УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О. суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В., Наумчука
М.І.Остапчука Д.О.,розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до
Луцького слідчого ізолятора
управління Державної пенітенціарної
служби України у Волинській області,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, які діють у своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_12 про визнання ордеру недійсним,
виселення з приміщення та вселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 20 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 07 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року позивачі звернулися до
суду із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що рішенням Луцького
міськрайонного суду від 29 березня 2010
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 30 червня 2010 року, задоволено позов
Луцького слідчого ізолятора № 2 до них
про виселення. Проте, рішенням Вищого
спеціалізованого суду України від 14
грудня 2011 року зазначені судові
рішення скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
Луцького слідчого ізолятора № 2
відмовлено.

Позивачі зазначають, що оскільки їх
незаконно було виселено із займаного
приміщення - кімнати АДРЕСА_1, то їх
права мають бути поновленими. Однак, на
даний час вони не можуть проживати у
вказаній кімнаті, оскільки на підставі
рішення адміністрації Луцького
слідчого ізолятора № 2 управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань ОСОБА_10 30
липня 2010 року видано ордер на спірну
кімнату для його проживання з сім'єю.
Оскільки, на даний час рішення суду про
виселення позивачів скасоване як
незаконне, тому відсутня підстава для
рішення про виділ житла та видачу
ордеру на ім'я ОСОБА_10 для проживання у
спірній кімнаті.

З урахуванням наведеного просили суд
визнати незаконним рішення
адміністрації Луцького слідчого
ізолятора № 2 про виділення житла сім'ї
ОСОБА_10 та ордер від 30 липня 2010 року на
зайняття вищезазначеної кімнати та
виселити ОСОБА_10 із сім'єю із займаного
приміщення, а також вселити позивачів у
спірне приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 07 листопада 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 порушують питання про
скасування судових рішень судів
попередніх інстанцій з ухваленням
нового рішення, яким задовольнити
позов у повному обсязі, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами попередніх
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що вселення ОСОБА_10 із сім'єю у
кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_1
відбулось у встановленому законом
порядку, тому підстави для визнання
ордеру недійсним відсутні. Крім того,
позивачі мають право на житло і
зареєстровані за різними адресами.

З такими висновками судів повністю
погодитися не можна, з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що рішенням
Луцького міськрайонного суду від 29
березня 2010 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 30 червня 2010 року,
задоволено позов Луцького слідчого
ізолятора № 2 і постановлено виселити
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 із
займаного житлового приміщення по
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 грудня 2011
року, рішення Луцького міськрайонного
суду від 29 березня 2010 року та ухвала
апеляційного суду Волинської області
від 30 червня 2010 року скасовані та
ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позову Луцького слідчого
ізолятора №2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про виселення відмовлено.

Підставою для скасування судових
рішень стало те, що суди не взяли до
уваги положення ст.ст. 1, 19 Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків».
Зокрема, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
були вселені у гуртожиток на законних
підставах, прожили у ньому близько 20
років, відповідно до п. 1 розділу VIII
Прикінцевих положень зазначений Закон
набрав чинності 01 січня 2009 року, що
виключало можливість виселення їх
після цієї дати.

Згідно акту, складеного державним
виконавцем першого відділу державної
виконавчої служби Луцького міського
управління юстиції 28 липня 2010 року
позивачів виселелено із житлового
приміщення по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим 30
липня 2010 року державний виконавець
виніс постанову про закінчення
виконавчого провадження.

Як вбачається з ордеру на жиле
приміщення від 30 липня 2010 року, ОСОБА_10
та членам його родини, на підставі
рішення Луцького слідчого ізолятора
управління Державної пенітенціарної
служби України у Волинській області
надано дозвіл на вселення у гуртожиток
АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 129 ЖК України та п. 10
Розділу II Примірного положення про
гуртожитки єдиною підставою для
вселення в гуртожиток є спеціальний
ордер, який видається адміністрацією
підприємства, установи, організації на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку.

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на
жиле приміщення може бути визнано
недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянами не
відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що оскільки рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 грудня 2011 року було
відмовлено Луцькому слідчому
ізолятору № 2 управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Волинській
області у задоволенні позову про
виселення позивачів, то суди
попередніх інстанцій дійшли
помилкового висновку про відсутність
підстав для визнання недійсним ордеру
на зайняття спірної кімнати, так як на
час його видачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 не втратили право користування
жилим приміщенням у встановленому
законом порядку.

Допущені судами неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
судів першої та апеляційної інстанції
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 07 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук