листа КП КОР «Обухівське бюро
технічної інвентаризації» від 27 жовтня
2012 року №1520, за ОСОБА_3 на праві
власності зареєстровано квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 147, Т. 1).

Ухвалюючи рішення про визнання
квартири спільною сумісною власністю,
а також відмови у її поділі, суд першої
інстанції виходив з того, що
вищезазначена квартира придбана
відповідачем під час проживання однією
сім'єю з позивачкою, а саме 07 травня 2003
року. В свою чергу відповідач не згоден
з виплатою позивачу грошових коштів за
частину квартири, а позовні вимоги щодо
поділу квартири в натурі та щодо
встановлення порядку користування
приміщенням квартири позивачкою не
заявлялися.

З такими висновками колегія суддів
повністю погодитися не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сімєю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність» (яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 13 листопада 2014 року,
встановлено факт спільного проживання
однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01
січня 2004 року по грудень 2007 року.
Зазначене рішення набрало законної
сили та Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ скасовано не було.

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 368 ЦК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 372 ЦК України, у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Режим спільної сумісної власності може
бути поширено на майно сторін, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, а
також договором можливо було б
встановити режим спільної часткової
власності, відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 березня 2014 року (а.с. 11-12, Т. 2)
- позивачці ОСОБА_2 необхідно довести,
що саме квартира придбана внаслідок
спільної праці з ОСОБА_3, спільними
коштами, перебуваючи у фактичних
шлюбних відносинах, які встановлені
рішенням Апеляційного суду Київської
області з 01 січня 2004 року.

Позивачка ОСОБА_2 не надала докази, на
підставі яких встановлюється
наявність обставин в обґрунтування
позовних вимог, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення справи,
тому колегія суддів вважає, що спірна
квартира не може бути визнана спільним
сумісним майном сторін, тому у
задоволенні позовних вимог про
визнання спільним сумісним майном
сторін - квартири АДРЕСА_1 та її поділу
необхідно відмовити за
безпідставністю.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно
відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково. Рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 19 лютого 2013 року в частині
визнання квартири спільною сумісною
власністю необхідно скасувати з
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким позов ОСОБА_2 про визнання
квартири спільною сумісною власністю
залишити без задоволення. Рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
поділі квартири необхідно залишити без
змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 19 лютого 2013 року
в частині визнання квартири спільною
сумісною власністю скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю - відмовити.

Рішення в частині відмови у поділі
квартири залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: