22-ц/775/847/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

Іменем України

25 червня 2014 року.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області у складі:

Головуючого -
Ткаченко Т.Б.

Суддів -
Гаврилової Г.Л., Баркової Л.Л.

При секретарі
- Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу за договором позики за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 16
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з відповідачки ОСОБА_3 на його користь
заборгованість за договором позики від
07 вересня 2012 року в сумі 170000 грн.,
індексу інфляції в сумі 1020 грн., 3%
річних від простроченої суми 5100 грн. та
судові витрати, понесені у справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 04 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та
відсотків за договором позики
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму боргу за договором позики від 07
вересня 2012 року у розмірі 170000 грн.,
витрати від інфляції у розмірі 1020 грн.,
3% річних в розмірі 5100 грн., витрат на
правову допомогу 5000 грн. та судовий
збір у сумі 1811,20 грн., а всього 182931,20 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 лютого 2014 року задоволено заяву
ОСОБА_3, заочне рішення цього ж суду від
04 грудня 2013 року скасовано.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16 квітня 2014 року задоволено позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму боргу за договором позики від 07
вересня 2012 року в розмірі 170000 грн.,
втрати від інфляції у сумі 1020 грн., 3%
річних у сумі 5100 грн., витрати на
правову допомогу у сумі 5000 грн., судовий
збір у сумі 1811,20 грн., а всього 182931 грн.20
коп.

Не погоджуючись з цим рішенням і
посилаючись в апеляційній скарзі на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, відповідачка ОСОБА_3, просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що грошові кошти вона
не отримувала від відповідача,
написала розписку під примусом
останнього з метою забезпечення
виконання нею зобов'язань перед ТОВ
«СЛГ», в якому вона являється
керівником і які вона виконувала по
квітень 2012 року; під час складання
розписки вона знаходилась в
хворобливому стані та проходила
лікування; неправильно зазначено місце
складання розписки, оскільки вона
фактично складена в м.Маріуполі, а не в
м.Кременчук, як зазначено в ній; судом
не допитаний свідок ОСОБА_4, який не
з'явився внаслідок хвороби;
неправильно вирішено питання щодо
відшкодування позивачу судових витрат.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивача, який
належним чином повідомлений про дату,
час і місце судового розгляду справи.
Звернувся з заявою про розгляд справи
без його участі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення відповідачки ОСОБА_3 та її
представника - ОСОБА_5, які підтримали
доводи апеляційної скарги, просили
рішення суду скасувати і у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовити, дослідивши у
межах апеляційного оскарження
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або його зміни є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглянув справу.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК
України договір позики укладається в
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладання
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Задовольняючи позовні вимоги суд
дійшов висновку, що відповідачкою
ОСОБА_3 не виконані умови договору
позики від 07 вересня 2012 року щодо
погашення боргу.

Відповідачкою не спростовані доводи
позивача, оскільки нею протягом
тривалого часу не використано права на
оспорювання договору позики з підстав
не одержання грошових коштів від
позикодавця.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки він відповідає
обставинам справи, наданим доказам і
нормам матеріального права.

Відповідно до ст.545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право
затримати виконання зобов'язання. У
цьому разі настає прострочення
кредитора.

Судом встановлено, що 07 вересня 2012 року
між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_3
(позичальником) укладено договір
позики на суму 170000 грн. з терміном
повернення 25 вересня 2012 року. На
підтвердження отримання грошових
коштів ОСОБА_3 у цей же день написана
розписка, в якій зазначено її місце
складання «місто Кременчук», але
сторони не заперечували, що вона була
складена у м.Маріуполі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В п.11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній справі"
роз'яснено, що у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

На виконання вимог зазначених норм
процесуального права суд першої
інстанції з достатньою всебічністю,
повнотою та об'єктивністю дослідив
безпосередньо у судовому засіданні всі
наявні у справі докази в їх сукупності,
дав їм належну оцінку, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за договором
позики.

Відповідно до власноручно складеної
відповідачкою розписки від 07 вересня
2012 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 у
борг грошові кошти в сумі 170000 грн. на
строк до 25 вересня 2012 року (а.с.46).

Між тим, з матеріалів справи
вбачається, що на підтвердження своїх
заперечень проти позову ОСОБА_3 не
надала належних і допустимих доказів,
які б свідчили про відсутність у неї
заборгованості перед позивачем.

Згідно зі ст.218 ЦК України недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не має
наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Отже, посилання відповідачки щодо
відсутності боргових зобов'язань перед
позивачем на пояснення свідків, не
ґрунтуються на нормах матеріального
права.

Більш того, допитаний в суді першої
інстанції свідок ОСОБА_6 підствердив
факт складання розписки 07 вересня 2012
року в м.Маріуполі та факт передачі
грошей, а також пояснив, що будь-який
тиск на ОСОБА_3 не здійснювався.

Допитана в апеляційному суді свідок
ОСОБА_7 пояснила, що між позивачем в
відповідачкою були дружні відносини,
вона не була присутньою при
домовленостях сторін і складанні
розписки, обставини її складання, їй
відомі лише зі слів ОСОБА_8 Пояснила
також, що засновниками та керівниками
фірм з якими ТОВ «СЛГ» мала договірні
відносини були інші особи, але фактично
перемови по поставкам велись з ОСОБА_2

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 після
складання нею під примусом позивача
розписки, вона до правоохоронних
органів спочатку не зверталась.

Відповідно до відповіді начальника
відділення СВ Жовтневого РВ
Маріупольського МУ ГУМВС України в
Донецькій області від 17 квітня 2014 року
№ 4/2106, ОСОБА_3 з заявою про те, що
відносно неї ОСОБА_2 здійснює
шахрайські дії звернулась лише 23
березня 2014 року, тобто після звернення
останнього до суду з даним позовом до
відповіджачки. Дана заява внесена до
ЄРДР № 0001119 за ст.190 ч.1 КК України.
В даний час проводиться досудове
розслідування (а.с.159).

Доводи апелянта щодо складання
розписки на листі, на якому складена
розписка ОСОБА_3, в особі Директора ТОВ
«СЛГ» на підтвердження боргу ОСОБА_9
59000 грн. та ПП «Агріс» 90775 грн., не
свідчать про відсутність боргу перед
ОСОБА_2.

Як вбачається з розписки, складеною
особисто ОСОБА_8, вона взяла у борг у
ОСОБА_2 170000 грн. строком повернення 25
серпня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги, що судом не
допитаний свідок ОСОБА_4, являються
необґрунтованими. Судом приймались
міри для виклику свідків, в присутності
яких між сторонами укладався договір
позики, допитувався свідок ОСОБА_6, а
свідок ОСОБА_4 не з'явився через
хворобу.

Будучи викликаним до апеляційного суду
ОСОБА_4 також не з'явився, надав
відомості про свою хворобу.

Крім того, заперечення сторони щодо
факту вчинення правочину, або
оспорювання окремих його частин,
доводиться доказами зазначеними в ч.1
ст.218 ЦК України та не може ґрунтуватися
на свідченнях свідків.

Зазначення в розписки про укладення
договору позики в м. Кременчук не є
підставою для відмови ОСОБА_2 у позові.
З будь-якими позовами до ОСОБА_2 щодо
оспорювання зазначеного договору,
відповідачка не зверталась.

В суді першої інстанції позивач
підтвердив, що укладання договору та
складання розписки відбулось в
м.Маріуполі.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції щодо укладання
між сторонами договору позики. Ніяких
нових обставин чи доказів, які могли б
вплинути на правильність висновків та
рішення суду відповідачкою та її
представником не надано.

Розмір нарахованої відповідальності
за порушення грошового зобов'язання
відповідачкою не оскаржується, а тому,
розглядаючи справу в межах заявленого
позову та доводів апеляційної скарги,
апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитися з рішенням суду в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат пов'язаних з
розглядом справи, належать: витрати на
правову допомогу; витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

Як встановлено ч. 1 ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до квитанції від 14 жовтня 2013
року № 2760 адвокатом ОСОБА_10 прийнято
від ОСОБА_2 за складання позовної заяви
та участь у судових засіданнях по
стягненню з ОСОБА_3 заборгованості 5000
грн. (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, в
суді першої інстанції в якості
представника позивача приймала участь
ОСОБА_11, яка діяла на підставі
довіреності від 06 листопада 2013 року
(а.с.13,27, 32 -33, 66, 133, 160).

Даних про те, що в суді першої інстанції
приймав участь в якості представника
позивача адвокат ОСОБА_10 матеріали
справи не містять.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно зі ст.903 ЦК України якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. У разі неможливості
виконати договір про надання послуг, що
виникла не з вини виконавця, замовник
зобов'язаний виплатити виконавцеві
розумну плату. Якщо неможливість
виконати договір виникла не з вини
замовника, він зобов'язаний виплатити
виконавцеві плату в повному обсязі,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Частиною першою ст.203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Закон України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» визначає
дотримання Правил адвокатської етики
як одного з основних зобов'язань
адвоката, які він бере на себе.

Правила адвокатської етики,
затверджені Установчим З'їздом
адвокатів України 17 листопада 2012 року,
визначають уніфіковане тлумачення
норм адвокатської етики, у тому числі
щодо винагороди адвоката за виконані
ним дії з надання правової допомоги.

Відповідно до ст.ст.17, 28 Правил
адвокатської етики, в угоді про надання
правової допомоги мають бути чітко і
недвозначно визначені всі головні
умови, на яких адвокат приймає
доручення клієнта. Гонорар є формою
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.
При встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
обставини. Гонорар має бути розумним та
враховувати витрачений адвокатом час
на виконання доручення.

Згідно статті 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» від 20 грудня
2011 року № 4191-VI, розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Разом з тим, матеріали справи не
містять даних про те, що між сторонами
укладався договір про надання правової
допомоги.

Не наданий до матеріалів справи і акт
виконаних робіт з розрахунком
витраченого часу при надання юридичної
допомоги, а саме складання позовної
заяви.

Враховуючи вищенаведене, а також
відсутність відомостей щодо
витраченого часу адвокатом ОСОБА_10 при
складанні позовної заяви, колегія
суддів позбавлена можливості
визначитися з розміром відшкодування
витрат на правову допомогу, пов'язану
із складанням позовної заяви.

Оскільки рішення суду в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу не відповідає обставинам
справи, наданим доказам та нормам
закону, яким врегульовано компенсація
витрат на правову допомогу, підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову у
відшкодуванні витрат на правову
допомогу.

В решті рішення суду першої інстанції,
як таке що відповідає ст.ст.10,11,60,213,214
ЦПК України, ст.1046 - 1050 ЦК України,
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16 квітня 2014 року в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу в розмірі 5000 гривень
скасувати і у відшкодуванні витрат на
правову допомогу ОСОБА_2 відмовити.

Виключити з резолютивної частини «а
всього 182931 (сто вісімдесят дві тисячі
дев'ятсот тридцять одну) гривню 20
копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Головуючий
Т.Б.Ткаченко

Судді
Г.Л.Гаврилова

Л.Л.Баркова