АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3822/14
Головуючий 1 інст. - Матвієвська Г.В.
Справа № 644/1703/13-ц
Категорія : спадкові
Доповідач - Кукліна Н.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

5 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого Кукліної
Н.О.

С у д д і в Черкасова
В.В.

Пономаренко Ю.А.

При секретарі Каплоух
Н.Б.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, треті особи: Четверта
Харківська державна нотаріальна
контора, державний нотаріус Четвертої
Харківської державної нотаріальної
контори Нікуліна Олена Миколаївна про
визнання недійсним заповіту та
усунення від права на спадкування

по апеляційній скарзі ОСОБА_6

на рішення Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 16 квітня
2014 року

В С
Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року позивачі
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6,
треті особи: Четверта Харківська
державна нотаріальна контора,
державний нотаріус Четвертої
Харківської державної нотаріальної
контори Нікуліна Олена Миколаївна про
визнання недійсним заповіту та
усунення від права на спадкування. В
обґрунтування вказували, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, мати
позивачки ОСОБА_3,. та бабуся позивачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5 , батько яких ОСОБА_9
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщину після
ОСОБА_8 позивачі прийняли, звернувшись
до Четвертої Харківської державної
нотаріальної контори із відповідними
заявами. При зверненні до Четвертої
Харківської державної нотаріальної
контори їм стало відомо, що на все своє
майно спадкодавиця ОСОБА_8 залишила
заповіт, посвідчений Четвертою
Харківською державною нотаріальною
конторою 23.06.2010 р. за № 2-868 на користь
доньки ОСОБА_6 Вважають даний заповіт
ОСОБА_8 недійсним, оскільки
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Відповідач ОСОБА_6 проти позову
заперечувала. Вказувала, що
волевиявлення ОСОБА_8 при посвідченні
заповіту було вільним, спілкуванню
ОСОБА_8 з відповідачами вона не
перешкоджала, а вони самі не бажали
спілкуватись з нею. Коли ОСОБА_8
проживала з онуками та невісткою, вони
били її, відбирали пенсію, тому вона
забрала її до себе в 2008 році і
доглядала до смерті.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 16 квітня
2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, треті особи: Четверта
Харківська державна нотаріальна
контора, державний нотаріус Четвертої
Харківської державної нотаріальної
контори Нікуліна Олена Миколаївна про
визнання недійсним заповіту та
усунення від права на спадкування
задоволено частково. Визнано недійсним
заповіт ОСОБА_8, посвідчений Четвертою
Харківською державною нотаріальною
конторою 23.06.2010 р. за № 2-868 на користь
доньки ОСОБА_6 . В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухваленні судом апеляційної інстанції
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним заповіту. В
обґрунтування доводів ОСОБА_6
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. При розгляді
справи судом першої інстанції не було
враховано, що заповіт складався
дієздатною особою , яка розуміла зміст
вчинених нею дій. Заповіт посвідчено в
передбаченому законом порядку в
належній формі державним нотаріусом
державної нотаріальної контори, який
виконав всі необхідні вимоги щодо
встановлення добровільності в діях
особи, яка складала заповіт. Заповіт
було складено в присутності двох
свідків, декілька разів його зміст було
зачитано вголос. З боку нотаріуса
виконувалися дії не лише стосовно
встановлення відповідності волі
конкретному волевиявленню, а й щодо
встановлення психічного стану, вікових
особливостей, стану здоров'я
спадкодавця.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 16 квітня
2014 року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про усунення від права на спадкування
сторонами не оскаржується і судом
апеляційної інстанції згідно до вимог
ст. 303 ЦПК України судом апеляційної
інстанції не переглядається.

Колегія суддів заслухавши доповідь
судді-доповідача, вислухавши пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши наведені в скарзі доводи
та заперечення, перевіривши матеріали
справи знаходить апеляційну скаргу
підлягаючою задоволенню виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов та визнаючи
недійсним заповіт ОСОБА_8 на користь
доньки ОСОБА_6, посвідчений державним
нотаріусом Четвертої Харківської
державної нотаріальної контори 23
червня 2010 року за № 2-868, суд першої
інстанції виходив із доведеності
факту, що волевиявлення спадкодавця в
момент складання заповіту на ім'я
доньки ОСОБА_6 не було вільним і не
відповідало внутрішній волі
заповідача.

Проте з такими висновками суду
першої інстанції погодитися не можна
виходячи з наступного.

Згідно з ст.ст. 213 ,214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, котрі були досліджені в
судовому засіданні. Під час ухвалення
рішення суд вирішує чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
позивачем вимоги і заперечення, та
якими доказами вони підтверджуються,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин , яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або опорюваних прав, свобод
чи інтересів. Здійснюючи правосуддя ,
суд захищає права, свободи чи інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Цивільне судочинство здіснюється
на засадах змагальності та
диспозитивності.Суд згідно вимог ст.. 11
ЦПК України розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у
справі.Особа , яка бере участь у справі.
Розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Положеннями ст. ст. 10 ч.3 , 31 ч.1 ЦПК
України визначено , що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається , як на підставу своїх
вимог або заперечень. Сторони мають
рівні процесуальні права і обов'язки ,
в тому числі і щодо доведення чи
спростування обставин, на які вона
посилається , як на підставу своїх
вимог або заперечень

Матеріали справи свідчать, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 98 років померла
ОСОБА_8 - мати позивача ОСОБА_3 та бабуся
позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка з 2008
року проживала разом з донькою ОСОБА_6 у
її квартирі за адресою : АДРЕСА_1. На
протязі тривалого часу ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, потребувала допомоги та
догляду, які їй надавалися донькою
ОСОБА_6. 17 грудня 2008 року ОСОБА_8 на ім'я
ОСОБА_6 подарувала 2/3 частини будинку
АДРЕСА_2. Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 14 липня 2009
року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5
та їх матері ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
дарування 2/3 частин будинку АДРЕСА_2 на
ім'я доньки ОСОБА_6 , бо дарувальник у
суді визнала, що 1/3 частина вказаного
будинку повинна належати її онукам
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с. 10-11)

Після визнання у судовому порядку в
липні 2009 року недійсним договору
дарування 2/3 частин будинку на ім'я
ОСОБА_6 будь-яких дій, спрямованих на
передачу частини будинку у власність
онуків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їх бабуся
ОСОБА_8 не вчиняла. 23 червня 2010 року
ОСОБА_8 розпорядилася належним їй
майном на випадок своєї смерті ,
залишивши після себе на ім'я дочки
ОСОБА_6 заповіт від 23.06.2010 року,
посвідчений державним нотаріусом
Четвертої Харківської державної
нотаріальної контори за № 2-868. При
складанні на ім'я ОСОБА_6 заповіту за
місцем знаходження спадкодавця ОСОБА_8
за адресою АДРЕСА_1 були присутні
свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, заповіт
свідками був двічі спадкодавцю ОСОБА_8
зачитаний уголос, засвідчений
державним нотаріусом, власноручно
підписаний заповідачем ОСОБА_8 та
свідками в присутності нотаріуса.
Дієздатність заповідача та свідків
нотаріусом перевірена. Нотаріально
посвідчений заповіт зареєстровано в
реєстрі нотаріальних дій під № 2- 868. (
а.с.61,114)

Згідно до ст. 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Позивачі складений ОСОБА_8 23 червня
2010 року заповіт з підстав порушення
вимог щодо його форми та посвідчення не
оспорюють.

Також позивачі не ставлять під
сумнів дієздатність ОСОБА_8 при
складанні 23 червня 2010 року заповіту на
ім'я доньки ОСОБА_6, з якою заповідач
мешкала з 2008 року в квартирі АДРЕСА_1 .

Не надано позивачами і доказів, що
при складанні 23 червня 2010 року ОСОБА_8
заповіту на ім'я ОСОБА_6 спадкодавець
діяла під впливом фізичного або
психічного насильства .

Позивачі стверджували про
відсутність у спадкодавця ОСОБА_8
вільного волевиявлення на складання 23
червня 2010 року заповіту на ім'я доньки
ОСОБА_6 на частину будинку, у якому
постійно мешкають її онуки ОСОБА_4 ,
через не роз'яснення заповідачеві
нотаріусом наслідків розпорядження
майном на випадок своєї смерті та
через не розуміння і приховування від
заповідача факту позбавлення онуків
права на одержання у спадщину частини
будинку , яку спадкодавець за життя
визнавала такою, що повинна належати
дітям її померлого сина. Зазначене
позивачі вважають істотними
обставинами, за умови розуміння яких
спадкодавцем ОСОБА_8 заповіт на ім'я
відповідачки ОСОБА_6 не був би
складений. Також на підтвердження
дефекту волі заповідача позивачі
посилають на пояснення ОСОБА_8,
наведені у мотивувальній частині
рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Харкова від 14 липня 2009 року,
ухваленого у цивільній справі № 2-1427/09,
«переписала 1/3 частину будинку, а саме 2
кімнати - своїй дочці ОСОБА_6 за те, що
остання буде її доглядати. Решта
будинку належить її внукам ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 і не повинна дістатись нікому
крім них. Обставини укладання договору
дарування не пам'ятає, не може читати
внаслідок малограмотності та слабкого
зору, але довіряє своїй дочці ОСОБА_6,
яка все повинна зробити правильно».

