Ухвала

іменем україни

4 червня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири, визнання частково недійсним
реєстраційне посвідчення, визнання
недійсним договору дарування за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 4 березня
2014 року,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання права власності на Ѕ
частину квартири, визнання частково
недійсним реєстраційне посвідчення,
визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивовано тим, що з 12 січня 1974
року по 5 жовтня 1982 року вони з ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі.

У 1976 році їм була надана кооперативна
квартира АДРЕСА_1.

Зазначала, що ними було внесено частку
вартості квартири в сумі 3 600 крб, які
були спільною власністю подружжя.

У серпні 1984 року, тобто після
розірвання шлюбу, вони з ОСОБА_4
сплатили повну вартість квартири в
сумі 4 737,12 крб. та добровільно визначили
наступний порядок користування нею: їй
було виділено кімнату 20,1 кв.м., що
складає 23 частини квартири, а ОСОБА_4 -
кімнату 10,9 кв.м.

Вказувала, що з 1987 року ОСОБА_4 в
спірній квартирі не проживав, не
цікавився нею, однак 26 квітня 2013 року
відчужив квартиру своїй рідній сестрі
ОСОБА_5 шляхом укладення договору
дарування.

Вважала, що даний договір дарування
спірної квартири є недійсним, оскільки
квартира була придбана в період шлюбу,
а отже є спільною сумісною власністю
подружжя.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 4 березня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що оскільки після розірвання
шлюбу ОСОБА_3 не скористалася своїм
правом звернутися до суду з позовом про
поділ спільного майна подружжя, то
остання пропустила встановлений
законом строк позовної давності
звернення до суду. Зазначали, що ОСОБА_4,
який набув право власності на квартиру
на підставі довідки, виданої ЖБК
«Залізничний-9» від 7 лютого 1992 року № 12,
тобто після розірвання шлюбу, мав всі
правові підстави для укладання
оспорюваного договору дарування без
згоди позивача.

Проте повністю з такими висновками
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Судом установлено та підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, перебували в зареєстрованому
шлюбі з 12 січня 1974 року по 5 жовтня1982
року (а.с. 12-13).

У 1976 році ОСОБА_4 прийнятий в члени
житлово-будівельного кооперативу
«Залізничний-9» (далі -
ЖБК«Залізничний-9» ), а 6 грудня 1976 року
ОСОБА_4 видано ордер № 1444 на сім'ю із
трьох осіб, з правом отримання
кооперативної двокімнатної квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно довідки № 12, виданої ЖБК
«Залізничний-9» від 7 лютого 1992
року, ОСОБА_4 являється власником
спірної квартири (а.с.81), реєстраційне
посвідчення Київським міським бюро
технічної інвентаризації права
власності на об'єкти нерухомого майна
було видано останньому 12 грудня 2007 року
(а.с.82).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 15
Закону України «Про власність», який
діяв на момент виникнення
правовідносин, член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Громадянин, який
став власником цього майна, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, обмінювати, здавати в
оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
власність», яка діяла на час виникнення
спору, майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою згодою між ними.

Пленум Верховного Суду України в
постанові № 9 «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» від 18
вересня 1987 року (зі змінами та
доповненнями) роз'яснив, що відповідно
до п. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність» при внесенні паю в ЖБК за
рахунок коштів, одержаних внаслідок
сумісної праці сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження, а після повного
внесення паю - квартира є спільною
сумісною власністю членів сім'ї, якщо
інше не було встановлено письмової
угодою між ними. Інші особи права
власності на пай та квартиру не
набувають і можуть претендувати лише
на відшкодування членом кооперативу
коштів, наданих йому для внесення паю.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України визначено,
що для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий суд посилався на те, що шлюб
між сторонами розірвано в 1982 році, в 1992
році ОСОБА_4 набув права власності на
спірну квартиру, а ОСОБА_3 з позовом до
суду звернулася лише в червні 2013 року,
тобто з порушенням строку позовної
давності.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 жовтня 2011 року
відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову
до ОСОБА_4, третя особа - ЖБК
«Залізничний-9», про визнання права
власності на 2/3 частини квартири та
визнання недійсним реєстраційного
посвідчення. Дане рішення набрало
законної сили (а.с. 48-52).

Позивачка посилалась на те, що її право
не порушувалось до укладення договору
дарування в квітні 2013 року, після
розлучення постійно проживає з сином у
спірній квартирі, іншого житла не має.

Вирішуючи питання перебігу строків
позовної давності, судами не враховано,
що при цьому слід виходити не з часу,
коли сторони припинили шлюб, а з часу,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого
майнового права, бо саме по собі
припинення шлюбу не є свідченням
порушення права власності когось із
подружжя.

При цьому відмовити в позові через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду можливо лише в тому
разі, коли позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з
підстав пропуску строку позовної
давності, місцевий суд на наведене
уваги не звернув та не встановив
обґрунтованості позову ОСОБА_3, а,
навпаки, вказав на безпідставність її
позову.

Отже, суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позову одночасно з причин
пропуску позивачем строку позовної
давності та з підстав
необґрунтованості позову.

Вище викладене свідчить про те, що суд
припустився порушень норм
процесуального права, котрі згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі рішень з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О. В. Умнова

І.М. Фаловська