Справа № 438/1868/13
Головуючий у 1 інстанції: Посисень
Провадження № 22-ц/783/2772/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.

за участі секретаря:
Азенко М.В.

з участю: представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Бориславського міського суду
Львівської області від 12 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи - орган опіки та піклування
Бориславської міської ради,
Дрогобицький РВ ПМУ ГУ МВС України у
Львівській області в особі сектору
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за межі
України, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Бориславського
міського суду Львівської області від 12
лютого 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: орган
опіки і піклування Бориславської
міської ради, Дрогобицький РВ ПМУ ГУ
МВС України у Львівській області в
особі сектору громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб, про
надання дозволу на тимчасовий виїзд
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця та мешканця АДРЕСА_1, за межі
державного кордону України у супроводі
матері ОСОБА_2, мешканки АДРЕСА_1, без
згоди на такий виїзд батька -ОСОБА_4,
мешканця АДРЕСА_2;

про надання дозволу на виготовлення
проїзного документа неповнолітнього
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
мешканця АДРЕСА_1, для виїзду за кордон
без згоди батька ОСОБА_4 мешканця
АДРЕСА_2;

про допуск до негайного виконання
рішення суду в частині оформлень:
документів на тимчасовий виїзд за межі
України - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те,
що на момент подачі до районного суду
позовної заяви 07 листопада 2011 року
існувала заборгованість по сплаті
аліментів, вказане підтверджується
довідками Бориславського управління
юстиції та Дрогобицького управління
юстиції, наявними в матеріалах справи.

Крім цього апелянт зазначає, що за
період з лютого 2010 року по теперішній
час відповідач бачив свого сина двічі,
при цьому жодних перешкод щодо
зустрічей з сином позивачка йому не
чинила, інших спроб побачитись із сином
ОСОБА_4 не робив.

Також вказує, що не відповідає
дійсності висновок суду про те, що
позивачка намагається вивезти свою
дитини ОСОБА_6, не зазначаючи при цьому
конкретної держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, оскільки у
позовній заяві позивача чітко вказує
державу у яку має намір тимчасово
виїхати. Доказом цього є запрошення, що
знаходиться у матеріалах цивільної
справи, ОСОБА_7 із Австрії, а саме у
місто Єгенбург. Також під час допиту, як
свідка, позивачка пояснила, що вона
працює бібліотекарем у Бібліотеці
інституту ім.І.Франка у М.Дрогобичі і в
неї є літня відпустка протягом 48 днів.
Так як її дитина постійно хворіє і
стоїть на обліку у Дитячій
Дрогобицькій лікарні, вона б хотіла на
цей період звозити свого -сина на
відпочинок у Австрію для загального
оздоровлення, підняття імунітету , а
також і для загального розвитку дитини.
Саме для цього у неї є запрошення на
відвідування цієї держави.

Просить рішення Бориславського
міського суду Львівської області від 12
лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити вимоги
позивача у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на її
заперечення, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу ПАТ
«Укрсоцбанк» слід задовольнити
частково із наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання щодо: наявності
обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_4 з 09.08.2007 року
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвали у судовому порядку
18.03.2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач ОСОБА_2
народила сина ОСОБА_6. Син ОСОБА_6
проживає разом з матір»ю - позивачем
ОСОБА_2

На утримання сина ОСОБА_6 з відповідача
ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2
рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду від 18.03.2013 року стягнуто аліменти в
розмірі 350 гри. щомісячно до досягнення
сином повноліття, з 27.12.2013 року,
рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду розмір аліментів збільшено до 500
грн.

Заборгованість по сплаті аліментів у
відповідача ОСОБА_4 відсутня.

Судом також встановлено, що між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_4 наявний спір щодо участі
відповідача ОСОБА_4 у вихованні
малолітнього сина ОСОБА_6 та
спілкуванні з ним, що підтверджено
зверненнями відповідача ОСОБА_4 із
заявами як у службу у справах дітей
Бориславської міської ради, так і в
службу у справах дітей Дрогобицької
міської ради.

Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини, не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ч.3 ст.313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно зі ст.4 ч.2 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в»їзду в
Україну громадян України» та Правил
перетинання державного кордону
України громадянами України,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року №57
виїзд за межі України громадянина
України, який не досяг 16-ти річного
віку, і без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду.

За змістом п.2 Правил перетинання
державного кордону України
громадянами України (далі - Правила),
проїзний документ дитини є документом,
який дає право на виїзд з України і
в»їзд в Україну дитини-громадянина
України в пунктах пропуску через
державний кордон та пунктах контролю.

За змістом п. 4 Правил, виїзд з України
громадян, які не досягли 16-ти річного
віку, в супроводі одного з батьків або
інших осіб, уповноважених одним із
батьків, за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску, а також без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків, зокрема, у разі пред»явлення
рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків дитини за
кордон без надання згоди одного з
батьків на підставі рішення суду лише
за умови зазначення конкретної держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі.

