АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Факс 284-15-77 е-mail:
Справа № 22-ц/796/ 2155/2014 р.
Головуючий у 1 інстанції - Голік Н.О.
4.06.2014 р. колегія суддів судової палати
в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.
При секретарі - Онищенко О.С.
Розглянули у відкритому судовому
засіданні в м.Києві
Цивільну справу за апеляційною
на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 6.09.2013 року
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-особи :
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про повернення майна з чужого
незаконного володіння
заслухавши доповідь судді Мараєвої
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 6.09.2013 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-особи : ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про повернення майна з чужого
незаконного володіння.

В апеляційній скарзі на зазначене
рішення позивач просить це рішення
скасувати, і постановити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити,
посилаючись, на незаконність даного
рішення, зокрема, на те, що суд неповно
з»ясував обставини справи, не дав
належної оцінки доказам, порушив норми
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, що 22.10.2001 р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено угоду, згідно
умов якої ОСОБА_1 видав, а ОСОБА_8
отримала завдаток у розмірі 10 460,00 грн.,
в рахунок належної із ОСОБА_1 суми 18 305,00
грн. за договором купівлі-продажу
частини цього будинку, яка знаходиться
в АДРЕСА_1. Відповідно до угоди від
22.10.2001 р. ОСОБА_8 взяла зобов'язання, що у
випадку невиконання договору (відмови
від укладення договору купівлі-продажу
частини житлового будинку) вона
сплачує гр.ОСОБА_1 20 920,00_грн., а у
випадку невиконання договору з вини
ОСОБА_1 - завдаток у сумі 10 460,00 грн.
залишається у ОСОБА_8 (а.с.5).

Що стосується заяви представника
відповідача ОСОБА_9 про застосування
строку позовної давності до вимоги
позивача до відповідача ОСОБА_2 про
зобов'язання ОСОБА_2 виконати п.2 угоди,
як спадкоємця ОСОБА_8 та сплатити
позивачу подвійну суму завдатку, тобто,
20 920,00 грн. відповідно до умов договору
від 22.10.2001 р., то зазначена заява не
прийнята судом до розгляду, оскільки,
вказана вимога не стосується
відповідача ОСОБА_4 та його представник
не уповноважений представляти
інтереси ОСОБА_2, та заявляти
клопотання в інтересах ОСОБА_2
законодавчо закріплених підстав у
представника не має.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 07.11.2011 р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_2
про визнання права власності на
частину будинку, визнання права
спадщини майна неправомірним,
визнання договору дарування недійсним,
зобов'язання виконати обов'язок,
завершити оформлення купівлі-продажу
1/20 частини будинку та за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, 3- особи: ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Орган опіки та піклування
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації про
виселення,- у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, а позов ОСОБА_4 і ОСОБА_3 -
задоволено та виселено ОСОБА_1, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 з 2/10 частини житлового будинку
за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20-23).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
16.05.2012 р. зазначене рішення залишено
без змін.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказаним вище рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
встановлено, що ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 р., що згідно свідоцтва про
право на спадщину за законом від 15.03.2006
р., на підставі ст.1261 ЦК України
спадкоємцем Ѕ частини майна ОСОБА_8 є її
син ОСОБА_13, що спадкове майно, на яке у
вказаній частині видано це свідоцтво,
складається з 2/10 ч. жилого будинку з
відповідними надвірними будівлями та
спорудами під АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 5.04.2006 р., на підставі
ст.1261 ЦК України спадкоємцем Ѕ частини
майна ОСОБА_8 є її син ОСОБА_2, що
спадкове майно, на яке у вказаній
частині видано це свідоцтво,
складається з 2/10 ч. жилого будинку з
відповідними надвірними будівлями та
спорудами під АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 23.05.2006 р.
ОСОБА_2 подарував успадковану ним
частку вказаного будинку ОСОБА_3

Згідно договору дарування від 21.04.2006 р.
ОСОБА_13 подарував успадковану ним
частку вказаного будинку ОСОБА_3 - 2/50 ч.
та ОСОБА_9 - 3/50 ч.

Також, вказаним вище рішенням
встановлено, що посилання позивача
ОСОБА_1 на те, що між ним та ОСОБА_8
виникли правовідносини
зобов'язального характеру, згідно яких
ОСОБА_8 зобов'язалась укласти з ним
договір купівлі-продажу частини
будинку, не містяться в угоді від 22.10.2001
р. та позивачем не надано будь-яких
інших доказів щодо намірів ОСОБА_8
продати йому 1/20 частину будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що
обставини встановлені рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 07.11.2011 року, згідно норм ст.61
ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Внесення завдатку як способу
забезпечення виконання зобов'язання
може мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на існування
укладеного між ним та ОСОБА_8 угоди
завдатку від 22.10.2001 р. за частину
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Також зазначав, зокрема, що ним у
вересні 2001 р. було придбано за власні
кошти будинок фінський щитовий
(збірний), який було встановлено на
окремому фундаменті, окремо від
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 12.09.2001 р.; що 19.10.2001 р.
було зареєстровано та отримано
технічний паспорт на домоволодіння по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8 для укладення в
майбутньому договору купівлі-продажу
на ім'я ОСОБА_1 1/20 ч. будинку який
укладеним не був, оскільки ОСОБА_14
померла, тому, вважає, що всі права та
обов'язки померлої, перейшли до її
синів ОСОБА_13 та ОСОБА_2, які
успадкували майно, яке ним було заново
збудовано, та відмовилися виконати її
обов»язок перед ним.

Проте, позивачем не надано доказів
відмови саме ОСОБА_8 від укладання
договору купівлі-продажу, не надано
належних та допустимих доказів
існування правовідносини
зобов'язального характеру на підставі
договору, тому, суд правильно вважав,
що вимога позивача про зобов'язання
відповідача ОСОБА_2 сплатити йому
подвійну суму завдатку, є
необґрунтованою та такою, що
задоволенню не підлягає.

Також, суд правильно вважав, що не
підлягають задоволенню вимоги про
зобов'язання відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 передати (йому) ОСОБА_1 майно -
будинок фінський щитовий, що
заходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст.387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.3 ст.397 ЦК України встановлено
презумпцію законності володіння,
тобто, фактичне володіння майном
вважається правомірним, якщо інше не
випливає із закону або не встановлено
рішенням суду. Таким чином, обов'язок
доказування незаконності володіння
покладається на позивача.

Згідно ст.388 ЦК України власник має
право витребувати майно від набувача,
яке за відплатним договором придбане у
особи, яка не мала права його
відчужувати лише у випадках,
встановлених ч.1 ст.388 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вважав, що із позовами про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, має право звернутися лише
власник майна, проте, як встановлено
судом право власності на спірне майно
не зареєстровано за позивачем, тобто,
права власності на це майно у
встановленому законом порядку він не
набув.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Суд правильно вважав, що не можуть бути
взяті до уваги доводи позивача про те,
що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули
право власності на спірне майно без
відповідної правової підстави та в
порушення встановленого порядку,
оскільки, вони не знайшли належного
підтвердження в судовому засіданні.

За таких обставин судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам
закону, підтверджуються матеріалами
справи.

Судом повно з"ясовано обставини
справи, дана належна оцінка доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313 -315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 6.09.2013 р. - залишити
без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :