Провадження № 2-з/641/38/2014
Справа № 641/4776/14-ц
У Х В А Л А

05 червня 2014 року

Суддя Комінтернівського районного
суду м. Харкова Ященко С. О., розглянувши
заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову
по справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу та відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
ОСОБА_2 на її користь заборгованість по
договору займу від 22.01.2014 року у розмірі
27 353, 68 грн. з урахуванням інфляції, 231, 55
грн. річних, 2 735, 00 грн. реальних збитків,
10 000 грн. моральної шкоди, 2 000, 00 грн.
вартості юридичних послуг, а також
судові витрати у розмірі 423, 18 грн.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано
заяву, в якій вона просить забезпечити
позов шляхом накладення арешту на
належну відповідачеві частину
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1; тимчасово обмежити ОСОБА_2 у
виїзді за кордон України.

В обґрунтування зазначеної заяви
позивач посилається на те, що
відповідач всіляко уникає виконання
своїх зобов'язань щодо повернення
грошових коштів за розпискою.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК
України суд за заявою осіб, які беруть
участь у справі, може вжити передбачені
цим Кодексом заходи забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи, якщо невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у
провадженні якого знаходиться справа,
заходів щодо охорони
матеріально-правових інтересів
позивача проти несумлінних дій
відповідача (який може сховати майно,
продати знищити або знецінити його), що
гарантує реальне виконання позитивно
прийнятого рішення.

Забезпечення позову спрямоване, перш
за все, проти несумлінних дій
відповідача, який за час розгляду
справи може приховати майно, продати,
знищити чи знецінити його тощо.

Підставою забезпечення позову є
обґрунтоване припущення заявника, що
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Як зазначено у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 2006
року N 9 "Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", забезпечення
позову - це сукупність процесуальних
дій, які гарантують виконання рішення
суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судами
України норм чинного законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову
є необхідною умовою здійснення завдань
цивільного судочинства, які полягають
у справедливому, неупередженому та
своєчасному розгляді й вирішенні
цивільних справ із метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Пунктом 6 зазначеної постанови
передбачено, що, розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При цьому матеріали справи не містять
доказів чи обґрунтування доводів
ОСОБА_1 про те, що виконання рішення у
майбутньому може бути утруднене чи
відповідач буде ухилятись від
виконання такого рішення.

Клопотання про забезпечення позову не
містить посилання на беззаперечні
мотиви, за якими позивач вважає, що
захист його прав, свобод та інтересів
буде неможливим без вжиття відповідних
заходів і для їх відновлення необхідно
буде докласти значних зусиль та витрат,
а також не вказано в чому полягає
значимість таких зусиль і наскільки
значні витрати будуть позивачем при
цьому понесені.

Крім того, згідно роз'яснень, що
містяться у п. 7 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" Заява про
забезпечення позову у спорах, що
виникають із кредитних правовідносин,
шляхом заборони виїзду відповідача за
межі України не може бути задоволена,
оскільки згідно з частиною першою
статті 151 ЦПК суд вживає лише ті заходи
забезпечення позову, які передбачені
цим Кодексом. Заборона виїзду
відповідача за межі України не може
належати і до інших видів забезпечення
позову (частина друга статті 152 ЦПК),
оскільки відповідно до статті 33
Конституції України свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишити
територію України можуть бути обмежені
лише законом.

Питання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України
вирішується при виконанні судових
рішень, ухвалених зокрема за позовами,
що випливають із кредитних
правовідносин, у порядку,
передбаченому статтею 11 Закону України
«Про виконавче провадження» та статтею
377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 151 - 153 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Харківської області
через Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом 5 днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя С. О. Ященко