Справа № 127/5207/14-ц
Провадження № 2/127/2641/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11.06.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого -
судді Бессараб Н. М.,

при секретарі
Демидюк А.О.,

з участю: позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
коштів,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця (надалі - ФОП) ОСОБА_2
про стягнення 9600,00 грн., мотивуючи
позовні вимоги тим, що 18.01.2011 між ОСОБА_1
та ОСОБА_4, фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 було укладено
договір про наміри, за умовами якого
ОСОБА_4 зобов'язувалася продати
позивачу нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення з
ОСОБА_1 договору купівлі-продажу в
строк до 18.03.2011 року.

Згідно п. 2.1. договору про наміри,
підтверджуючи намір укласти договір
купівлі-продажу об'єкта нерухомості, з
метою забезпечення його укладення, в
момент підписання договору, ОСОБА_1
передав, а ОСОБА_4 прийняла гарантійну
суму, яка складає 3970,00 гривень, що
складає еквівалент 500 доларів США, яка
була передана на зберігання ФОП ОСОБА_2

В подальшому, відповідний договір
купівлі-продажу до 18.03.2011 року з
позивачем укладено не було з причин
залежних від ОСОБА_4, а саме у зв'язку з
перебуванням вищевказаного майна під
численними арештами виконавчої служби
по іпотеці та інших зобов'язаннях
ОСОБА_4 Протягом часу з 18.01.2011 року по
18.03.2011 року ОСОБА_4 не вживала заходів
щодо зняття арештів з майна та
розрахунку з кредиторами.

В зв'язку з тим, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна в
строк до 18.03.2011 року не був укладений із
ОСОБА_1, гарантійну суму коштів
позивачу не повернуто до теперішнього
часу та на підставі п. 5.1 договору про
наміри, позивач просив стягнути на його
користь з ФОП ОСОБА_2 4800,35 грн.
гарантійного внеску, а з ОСОБА_4 4800,35
грн. неустойки.

До початку розгляду справи по суті
позивач ОСОБА_1 подав суду заяву про
збільшення позовних вимог, в якій
просив суд стягнути на його користь з
ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 по 16300,00 грн. з кожного, зокрема,
15000,00 моральної шкоди, 8000,00 грн. упущеної
вигоди, 4800,00 грн. гарантійного внеску та
4800,00 грн. неустойки.

Вказана заява позивача була прийнята
судом до розгляду ухвалою суду від
05.06.2014 року (а.с. 68).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
збільшені позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, пославшись на
обставини, викладені в позовній заяві,
просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала,
просила в позові відмовити. Суду
пояснила, що дійсно 18.01.2011 року між
сторонами був укладений в простій
письмовій формі договір про наміри
купівлі-продажу в строк до 18.03.2011 року
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1. При цьому позивач передав
ОСОБА_4 гарантійну суму в розмірі 500
доларів США, які відповідачка ОСОБА_4 не
передавала на зберігання ФОП ОСОБА_2, а
залишила її в себе та витратила на
отримання відповідних довідок для
оформлення договору купівлі-продажу.
Підтвердила пояснення позивача про те,
що спірне приміщення було не тільки в
іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а
на нього також державною виконавчою
службою було накладено ще декілька
арештів по боргах ОСОБА_4 перед іншими
банками та особами.

Пояснила, що договір купівлі-продажу не
був укладений в строк до 18.03.2011 року
через те, що ОСОБА_1 дізнавшись, що дане
спірне майно виставлене виконавчою
службою для реалізації на прилюдні
торги, відмовився укладати договір
купівлі-продажу, пояснивши, що на
прилюдних торгах він придбає його
значно за меншу суму. І в квітні 2011 року
дружина позивача ОСОБА_6 придбала з
прилюдних торгів дане майно, але в
подальшому рішенням суду ці прилюдні
торги були визнані судом такими, що не
відбулися, визнано недійсним та
скасовано свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів. Тому заявлені
позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги
не визнав, просив в позові відмовити.
Підтвердив пояснення представника
відповідачки ОСОБА_4 щодо обставин і
умов укладення договору про наміри від
18.01.2001 року та відмову позивача
укладати договір купівлі-продажу.
Також пояснив, що відповідачка ОСОБА_4
не передавала йому на зберігання
отриману від позивача гарантійну суму
в розмірі 500 доларів США, а залишила ці
кошти собі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та оцінивши надані
сторонами докази, суд встановив такі
факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом встановлено, що за змістом
наданого суду тексту договору про
наміри від 18.01.2011, укладеного в простій
письмовій формі між ОСОБА_1 (покупцем)
та ОСОБА_4 (продавцем), фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (виконавцем) було
укладено договір про наміри, за умовами
якого ОСОБА_4 зобов'язувалася продати
позивачу нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення з
ОСОБА_1 договору купівлі-продажу в
строк до 18.03.2011 року.

На підтвердження наміру укласти
договір купівлі-продажу об'єкта
нерухомості в майбутньому, з метою
забезпечення його укладення, згідно п.
2.1 договору про наміри від 18.01.2011 року,
ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 3970,00 грн., що
еквівалентно 500 доларів США, а ОСОБА_4
передала вказані кошти на зберігання
ФОП ОСОБА_2

При цьому вказана сума коштів була
визначена сторонами як гарантійна
сума.

Сторони в судовому засіданні
підтвердили, що ОСОБА_1 на виконання
умов договору про наміри від 18.01.2011 року
сплатив гарантійну суму в розмірі 500
доларів США і у випадку укладення
договору купівлі-продажу дана сума
коштів повинна була бути зарахована як
частина сплати коштів за вказаний вище
об'єкт нерухомості.

Пунктом 5.1. договору про наміри від
18.01.2011 року передбачено, що у разі не
укладення договору купівлі-продажу в
строк не пізніше 18.03.2011 року з причини
залежної від продавця ОСОБА_4,
виконавець ФОП ОСОБА_2 зобов'язується
повернути гарантійну суму, а також
покупець ОСОБА_4 зобов'язується
виплатити покупцеві неустойку в
розмірі гарантійної суми.

В пункті 5.2. договору про наміри від
18.01.2011 року вказано, що у разі укладення
договору купівлі-продажу відповідно до
умов цього договору гарантійна сума
передається продавцю ОСОБА_4 та
зараховується як частина виплати за
об'єкт нерухомості.

Договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в строк до 18.03.2011 року
укладений не був, оскільки позивач
ОСОБА_1 виявив, що крім іпотечного
обтяження на дане приміщення державною
виконавчою службою були накладені
численні арешти за боргами ОСОБА_4
перед іншими банками та особами (а.с. 9).

Однак відповідно до умов договору про
наміри від 18.01.2011 року ні ФОП ОСОБА_2, ні
ОСОБА_4 сплачену ОСОБА_1 гарантійну суму
в розмірі 500 доларів США та неустойку в
розмірі гарантійної суми до
теперішнього часу позивачу не
повернули.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК
України, якою встановлена свобода
договору, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
обґрунтовував позовні вимоги з
посиланням на те, що договір про наміри
від 18.01.2011 року є попереднім договором
купівлі-продажу нежитлового
приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно, і попередній договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення має бути нотаріально
посвідчений.

Частиною 4 ст. 635 ЦК України передбачено,
що договір про наміри (протокол про
наміри), якщо в ньому немає
волевиявлення сторін щодо надання йому
сили попереднього договору, не
вважаються попереднім договором.

Проаналізувавши зміст та форму
договору про наміри від 18.01.2011 року суд
вважає, що зазначений договір про
наміри такого волевиявлення сторін не
містить, тому у суду не має підстав
вважати його попереднім.

Сторони по справі, керуючись свободою
договору, уклали письмовий договір про
наміри, який не потребує нотаріального
посвідчення, передбачили за ним певні
умови, частину з яких, а саме про
передачу коштів в рахунок майбутнього
договору купівлі-продажу, була ОСОБА_1
виконана, проте оскільки угода купівлі
- продажу не відбулась, сплачені кошти
підлягають поверненню позивачу.

Таким чином, враховуючи умови договору
про наміри від 18.01.2011 року, який ніким не
оскаржений і не скасований, суд вважає
за необхідне стягнути сплачені ОСОБА_1
кошти в сумі 500 доларів США, що
еквівалентно 4800,35 грн. з ФОП ОСОБА_2,
оскільки за умовами договору про
наміри від 18.01.2011 року, вказану суму 500
доларів США отримав ФОП ОСОБА_2 на
зберігання і пунктом 5.1. договору про
наміри передбачено, що вказану суму
коштів у випадку не укладення договору
купівлі-продажу зобов'язаний повернути
саме ФОП ОСОБА_2

Суд критично оцінює пояснення
відповідача ОСОБА_2 та представника
відповідачки ОСОБА_4 про те, що передану
ОСОБА_1 суму 500 доларів США відповідачка
ОСОБА_4 не передавала на зберігання ФОП
ОСОБА_2, а залишила її в себе та
витратила на отримання відповідних
довідок для оформлення договору
купівлі-продажу, оскільки будь-яких
доказів на підтвердження вказаного
відповідачі суду не надали.

Крім того, на запитання суду
повідомили, що будь-яких додаткових
угод з цього приводу вони не укладали
та жодним чином дану домовленість не
оформляли. Залишення гарантійної суми
у продавця для розрахунку цими коштами
за отримання відповідних довідок для
оформлення договору купівлі-продажу не
передбачено умовами договору про
наміри від 18.01.2011 року.

Разом з тим, суд вважає, що позовна
вимога про стягнення з продавця ОСОБА_4
на користь позивача неустойки в
розмірі сплаченої ОСОБА_1 гарантійної
суми - 500 доларів США, що еквівалентно
4800,35 грн. задоволенню не підлягає,
оскільки суперечить нормам ст. ст. 546, 549,
551, 635 ЦК України, згідно з якими
неустойка (штраф, пеня) як вид
забезпечення виконання основного
зобов'язання обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання або відповідно
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Встановлення
розміру неустойки в твердій грошовій
сумі законом не передбачено та
суперечить змісту цього поняття.

Також суд вважає, що позивачу слід
відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення з відповідачів
моральної шкоди з наступних підстав.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів;

3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичною або юридичною
особи.

Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених ч. 2
ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31 березня 1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", з відповідними змінами та
доповненнями від 25 травня 2001 року,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди
доводить потерпіла особа, зазначаючи у
позовній заяві, які негативні наслідки
мають місце, у чому саме полягають
моральні втрати, чим обґрунтовано
розмір їх відшкодування. Письмовими
доказами на ствердження наявності
моральної шкоди можуть бути, зокрема,
медичні довідки про виникнення
захворювання чи інше погіршення стану
здоров'я у зв'язку з хвилюваннями,
спричиненими посяганням на права
потерпілого; висновки лікарів чи
медичних комісій про ступінь втрати
працездатності, про необхідність
проведення хірургічної операції; тощо.

У документі медичного характеру
має бути зазначено, коли виникло
захворювання, в результаті чого, чи
могло воно стати наслідком психічних
переживань через порушення
конкретного права, мало місце
погіршення загального стану чи сталося
загострення хронічної хвороби у
визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди
може бути підтверджений також
показаннями свідків, зокрема, про
важкий душевний стан потерпілого,
спричинений правопорушенням, його
переживання, хвилювання, зміни в
самопочутті, загальному душевному
настрої тощо, стані здоров'я, способі
життя, спілкування, звичках,
працездатності.

В обґрунтування позовної вимоги
про стягнення моральної шкоди всупереч
ст. 60 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не
доведено обставин і підстав, які
зумовлюють наявність моральної шкоди,
зокрема, позивачем не надано жодних
доказів про моральні страждання
позивача та ступінь моральних чи
фізичних страждань або шкоди завданої
його здоров'ю внаслідок неправомірних
дій відповідачів, а також не надано
доказів щодо розміру моральної шкоди.

Позовну вимогу про стягнення з
відповідачів упущеної вигоди за період
з 18.01.2011 року по 18.03.2011 року в сумі 8000, 00
грн. позивач обґрунтовував тим, що він
планував придбати вказане приміщення
для здійснення підприємницької
діяльності і відкрити магазин.
Мінімальний дохід від здачі даного
приміщення в оренду під магазин на той
час становив 4000,00 грн. на місяць, але не
виконання відповідачами умов договору
про наміри призвело до вказаних
збитків позивача.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК
України особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 623 ЦК України
боржник, який порушив зобовязання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобовязання, доказується
кредитором.

Тобто за змістом цих норм, упущеною
вигодою вважаються неотримані доходи,
які особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушеним. Позивач повинен
довести, що з вини відповідача він не
отримав прибуток, на який мав право
розраховувати. При визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України
враховуються заходи, вжиті кредитором
для їх одержання.

Той факт, що в період дії договору про
наміри (з 18.01.2011 року по 18.03.2011 року) щодо
придбання в майбутньому нерухомого
майна та не будучи фактичним власником
нежитлового приміщення, яке
знаходиться по АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1
не отримав дохід від здачі даного
приміщення в оренду іншим особам, не є
підтвердженням спричинення йому
невиконанням договору про наміри
відповідачами реальних збитків.

За таких обставин позовна вимога про
стягнення з відповідачів на користь
позивача 8000,00 грн. упущеної вигоди
задоволенню також не підлягає.

Оскільки суд прийшов до висновку
про часткове задоволення позову, то
відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідача
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_1 48,00 грн.
судового збору пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 16, 22, 23, 546, 549, 551, 611, 623, 627, 628, 635, 657, 1167
ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 4800,35 грн. (чотири тисячі вісімсот
гривень 35 копійок) гарантійного внеску
та 48,00 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається сторонами до апеляційного
суду Вінницької області протягом
десяти днів з моменту проголошення
рішення через Вінницький міський суд
Вінницької області.

Суддя: