Справа № 454/3590/13
Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3066/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів - Мацея
М.М, Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів
О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова»» на рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
12 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 12 лютого 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Державного Підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_3 10 000
грн. 00 коп. (десять тисяч грн. 00 коп.)
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило ДП
«Львіввугілля» в особі відокремленого
підрозділу «Шахта «Степова»».

В обгрунтування апеляційної
скарги посилається на те, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що судом не
враховано вимоги п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
«Про судову практику в справах
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до якої у позовній
заяві про відшкодування моральної
шкоди має бути зазначено в чому саме
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких конкретних
міркувань позивач виходив, визначаючи
розмір моральної шкоди та якими
доказами це підтверджується.

Також судом в порушення вимог п.5
зазначеної постанови не було з»ясовано
чим саме підтверджується факт
заподіяння моральних страждань
позивачу, а взято до уваги як доказ
довідку МСЕК, якою встановлено лише
факт втрати працездатності на 50%
внаслідок професійного захворювання,
де зазначено про стрес, якого зазнав
потерпілий у результаті професійного
захворювання.

Крім того, судом не враховано,
що на час встановлення позивачу втрати
працездатності діяв Наказ
Міністерства охорони здоров»я від
22.11.1995 року №212 «Про порядок
затвердження Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров»я, пов»язане з виконанням
трудових обов»язків», відповідно до
якого підставою для відшкодування
моральної шкоди може бути висновок
лікаря -психіатра
лікувально-профілактичного закладу
або лікарсько- консультаційної
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий в
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання чи їх
наслідків, депресію або інші негативні
прояви стану потерпілого.

Звертає увагу й на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, передбачений ст.233 КЗпП, однак
суд на це уваги не звернув.

Просить ухвалити нове рішення,
яким скасувати рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
12 лютого 2014 року та відмовити в
задоволенні позову позивача ОСОБА_3
повністю.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи. Тому судова колегія вважає за
необхідне у відповідності з вимогами
ст.305 ЦПК України проводити розгляд
справи у їх відсутності, так як вони
належним чином повідомлені про час та
місце судового засідання та у
відповідності до вимог ст.197 ЦПК
України розглядає справу без
фіксування судового засідання
технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі і
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів погоджується з правильністю
висновків суду першої інстанції,
оскільки вони зроблені на підставі
правильного встановлення існуючих
правовідносин між сторонами, а доводи
апеляційної скарги правильності
оскаржуваного рішення не спростовують.
До такого висновку колегія суддів
дійшла з врахуванням наступних
обставин.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Згідно із ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування
моральноїшкоди,яка,зокрема,полягаєу
фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку
з каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також із
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.9 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я
або у разі смерті працівника,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності".

Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.03.2007 року
виключено частину 3 ст.34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яка передбачала
відшкодування моральної шкоди Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань
України.

Рішенням Конституційного суду
України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни
внесені Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» визнано
конституційними, при цьому, в рішенні
зазначено, що право громадян на
відшкодування шкоди не порушено,
оскільки таке право передбачено ст.1167
Цивільного кодексу України та ст. 237-1
Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Також, у роз»ясненнях,
викладених у п.13 Постанови Пленуму
Верховного суду №4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" передбачено, що відповідно до
ст.237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000
р.) за наявності порушення права
працівника у сфері трудових відносин,
зокрема, виконання робіт у небезпечних
для життя і здоров'я умовах, яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих з'язків, що
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
назалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Крім цього, у роз»ясненнях,
викладених у п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1997
року "Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" передбачено, що
право на отримання потерпілим
страхових виплат настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності.

Як встановлено із дослідженої в
судовому засіданні трудової книжки на
ім»я ОСОБА_3, останній з 18.08.1980 р. по
15.07.1991 р. та з 05.02.2006 р. по 23.03.2012 р.
працював на підземних роботах на ДП
«Львіввугілля», зокрема на ВП «Шахта
«Степова» з та виконував роботу:
підземного прохідника.

Згідно відомостей,
відображених у довідці МСЕК серії 10 ААА
№014239 від 05.06.2013р. ОСОБА_3 повторно
призначено ІІІ групу інвалідності та
ступінь втрати працездатності у
відсотках складає 50% у зв»язку з
професійним захворюванням пожиттєво.

Крім цього, згідно довідки до акта
огляду МСЕК серії 10 ААБ №151453 ОСОБА_3
пожиттєво призначено групу
інвалідності у зв»язку з професійним
захворюванням.

У зв»язку зі наявністю вказаного
вище захворювання позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, що вбачається з наданих
позивачем виписок історій хвороби.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини
Рішення Конституційного суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено,
що ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

Також, суд критично ставиться до
тверджень представника відповідача
про те, що позивач при укладанні
трудового договору був ознайомлений з
наявними на робочому місці
небезпечними та шкідливими умовами, а
також те, що роботодавцем вживались всі
заходи для збереження здоров'я і
працездатності працівника, оскільки
такі факти спростовуються
дослідженими в судовому засіданні
документами, зокрема актом
розслідування хронічного професійного
захворювання ОСОБА_3 від 11.04.2012 р.
встановлено, що з метою ліквідації і
запобігання професійним захворюванням
директору шахти «Степова» Шаварському
Я.Т. пропонується забезпечити
виконання комплексних заходів по
заниженню випадків професійного
захворювання.

Таким чином, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про покладення обов'язку відшкодувати
моральної шкоди, яка спричинена
позивачу ОСОБА_3 ушкодженням здоров»я
при виконанні трудових обов»язків
внаслідок професійного захворювання
на відповідача державне підприємство
«Львівугілля».

Покликання відповідача в апеляційній
скарзі на те, що позивачем ОСОБА_3
пропущено строк для пред»явлення
позову в суд є необґрунтованим,
оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, крім випадків завдання
такої шкоди внаслідок недоліків
товару, що є рухомим майном, у тому
числі таким, що є складовою частиною
іншого рухомого чи нерухомого майна,
включаючи електроенергію.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачеві
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд вірно керувався приписами ч.3 ст.23
ЦК України, відповідно до якої розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків
передбачених частиною другою цієї
статті.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
вірно врахував той факт, що позивач не
має можливості повноцінно працювати та
для організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, а відтак при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності правильно
визначив таке в сумі 10 000 (десять тисяч)
грн. 00 коп., а в іншій частині позову
відмовив.

Наведе спростовує твердження апелянта
про незаконність рішення суду першої
інстанції, таке прийнято з дотриманням
вимог процесуального та матеріального
закону, а тому підстави для його
скасування відсутні.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг, доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303,307 ч.1 п.1,308,313,314 ч.1
п.1,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» -
відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 12 лютого 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.