Номер провадження 22-ц/775/2969/2014
Номер провадження: 22ц/775/2969/2014
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач: Новосьолова Г.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого: судді Новікової Г.В.,

суддів: Будулуца М.С., Новосьолової Г.Г.,

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Кіровського районного суду
Донецької області від 11 лютого 2014 року
по справі за позовом приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок дорожньо - транспортної
пригоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2014 року рішенням Кіровського
районного суду м. Донецька Донецької
області позовні вимоги приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок дорожньо - транспортної
пригоди в порядку регресу задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ВУСО» у
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок дорожньо - транспортної
пригоди в порядку регресу у розмірі 11
324,37 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, мотивуючи
свої вимоги неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи,
з наступних підстав:

- суд першої інстанції не дослідив
об'єктивно виконання відповідачем всіх
умов передбачених п.п. 33.1.2 п.33.1 ст. 33
Закону «Про обов'язкове страхування
цивільно правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», оскільки саме в разі
невиконання цієї умови страховик має
право на позов в порядку регресу;

- суд також не звернув уваги на те, що
апелянт поніс адміністративну
відповідальність, позивач компенсував
постраждалій особі і його цивільну
відповідальність згідно полісу, а тому
спроба притягнути його до цивільної
відповідальності в порядку регресу - є
не правовою дією двічі притягнути його
за один і той же страховий випадок;

- суд не звернув уваги на те, що долучені
до позовної заяви документи, а саме
рахунок фактура підлягають сумніву,
оскільки сам рахунок підписаний
особою, яка згідно свідоцтва про сплату
єдиного податку СПД займається видами
діяльності: роздрібна торгівля, оренда
нерухомості, але не ремонт
автотранспорту та послуги СТО.

У судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідач доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

В судове засідання позивач не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, про що
свідчить телефонограма у матеріалах
справи, яка зареєстрована у журналі
телефонограм №1 за №1685 (а.с.114).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
відповідача ОСОБА_1, дослідивши
матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Отже, висновки суду першої інстанції є
законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи.

07 жовтня 2013 року ПРАТ «Страхова
компанія ВУСО» звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1 про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди в
порядку регресу мотивуючи свої вимоги
наступним.

24 листопада 2010 року між ПРАТ «Страхова
компанія ВУСО» та ОСОБА_1 був укладений
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №ВЕ/4590846, згідно умов якого
забезпеченим транспортним засобом є
автомобіль НОМЕР_1.

17 серпня 2011 року у м. Донецьку відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
забезпеченого автомобіля НОМЕР_1 під
керуванням відповідача і автомобілем
НОМЕР_2, який належить ВАТ «Валентина
Фармацевтика» під керуванням ОСОБА_2

Факт та обставини настання ДТП
підтверджуються довідкою ВДАІ.

Вина відповідача у порушенні правил
дорожнього руху, що мало наслідком
пошкодження транспортних засобів та
заподіяння матеріальних збитків,
встановлена і підтверджується
постановою Ленінського районного суду
м. Донецька від 12 вересня 2013 року.

11 січня 2011 року між ПАТ «ХДІ
страхування» та ВАТ «Валентина
Фармацевтика» був укладений договір
добровільного страхування наземного
транспорту, згідно умов якого
забезпеченим транспортним засобом є
автомобіль НОМЕР_2.

ПАТ «ХДІ страхування» звернулось до
ПРАТ «Страхова компанія ВУСО» із
заявою про виплату страхового
відшкодування в порядку регресу,
оскільки пошкоджений транспортний
засіб був застрахований у вказаній
страхової компанії.

Після отримання всіх необхідних
документів, ДТП від 17 серпня 2011 року
було визнано позивачем страховим
випадком та перераховано на користь
ПАТ «ХДІ страхування» суму у розмірі 11
324,37 грн., що підтверджується страховим
актом №2906-24 від 21 серпня 2012 року та
платіжним дорученням №10345 від 21 серпня
2012 року.

Відповідно до вимог п.п.38.1 п. «ґ» ст.38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» страховик після
сплати страхового відшкодування має
право регресного позову до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив ДТП, якщо він не
повідомив страховика у строки і за
умов, зазначених у підпункті 33.1.2 п.33.1
ст.33 Закону (на протязі трьох робочих
днів).

Оскільки відповідач протягом трьох
днів не повідомив позивача про
настання дорожньо- транспортної
пригоди, позивач звернувшись до суду з
зазначеним позовом посилався на вимоги
п.22.1 ст.22, ст..35, п.п.38.1 п. «ґ» ст.38 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст..1166, 1187 ЦК України та
вважає, що з моменту виплати страхового
відшкодування на користь ПАТ «ХДІ
страхування» у ПРАТ «Страхова компанія
ВУСО» виникло право вимоги до ОСОБА_1 по
відшкодуванню сплаченого страхового
відшкодування в межах фактичних затрат
ПРАТ «Страхова компанія ВУСО», які
складають суму у розмірі 11 324,37 грн
(а.с.4-6).

Суд першої інстанції задовольняючи
позов виходив з того, що позивачем ПРАТ
«Страхова компанія ВУСО» було визнано
страховий випадок та перераховано на
користь ПАТ «ХДІ страхування» страхове
відшкодування, а тому до позивача
перейшло право вимоги відповідно до
вимог ст.993 ЦК та ст. 27 «Про
страхування». у зв'язку з чим,
відповідно до вимог ст.1191 ЦК України,
ст.38 п.38.1, 38.1.1 п. «ґ» Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик після виплати
страхового відшкодування має право
регресного позову до страхувальника -
відповідача, який спричинив ДТП, якщо
він не повідомив у строки і за умови
зазначених у п.п. 33.1.2 п.33.1 ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається
наступне.

24 листопада 2010 року між ПРАТ «Страхова
компанія ВУСО» та ОСОБА_1 був укладений
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №ВЕ/4590846, згідно умов якого
забезпеченим транспортним засобом є
автомобіль НОМЕР_1 (а.с.9).

11 січня 2011 року між ПАТ «ХДІ
страхування» та ВАТ «Валентина
Фармацевтика» був укладений договір
добровільного страхування наземного
транспорту, згідно умов якого
забезпеченим транспортним засобом є
автомобіль НОМЕР_2 (а.с.12).

17 серпня 2011 року у м. Донецьку відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
забезпеченого автомобіля НОМЕР_1 під
керуванням відповідача і автомобілем
НОМЕР_2, який належить ВАТ «Валентина
Фармацевтика» під керуванням ОСОБА_2,
що підтверджується довідкою ВДАІ
(а.с.13-14).

18 серпня 2011 року ВАТ «Валентина
Фармацевтика» письмово повідомило про
подію ДТП 17 серпня 2011 року, що може бути
визнана страховою ПАТ «ХДІ
страхування», що підтверджується
повідомленням, останніми складений
страховий акт та зроблений розрахунок
суми страхового відшкодування на суму
15 190,59 гривень (а.с.16-18).

30 серпня 2011 року ПП ОСОБА_3 виданий
рахунок - фактура №98 підприємству ВАТ
«Валентина Фармацевтика» за ремонт
автомобіля «Део Ланос» на суму 16 517
гривень (а.с.42-43).

12 вересня 2011 року постановою
Ленінського районного суду м. Донецька
ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні ДТП,
був притягнутий до адміністративної
відповідальності за вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст..124КпАП України та
піддано адміністративному стягненню у
вигляді штрафу у розмірі 340 гривень
(а.с.15).

28 вересня 2011 року відповідно до
висновку автотоварознавчого
дослідження №1115/11-9 вартість
поновлювального ремонту автомобіля
НОМЕР_2 складає 15 337,60 гривень (а.с.19-24).

21 жовтня 2011 року ПАТ «ХДІ страхування»
була здійснена виплата страхового
відшкодування на користь ВАТ
«Валентина Фармацевтика» за ремонт
автомобіля «Део Ланос» у сумі 15 190,59
гривень

12 березня 2012 року ПАТ «ХДІ страхування»
звернулось до ПРАТ «Страхова компанія
ВУСО» із заявою про виплату страхового
відшкодування у сумі 15 190,59 гривень,
оскільки цивільна відповідальність
водія транспортного засобу «ГАЗ 3302»
державний номер НОМЕР_3, була
застрахована у вказаній страхової
компанії згідно з полюсом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №ВЕ/4590846. Платіжним дорученням
від 21 жовтня 2011 року ПАТ «ХДІ
страхування» була здійснена виплата
страхового відшкодування на користь
ВАТ «Валентина Фармацевтика» за ремонт
автомобіля «Део Ланос» у сумі 15 190,59
гривень (а.с.10-11).

Отже, відповідно до п.26 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року до
страховика (МТСБУ), який виплатив
страхове відшкодування, переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, яка одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки. Сума
страхового відшкодування підлягає
стягненню з особи, відповідальної за
завдані збитки, відповідно до правил
статті 993 ЦК.

21 серпня 2012 року ПРАТ «Страхова
компанія ВУСО» був складений страховий
акт №2906-24 по полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів №ВЕ/4590846 від 24
листопада 2010 року (а.с.48).

21 серпня 2012 року ПРАТ «Страхова
компанія ВУСО» перерахувало на
користь ПАТ «ХДІ страхування» страхове
відшкодування у сумі 11 324, 37 гривень, про
що свідчить платіжне доручення №10345
від 21 серпня 2012 року (а.с.49).

1 липня 2004 року Верховною Радою України
прийнято Закон України № 1961-IV «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Указаним Законом були визначені
обов'язки учасників
дорожньо-транспортної пригоди (стаття
33), а також підстави для звернення
страховика з регресним позовом до
страхувальника (стаття 38).

Згідно із підпунктом 33.1.2. пункту 33.1
статті 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній до 7 серпня
2011 року) у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди учасник
такої пригоди зобов'язаний вжити
заходів для невідкладного, але не
пізніше трьох робочих днів,
повідомлення страховика, з яким було
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності.

Відповідно до абзацу "ґ " підпункту 38.1.1.
пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній до 7
серпня 2011 року) страховик після
виплати страхового відшкодування має
право подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив
страховика у строки і за умов,
визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1
статті 33 цього Закону.

Однак, із внесенням Законом України від
17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо дорожньо-
транспортних пригод та виплати
страхового відшкодування" змін у
статтю 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" було розширено перелік
обов'язків учасників
дорожньо-транспортної пригоди, у
зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів
для невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення
страховика про настання ДТП був
викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту
33.1 статті 33 Закону № 1961-IV України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів"

Проте відповідні зміни до абзацу "ґ "
підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", у якому
міститься відсилання на відповідні
номери пунктів та підпунктів статті 33
зазначеного Закону щодо строків та
умов обов'язкового повідомлення
страховика про настання ДТП, внесені не
були.

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеній в
постанові Верховного Суду України від
12 лютого 2014 року № 6-1 цс 14, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів
Українивиходячи з аналізу статей 33, 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" (у редакції з 18
вересня 2011 по 8 січня 2012 року), слід
зазначити, що у зв'язку із внесеними до
цього Закону змінами було збережено як
обов'язок страхувальника щодо вжиття
заходів для невідкладного, але не
пізніше трьох робочих днів,
повідомлення страховика про настання
ДТП, так і відповідне право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов
до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив його про
настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів
пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту
38.1 статті 38 Закону, після внесених до
них змін Законом України від 17 лютого
2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України
щодо дорожньо-транспортних пригод та
виплати страхового відшкодування", не
може обмежувати встановлене статтею 38
Закону право страховика подати
регресний позов до страхувальника у
разі недотримання строків і умов
повідомлення страховика про
дорожньо-транспортну пригоду, а тому й
не може бути підставою для відмови у
задоволенні такого позову.

Відповідач ОСОБА_1 зобов'язаний був у
разі настання дорожньо-транспортної
пригоди вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що 05
грудня 2013 року Моторне (транспортне)
страхове бюро України повідомило, що
вони не володіють інформацією щодо
надання учасниками ДТП повідомлення
про страховий випадок (а.с.73).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

На підставі ст. 1191 ЦК України та ст. 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" страховик після
виплати страхового відшкодування має
право подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив
страховика про настання ДТП у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Встановивши наявність обставин,
передбачених диспозицією ст. 1191 ЦК
України, ст. 38 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", перевіривши надані у справі
докази на предмет їх достатності,
достовірності, допустимості та
належності, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
право зворотної вимоги ПрАТ «Страхова
компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 у розмірі
виплаченого страхового відшкодування.

Але, виходячи з вищенаведеного, суд
першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги в мотивувальної частині
рішення суду, помилково зазначив, що до
ПАТ Страхова компанія «ВУСО» перейшло
право вимоги відповідно до вимог ст..27
Закону України «Про страхування» та
ст.993 ЦК України.

Довід апеляційної скарги, що суд не
звернув уваги, проте що апелянт поніс
адміністративну відповідальність,
позивач компенсував постраждалій
особі і його цивільну відповідальність
згідно полісу, а тому спроба притягнути
його до цивільної відповідальності в
порядку регресу - є не правовою дією
двічі притягнути його за один і той же
страховий випадок є безпідставним.

Згідно ст. 61 ЦПК України та п.4 Постанови
Пленуму Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» N 4 від 01 березня 2013 року
передбачено, вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Зі змісту постанови Ленінського
районного суду м. Донецька від 12
вересня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1
визнав вину у скоєнні правопорушення, а
тому він був притягнутий до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу у дохід держави (а.с.13).

Отже, суд першої інстанції розглядав
справу відносно відповідача ОСОБА_1
щодо цивільно - правових наслідків його
дій після скоєння ДТП.

Що стосується доводу апеляційної
скарги проте, що суд не звернув уваги на
долучені до позовної заяви документи, а
саме на рахунок фактура, якій підлягає
сумніву, оскільки сам рахунок
підписаний особою, яка згідно
свідоцтва про сплату єдиного податку
СПД займається видами діяльності:
роздрібна торгівля, оренда
нерухомості, але не ремонт
автотранспорту та послуги СТО, є
неспроможним.

17 серпня 2011 року з вини ОСОБА_1, який
керуючи транспортним засобом ГАЗ 3302
державний номер НОМЕР_3 по вул.
Куйбишева в районі будинку №43 у м.
Донецьку не врахувавши дорожні
обставини, виникло зіткнення з іншим
автомобілем НОМЕР_2 внаслідок дорожньо
- транспортної пригоди автомобілі
отримали механічні ушкодження (а.с.15).

30 серпня 2011 року підприємство ПП ОСОБА_3
надало розрахунок - фактуру
представництву ВАТ «Валентина
фармацевтика» за №98 (а.с.42).

Згідно п.3 свідоцтва про сплату єдиного
податку від 01 квітня 2008 року ОСОБА_4
зазначено вид діяльності: роздрібна
торгівля та оренда нерухомості.

Проте, у зазначеному свідоцтві є такі
доповнення: згідно поданої заяви від 15
березня 2010 року №5755/10 додано вид
діяльності: технічне обслуговування та
ремонт автомобілів, який затверджений
підписом заступника начальника
Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецка
Антонович І.В. та скріплений печаткою
цього відомства (а.с.45-46).

Отже, під час надання розрахунку
фактури 30 серпня 2011 року, однім із видів
діяльності ПП ОСОБА_3 з 15 березня 2010
року є технічне обслуговування та
ремонт автомобілів.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
у відповідності з нормами
матеріального і
цивільно-процесуального
законодавства. Підстав для скасування
судового рішення не встановлено.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 308 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
постановляє ухвалу про відхилення
апеляційної скарги, якщо встановлює, що
суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду
Донецької області від 11 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: