Провадження № 2/734/49/14
Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 травня 2014 року
смт Козелець

Козелецький районний суд
Чернігівської області в складі:

головуючого-судді
- Бузунко О.А.

при секретареві -
Галюк Л.В.

у присутності позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника Козелецької селищної
ради - Стрільця О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Козелець цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2;
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Козелецька
селищна рада Чернігівської області,
про зобов'язання знести самочинно
збудований гараж,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання
знести самочинно збудований гараж,
мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
вона проживає в АДРЕСА_1. Відповідач
проживає в тому ж будинку в квартирі
НОМЕР_3. У дворі зазначеного будинку
відповідач збудував металевий гараж,
який розмістив на фундаментних блоках.
Даний гараж збудований без відповідних
погоджень та дозволів, не був прийнятий
в експлуатацію у встановленому
порядку, не перевірявся спеціалістами
на предмет дотримання державних
будівельних норм під час проектування
та будівництва, а отже згідно норм
закону гараж є об'єктом самочинного
будівництва. Таким чином, своїми діями
відповідач створив їй перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, яка є
двором загального користування
будинку АДРЕСА_1, розмістивши на ній,
без отримання дозволу, господарську
споруду гаражу. Тому позивач просить
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою - двором загального
користування будинку АДРЕСА_1,
зобов'язавши ОСОБА_2 знести самочинно
збудовану господарську будівлю гаражу
та відновити стан земельної ділянки.

У судовому засіданні позивач
позовні вимоги повністю підтримала та
наполягала на їх задоволенні.

Відповідач заперечував
проти задоволення позовних вимог,
пояснивши це наступним. Гараж, яким він
користується, не належить йому на праві
власності. В 1983 році цей гараж придбав
його батько - ОСОБА_4, який з ним на той
час проживав, а тому і розмістив цей
гараж в дворі будинку АДРЕСА_1. Потім
батько переїхав проживати в інший
населений пункт, а гараж продав. Наразі
він орендує гараж в особи, яка його
придбала свого часу в ОСОБА_4 Ім'я цієї
особи він не знає, а знає лише, що він за
національністю «армянин». Гараж він
орендує з 1996 року, сплачуючи за це
орендну плату. Додатково відповідач
повідомив, що надати доказів на
підтвердження своїх пояснень не може.
Крім того, відповідач підтвердив
відсутність будь-яких дозвільних
документів на встановлення гаражу.

Представник третьої особи, що
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Козелецької селищної
ради Чернігівської області під час
розгляду справи у вирішенні піднятого
питання поклався на розсуд суду і
повідомив, що спірним гаражем
насправді користується ОСОБА_2, а
селищна рада не надавала відповідних
дозвільних документів на встановлення
гаражу.

Свідок ОСОБА_5, який проживає в квартирі
АДРЕСА_2 більше 40-ка років, повідомив
суду, що спірний гараж був побудований
ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_6, який проживає в с.
Берлози, дав показання, що приблизно
п'ять років тому, коли він перебував в
квартирі відповідача, до нього прийшов
чоловік, якому відповідач віддав гроші
за оренду гаражу.

Свідок ОСОБА_7, який проживає в с. Бірки,
пояснив суду, що в листопаді 1983 року
ОСОБА_4 придбав спірний гараж, який він
йому допомагав привезти в Козелець та
встановити. При цьому, гараж був
встановлений просто на землю, без
фундаменту. Близько 20 років він гаражу
не бачив, проте свого часу ОСОБА_4 йому
казав, що продав гараж.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та
показання свідків, об'єктивно оцінивши
докази, які мають істотне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов наступних висновків.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири
АДРЕСА_1 /а.с. 8/. Відповідач є власником
квартири НОМЕР_3 у вказаному будинку, що
не оспорювалося сторонами в справі.
Гараж, яким користується ОСОБА_2,
розташований в дворі будинку за
згаданою адресою, що також не
заперечувалося в судовому засіданні
сторонами. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
користувачами двору загального
користування за вказаною адресою.

Перевіряючи твердження позивача про
те, що гараж, яким користується ОСОБА_2,
належить до самочинного будівництва,
суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

22 серпня 2011 року комісією у складі
заступника селищного голови по
виконавчій роботі Сторчак В.В.,
депутата селищної ради Кобець С.Є. та
помічника епідеміолога Козелецької
СЕС Шкурко А.О. складено акт, відповідно
до якого комісія, провівши обстеження
двору загального користування будинку
по АДРЕСА_1 та гаражу ОСОБА_2, мешканця
кв. НОМЕР_3, встановила, що металевий
гараж марки «Жданов» встановив ОСОБА_2
в 1983 році /а.с. 38/.

Зі змісту листа за підписом начальника
Відділу Держкомзему у Бобровицькому
районі від 09 вересня 2011 року вих. №
02-05-1/801 вбачається, що гр. ОСОБА_2 по
АДРЕСА_1 встановив металевий гараж
площею 0,0024 га та на момент перевірки
правовстановлюючі документи на
встановлення гаражу відсутні /а.с. 41/.
Аналогічну за змістом відповідь надано
на звернення гр. ОСОБА_1 за підписом
першого заступника начальника
Головного управління Держкомзему у
Чернігівській області від 20 вересня 2011
року за вих. № 02/6212 /а.с. 42/.

08 жовтня 2013 року комісія в складі
секретаря Козелецької селищної ради
Адаменко С.В., архітектора КП «АППВБ»
Орішко С.В., землевпорядника селищної
ради Стрілець О.Г., провівши обстеження
встановленого гаражу ОСОБА_2 у дворі
загального користування по АДРЕСА_1
встановила, що ОСОБА_2 мешкає в АДРЕСА_3
та встановив металевий гараж на
блоковий фундамент в 1983 році, без
надання дозволу на відведення
земельної ділянки з 1983 по 2013 роки;
металевий гараж був придбаний батьком
ОСОБА_4 29 листопада 1983 року /а.с. 73/.

Відповідно до відповіді, отриманої з
Козелецької селищної ради від 20 травня
2014 року № 3-12/150, дозвіл на відведення
земельної ділянки та дозвіл на
будівництво на ній гаражу по АДРЕСА_1
ОСОБА_14 не видавався /а.с. 128/.

Відповідно до висновку № С-29 судової
будівельно-технічної експертизи від 20
березня 2014 року при обстеженні
експертом металевого гаражу, що
знаходиться по АДРЕСА_1 у дворі
двоповерхового житлового будинку та
перебуває у користуванні ОСОБА_2,
встановлено, що будівля гаражу має
наступні технічні характеристики:
фундаменти - бетонні, стіни - металеві,
перекриття - залізобетонне, ворота -
металеві; розміри гаражу: ширина - 3,30 м.,
довжина - 6,50 м.; площа забудови - 21,45 кв.м.,
будівельний об'єм - 41 куб.м. В підсумках
висновку зазначено:

1. Металевий гараж, що ймовірно
збудований ОСОБА_2 у дворі
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1, та розміщений на фундаменті,
виготовленому з залізобетонних блоків,
являє собою об'єкт нерухомого майна.

2. Металевий гараж, що ймовірно
збудований ОСОБА_2 у дворі
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1 є об'єктом самочинного
будівництва /а.с. 63-67/.

В судовому засіданні 29 травня 2014 року
експерту ОСОБА_15, яка проводила
дослідження, були поставлені запитання
для роз'яснення вище згаданого
висновку. Експерт пояснила, що у
висновку маються неточності, а саме: на
арк. 3 висновку в тій частині, де
визначена технічна характеристика
«перекриття - залізобетонне» має бути
вказано «перекриття - залізне», а у
підсумках висновку на арк. 6 замість
фрази «залізобетонних блоків» слід
читати «бетонних блоків», що
узгоджується з технічними
характеристиками, викладеними на арк. 3
висновку. Експерт ОСОБА_15 додатково
повідомила, що допущені нею неточності
не впливають на суть прийнятого
рішення щодо статусу гаражу як об'єкта
нерухомого майна. Крім того, на
посилання відповідача про те, що він не
був повідомлений про час та місце
проведення експертизи, надала
заперечення, оскільки ОСОБА_2 в
телефонному режимі нею особисто
повідомлявся про проведення
експертизи та надав свою згоду на
проведення експертного дослідження,
тобто, огляд гаражу, за його
відсутності.

Таким чином, на підставі наведеного,
суд дійшов висновку, що гараж
будівельним об'ємом 41 куб.м., площею
забудови 21,45 кв.м., який розташований в
дворі будинку АДРЕСА_1, та яким
користується ОСОБА_2 є об'єктом
самочинного будівництва в розумінні
ст. 376 ЦК України, оскільки
компетентними органами дозвіл на
відведення земельної ділянки для
будівництва гаражу та дозвільної
документації на будівництво не
видавалися.

Розглядаючи позов про знесення
самочинного будівництва або
перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК
України, суд має встановити, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення самочинного будівництва.

Таким чином, аналіз норм чинного
законодавства свідчить про те, що
законодавство не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 367 ЦК
України випадку, а тому правовими
наслідками самочинного будівництва, в
разі звернення до суду з позовом
відповідного органу чи особи, права
якої порушені, є або знесення такого
будівництва, або проведення
відповідної його перебудови.

В судовому засіданні ОСОБА_2
категорично заперечував проти
перебудови гаражу.

Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Позивач зверталася до компетентних
органів щодо розгляду питання про
незаконне встановлення гаражу, проте
питання не знаходило свого позитивного
вирішення /відповіді - а.с. 37, 39, 43-47/.

Щодо розгляду питання про притягнення
відповідача до адміністративної
відповідальності в матеріалах справи
міститься лист за підписом заступника
начальника Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області від 27 червня 2012
року за вих. № П-44/83/01-10. Відповідно до
вказаного листа «Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області вважає, що
підстав для розгляду питання про
притягнення власників господарських
будівель та гаражів у дворі загального
користування по АДРЕСА_1 до
відповідальності, відсутні, оскільки
штрафні санкції за самовільне
будівництво, застосовуються до
забудовників в тому разі, коли будинок
або споруда побудовані після 14.10.1994р.,
тобто з часу прийняття Закону України
«Про внесення змін і доповнень до
Кодексу України про адміністративні
правопорушення» (ст. 58 Конституції
України)» /а.с. 48/.

Таким чином, позивач вживала заходів
для спонукання відповідача до
добровільного вирішення спору.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_7 про
те, що гараж поставлений на землю, а не
на фундамент, суд вважає, що в 1983 році
гараж міг бути поставлений не на
фундамент. Проте враховуючи висновок №
С-29 судової будівельно-технічної
експертизи від 20 березня 2014 року, суд
встановив, що гараж знаходиться на
фундаментних блоках.

До свідчень ОСОБА_6 стосовно того, що
відповідач орендує гараж, суд
відноситься критично, так як в судовому
засіданні відповідач ухилився від
надання суду не лише документів,
пов'язаних з орендою гаражу, а навіть
назвати ім'я особи у якої він цей гараж
орендує, тобто, суд ставить під сумнів
факт оренди спірного гаражу
відповідачем в невідомої йому самому
особи, оскільки такий факт не знайшов
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Факт користування гаражем ОСОБА_2 ще з
1983 року, тобто з моменту його
встановлення, а не лише після смерті
батька шляхом взяття в найм у невідомої
особи, підтверджуються показаннями
свідка ОСОБА_5, який за адресою, де
знаходиться гараж, проживає понад 40
років, актами комісії, зміст якихйище, а
також іншими дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідач відмовляється добровільно
усунути перешкоди в користуванні
двором загального користування
позивачу, категорично висловився проти
можливості перебудови гаражу, позивач
неодноразово звертався до відповідних
органів для врегулювання питання в
позасудовому порядку, питання про
притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності
було предметом розгляду компетентних
органів.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право
на звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в постанові «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6
у випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК) - п. 5. Позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено власником чи користувачем
земельної ділянки або іншою особою,
права якої порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК (п. 17).

Отже, позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено титульним власником чи
користувачем земельної ділянки або
іншою особою, права якої порушено.

Позивач в судовому засіданні
стверджувала, що порушення її прав
полягає в неможливості
використовувати прибудинкову
територію за призначенням, зокрема,
побудувати дитячий майданчик через
наявність на цій території самовільно
побудованого гаражу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_1 є належним позивачем у вказаній
справі, а доводи відповідача щодо
статусу ОСОБА_1 як неналежного
позивача, оскільки вона не є ані
власником, а ні користувачем земельної
ділянки, на якій розміщений гараж /а.с.
16-17/, спростовані вище наведеними
положеннями діючого законодавства та
фактичними обставинами справи,
встановленими в судовому засіданні.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що
до спірних правовідносин не можуть
застосовуватися норми ст. 376 ЦК України,
яка діє з 1 січня 2004 року, оскільки гараж
був встановлений в 1983 році, не
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства з наступних підстав.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності;
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Оскільки правовідносини щодо
встановлення гаражу без відповідної
дозвільної документації виникли до
набрання чинності ЦК України, але
продовжують існувати і після набрання
ним чинності, до правовідносин, які
виникли щодо встановлення спірного
гаражу підлягають застосуванню
положення ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Одним із способів захисту ч. 3 згаданої
статті визначає відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав (п. б).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивач довела суду факт користування
з 1983 року спірним гаражем ОСОБА_2 навіть
за умови того, що товарний чек
виписаний на ім'я його батька /а.с. 93/.
Натомість позивач не надав суду
належних та допустимих доказів, що він
вказаний гараж орендує, сплачує за
оренду платежі та користується ним,
маючи на те документи дозвільного
характеру.

На підставі викладеного вище, суд
дійшов висновку, що єдиним можливим
способом захисту прав позивача наразі
є зобов'язання ОСОБА_2 в судовому
порядку знести за власний рахунок
зведений без дозвільних документів
гараж в дворі загального користування
будинку АДРЕСА_1 (гараж має розміри:
ширина - 3,30 м., довжина - 6,50 м., площа
забудови 21,45 кв.м., будівельний об'єм 41
куб. м.), та відновити стан земельної
ділянки, тим самим усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
ОСОБА_1.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь позивача судові витрати у сумі
243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 376 ЦК України, ст. 152 ЗК
України, ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2;
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Козелецька
селищна рада Чернігівської області,
про зобов'язання знести самочинно
збудований гараж - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2, ід.код
НОМЕР_1, знести за власний рахунок
зведений без дозвільних документів
гараж в дворі загального користування
будинку АДРЕСА_1 (гараж має розміри:
ширина - 3,30 м., довжина - 6,50 м., площа
забудови 21,45 кв.м., будівельний об'єм 41
куб. м.), та відновити стан земельної
ділянки, тим самим усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ід.код
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ід. код
НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернігівської області через суд
першої інстанції протягом десяти днів
із дня проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів із дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Бузунко О.А.

Повний текст рішення складений 03
червня 2014 року.