Відмовляючи у задоволенні вимог
районний суд виходив з того, що
позивачем не надано доказів про
звернення до відповідача для надання
останнім згоди на виїзд дитини за межі
України із визначенням держави
прямування, мети поїздки та
відповідного часового проміжку
перебування в цій державі та те, що
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» не передбачено дозволу на
багаторазове вивезення дитини за
кордон.

Проте, такі висновки не можна визнати
обґрунтованими, оскільки вони зроблені
судом без будь-якого дослідження
дійсних обставин справи, без
з'ясування, в яку країну, і на який
термін вимагається надання дозволу, чи
не порушуються при цьому безпосередньо
права та інтереси дітей, чим викликані
заперечення сторін та чи заслуговують
вони на увагу та не дана оцінка цим
обставинам.

Віповідно до частини 3 статті 51
Конституції України сім'я, дитинство,
материнство і батьківство
охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (частина 7 статті 7 СК
України).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про
права дитини, прийнятої 20 листопада 1989
року, яка набрала чинності для України
27 вересня 1991 року, передбачено, що в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові та розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під піклуванням і під
відповідальністю своїх батьків та в
будь-якому випадку в атмосфері любові
та моральної і матеріальної
забезпеченості (Принцип 6 Декларації
прав дитини).

Згідно статті 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини 1 статті 160,
частини 1 статті 161 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом.

За Принципом 6 Декларації прав дитини
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли наявні виняткові
обставини, розлучатися зі своєю
матір'ю.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, встановлено, що
виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

В той же час, Австрія належить до
Шенгенської зони й, відповідно,
дотримується Шенгенської візової
політики.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» передбачено,
що за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Відповідно до ст.8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

З наявних у матеріалах справи медичних
документів убачається, що син сторін
спору ОСОБА_6 неодноразово хворів на
гострі респіраторні захворювання, які
призводили до бронхіту та фарингіту,
крім цього стоїть на обліку з діагнозом
«анемія», що свідчить про необхідність
загального оздоровлення, підняття
імунітету дитини та її загального
розвитку.

Також безпідставними є висновки суду
стосовно того, що позивачка
намагається вивезти свою дитини ОСОБА_6
не зазначаючи при цьому конкретної
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, оскільки у позовній заяві
позивача чітко вказує державу у яку має
намір тимчасово виїхати. Доказом цього
є запрошення, що знаходиться у
матеріалах цивільної справи (а.с. 8).

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції зазначені положення
Декларації прав дитини, Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, інших міжнародних правових
норм та актів, законодавства України не
врахував, не звернув уваги на доводи
позивача про те, що поїздка повинна
здійснитися в інтересах дитини, що
ненадання дозволу батьком дитини, а
судом позитивного вирішення цього
питання за вказаних обставин,
порушуються безпосередньо права та
інтереси дитини.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в»їзду
в Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підстві рішення суду. Проїзний
документ дитини видається центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
громадянства.

Проїзний документ на дитину
оформляється терміном на три роки але
до досягнення нею 18-річного віку.

Відповідно до п.1 Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№231 від 31 березня 1995 року, проїзний
документ дитини є документом, який
посвідчує особу і підтверджує
громадянство України особи, на яку вони
оформлені і дають право цій особі на
виїзд з України і в»їзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, визначено, що оформлення
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі, коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчена нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ можу бути оформлено на
підставі рішення суду. Для дітей віком
від 14 до 18 років у заяві зазначається
відсутність обставин, що обмежують
згідно із законодавством право їх
виїзду за кордон.

Таким чином, оскільки сторони у шлюбі
не перебувають, оформлення проїзного
документа дитини може бути здійснено
на підставі заяви того з батьків, з ким
проживає дитина (справжність підпису
якого засвідчено нотаріально), а на
підставі рішення суду - лише коли інший
з батьків заперечує проти цього, на
підтвердження чого повинно бути надано
відповідні докази. З пояснень сторін
убачається, що про оформлення
проїзного документу дитини позивачка
по справі у компетентні органи не
зверталась, а відтак і відмови в
оформленні такого не отримувала.

За таких обставин, вірним є висновок
суду першої інстанції про
безпідставність позовних вимог в
частині надання позивачці дозволу на
виготовлення проїзного документа та
будь-яких інших документів для виїзду
дитини за кордон та допуск до негайного
виконання в частині оформлення
документів на тимчасовий виїзд за межі
України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового скасування рішення
Бориславського міського суду
Львівської області від 12 лютого 2014 року
з ухваленням нового рішення, яким
позов ОСОБА_2 задовольнити частково,
надати дозвіл на тимчасовий виїзд
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця та жителя АДРЕСА_1, за межі
державного кордону України у АДРЕСА_3, у
період з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2014
року включно, у супроводі матері
ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, без згоди на
такий виїзд батька - ОСОБА_4, мешканця
АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду слід
залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 12 лютого 2014 року
скасувати частково та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд
неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця та жителя АДРЕСА_1, за межі
державного кордону України у АДРЕСА_3, у
період з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2014
року включно, у супроводі матері
ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, без згоди на
такий виїзд батька - ОСОБА_4, мешканця
АДРЕСА_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.