За загальними правилами,
визначеними ст.ст. 203, 215 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК.
України.

Вчинення правочину під впливом
помилки передбачено статтею 229 ЦК
України як підставу визнання такого
правочину недійсним. Помилка при
вчиненні правочину щодо обставин, які
мають істотне значення , а саме природи
правочину, прав та обов'язків сторін та
інших обставин, може стати підставою
для визнання судом правочину
недійсним. Під істотною помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною правочину суб'єкта , предмета
чи інших істотних умов правочину, що
вплинуло на її волевиявлення , якщо за
відсутності неправильного сприйняття
за обставинами справи можна зробити
висновок про те , що правочин не було б
вчинено.

Згідно до роз'яснень , що містяться
в п.п. 17,18 Постанови Пленуму Верховного
суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову
практику у справах про спадкування»
право на пред'явлення позову про
недійсність заповіту виникає лише
після смерті заповідача. Заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, зокрема, недієздатною,
малолітньою, неповнолітньою особою
(крім осіб, які в установленому порядку
набули повну цивільну дієздатність),
особою з обмеженою цивільною
дієздатністю, представником від
імені заповідача, а також заповіт,
складений із порушенням вимог щодо
його форми та посвідчення, згідно із
частиною першою статті 1257 ЦК України є
нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК
визнання такого заповіту недійсним
судом не вимагається. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або
особою, яка через стійкий розлад
здоров'я не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними. Для встановлення психічного
стану заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК України) .

Відповідно до розяснень, що
містяться в п.п.19- 21 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року N 9 відповідно до
статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним. Норми статті 230 ЦК
не застосовуються щодо односторонніх
правочинів. При вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом фізичного
або психічного насильства (стаття 231 ЦК
України ), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Визнаючи недійсним заповіт, суд
першої інстанції виходив з того, що
доказом відсутності волевиявлення
ОСОБА_8 при складанні нею 23 червня 2010
року у присутності двох свідків
заповіту на ім'я ОСОБА_6 , є пояснення
заповідача , надані нею за життя в суді
при розгляді у 2009 році цивільної
справи про визнання недійсним на
вимогу онуків та невістки договору
дарування від 17 грудня 2008 року 2/3 частин
належного їй будинку на ім'я ОСОБА_6 ,
який згідно до ч.3 ст.60 ЦПК України не
потребує доведенню при оспорюванні
заповіту, одностороннього правочину,
складеного заповідачем 23 червня 2010
року.

Проте такий висновок суду першої
інстанції є сумнівним, ґрунтується на
припущенні, що правочини, укладені
ОСОБА_8 щодо розпорядження 23 частинами
належного їй житлового будинку після
набрання законної сили рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Харкова від 14 липня 2009 року не на ім'я
онуків ОСОБА_4 , є такими, що укладені з
дефектом волі власника майна.

Встановлені рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Харкова від 14 липня 2009 року обставини,
які доводять відсутність
волевиявлення ОСОБА_8 на передачу у
власність ОСОБА_6 23 частин належного
їй житлового будинку, стосуються лише
волевиявлення дарувальника на момент
укладання договору дарування саме 17
грудня 2008 року, і встановлений дефект
волі власника 2/3 частин будинку
АДРЕСА_2 на момент укладання договору
дарування 17 грудня 2008 року не може
поширюватися на інші правочини,
укладені ним в майбутньому.

Оцінюючи встановлені у справі
обставини, на які сторони посилались,
як на підставу своїх вимог та
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні, колегія суддів
визнає , що позивачами не надано
належних та допустимих доказів, на
підтвердження складання спадкодавцем
ОСОБА_8 заповіту з дефектом волі в
момент його нотаріального посвідчення
23 червня 2010 року на ім'я ОСОБА_6

Виходячи з наведеного колегія
суддів, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції,визнає, що суд першої
інстанції правильно встановивши
обставини у справі, ухвалив рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що згідно до ст..
309 ЦПК України є підставою для його
скасування в частині вирішення
позовних вимог про визнання недійсним
заповіту та ухваленні судом
апеляційної інстанції нового рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 309, 313, 317, 319,
323, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 16 квітня
2014 року в частині задоволення позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання
недійсним заповіту скасувати та ухвали
в цій частині вимог нове рішення.

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 , треті особи: Четверта
Харківська державна нотаріальна
контора, державний нотаріус Четвертої
Харківської державної нотаріальної
контори Нікуліна Олена Миколаївна про
визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 на
ім'я ОСОБА_6, посвідченого державним
нотаріусом Четвертої Харківської
державної нотаріальної контори 23
червня 2010 року за № 2-868 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
і може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді