АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/757/2014
Головуючий в 1 інстанції - Захарчук С.С.
Доповідач - Шиманський
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.

при секретарі: Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Публічного
акціонерного товариства "ПроКредит
Банк", ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 05 грудня 2013 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства "ПроКредит Банк" до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної
заборгованості, за зустрічним позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства "ПроКредит
Банк", ОСОБА_2 про припинення поруки, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
"ПроКредит Банк", ОСОБА_2 про визнання
договору про надання траншу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом позивач звернувся
у червні 2011 року.

Зазначав, що 12.10.2007 р. між позивачем та
ОСОБА_2 була укладена Рамкова угода № 9,
відповідно до якої позивач
зобов'язався здійснювати кредитування
ОСОБА_2 у межах наступних лімітів
кредитування: ліміт суми - 500 000,00 дол.
США, ліміт строку - 192 місяці.

Видача кредитів на підставі рамкової
угоди та визначення їх умов
здійснюється шляхом укладання
договорів про надання траншу, які є
невід'ємною частиною рамкової угоди та
не мають самостійного значення.

12.10.2007 р. між ЗАТ «ПроКредит Банк» та
ОСОБА_2 був укладений договір про
надання траншу № 20.1215/9 відповідно до
якого ОСОБА_2 було надано кредит на суму
400 000,00 дол. США зі сплатою 12% річних та
строком на 180 місяців.

На забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_2 за зазначеною рамковою угодою
та договором траншу, 12.10.2007р. між ЗАТ
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було
укладено договір поруки № 9-ДП1, а також
12.10.2007р. між ЗАТ «ПроКредит Банк» та
ОСОБА_3 було укладено договір поруки №
9-ДП2.

У зв'язку з невиконанням відповідачами
умов рамкової угоди, договору траншу та
договорів поруки позивач просив суд
стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як
солідарних боржників заборгованість у
сумі 393 054,07 дол. США та 1 224 202,71 грн. Також,
позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на
користь АТ «ПроКредит Банк» комісію за
управління кредитом в розмірі 142 184,41
грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із
зустрічним позовом до АТ «ПроКредит
Банк», ОСОБА_2 про визнання
правовідносин за договором поруки
припиненими.

ОСОБА_3 звернулася до суду із
зустрічним позовом до АТ «ПроКредит
Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору про надання траншу.

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 05.12.2013 р. позов АТ
«ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь АТ «ПроКредит Банк»
371 431,78 дол. США, еквівалент суми 2 967 739,92
грн. боргу по капіталу, 12 111,83 дол. США,
еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по
процентах по графіку, 142 184,41 грн.
комісії за управління кредитом, 37 122,01
грн. пені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
АТ «ПроКредит Банк» 1 700,00 грн. судового
збору, 120,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
та ОСОБА_3 до ОСОБА_2, АТ «ПроКредит
Банк» про визнання правовідносин за
договором поруки припиненими
відмовлено. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 до АТ «ПроКредит Банк»,
ОСОБА_2 про визнання договору про
надання траншу недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «ПроКредит
Банк» з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення судом норм
процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
в частині відмови в задоволенні вимог
АТ «ПроКредит Банк» про стягнення з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як солідарних з
ОСОБА_2 боржників, на користь АТ
«ПроКредит Банк» заборгованості за
Рамковою угодою № 9 від 12.10.2007 року та
Договором про надання траншу № 20.1215/9
від 12.05.2007 р. в розмірі 393 054,07 дол. США та 1
224 202,71 гривень та в частині стягнення з
ОСОБА_2 на користь АТ «ПроКредит Банк»
за Рамковою угодою № 9 від 12.10.07 року та
Договором про надання траншу № 20.1215/9
від 12.05.2007 р. пені в сумі 1 224 202,71 гривень
та ухвалення нового рішення про
задоволення позовним вимог АТ
«ПроКредит Банк» в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 з посиланням на порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
в частині стягнення заборгованості з
ОСОБА_2 та постановлення нового рішення
про відмову в стягненні цих сум, в
частині відмови в задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про припинення договорів поруки
та постановлення нового рішення про
задоволення вимог зустрічної позовної
заяви, просить скасувати ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 30.11.2011р. про накладення арешту на
квартиру АДРЕСА_1 та просять скасувати
рішення в частині стягнення з ОСОБА_2
судових витрат та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга АТ «ПроКредит Банк»
підлягає до часткового задоволення, а
апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч.1. ст. 303 ЦПК
України).

Як вбачається з матеріалів справи,
12.10.2007 року між ОСОБА_2 та закритим
акціонерним товариством «ПроКредит
Банк» було укладено Рамкову угоду №
9. Правонаступником закритого
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» є публічне акціонерне товариство
«ПроКредит Банк». Відповідно до
Рамкової угоди позивач зобов`язувався
здійснювати кредитування ОСОБА_2 у
межах наступних лімітів кредитування:
ліміт суми - еквівалент 500 000,00 (п'ятсот
тисяч) дол. США, ліміт строку - 192 (сто
дев'яносто два) календарних місяці.

Видача кредитів на підставі Рамкової
угоди та визначення їх умов
здійснювались шляхом укладення
договорів про надання траншу, які є
невід`ємною частиною Рамкової угоди та
не мають самостійного значення.

На підставі рамкової угоди між
позивачем та ОСОБА_2, укладено Договір
про надання траншу № 20.1215/9 від 12.10.2007 р.
(надалі - договір). Відповідно до п. 1.1.
договору на підставі та умовах
Рамкової угоди N 9 від 12 жовтня 2007 року і
цього договору кредитор зобов'язується
надати кредит, а позичальник
зобов'язується належно виконати усі
умови, необхідні для отримання кредиту,
своєчасно і належно здійснювати
погашення грошових зобов'язань, а також
належно виконувати усі інші
зобов'язання, що передбачені цим.

Умови на яких видається кредит: розмір
кредиту 400 000 дол. США, строк
кредитування - 180 календарних місяців,
від дати видачі кредиту включно,
проценти за користування кредитом - 12%
річних, виходячи з 360 календарних днів у
році, цільове призначення кредиту -
придбання квартири, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, комісія за видачу
кредиту - 0,5 % від розміру кредиту в
гривні за офіційним курсом гривні до
валюти кредиту, встановленого
Національним банком України на день
видачі кредиту, комісія за дострокове
погашення кредиту - 50 грн., спосіб
видачі кредиту - нарахування коштів на
рахунок позичальника 4 у ЗАТ
«ПроКредит Банк», МФО №320984 (п. 1.2.
договору).

ПАТ «ПроКредит Банк» свої зобов'язання
за договором виконав у повному обсязі.
Видача кредиту підтверджується
належними документами, а доводи
відповідачів про відсутність факту
видачі кредиту спростовуються
дослідженими судом доказами.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що
проценти за користування кредитом
обчислюються від суми непогашеного
залишку кредиту за кожен календарний
день користування кредитом та
нараховуються в строки, що зазначені в
Графіку як дні платежу.

Відповідно до договору № 1 про внесення
змін до договору траншу, укладеного між
ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 21 грудня
2009 року змінено проценти за
користування кредитом, а саме: з 21
грудня 2009 року до 24 травня 2010 року
встановлено відсоткову ставку у
розмірі 3% річних, виходячи з 360
календарних днів у році, весь інший
період користування кредитом - 12%
річних, виходячи з 360 календарних днів у
році.

Пунктом 1.3. зазначеного договору
передбачено, що у зв'язку з укладенням
цього договору та внесеними змінами
позичальник зобов'язаний сплатити
кредитору одноразову комісію за
управління кредитом у розмірі
гривневого еквіваленту 14 439 дол. 24 центи
США за офіційним курсом НБУ гривні до
долара США, діючим на момент її сплати.

Відповідно до договору № 2 про внесення
змін до договору траншу, укладеного між
ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 28 травня
2010 року змінено проценти за
користування кредитом, а саме: з 28
травня 2010 року до 23 червня 2010 року
встановлено відсоткову ставку у
розмірі 0,5% річних, виходячи з 360
календарних днів у році, весь інший
період користування кредитом - 12%
річних, виходячи з 360 календарних днів у
році.

Пунктом 1.3. зазначеного договору
передбачено, що у зв'язку з укладенням
цього договору та внесеними змінами
позичальник зобов'язаний сплатити
кредитору одноразову комісію за
управління кредитом у розмірі, що
визначається за формулою комісія = 26 888
грн. 91 коп.* (К2/К1), де К1 - курс НБУ гривні
до валюти кредиту на дату укладення
цього договору, К2 - курс ГБУ гривні до
валюти кредиту на дату сплати комісії.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що
кредитор вправі вимагати дострокового
погашення кредиту у наступних
випадках: прострочення погашення
грошових зобов'язань за цим договором
тривалістю більш ніж 3 (три) банківські
дні; виявлення фактів подання
позичальником чи його поручителями
кредитору неправдивої чи неповної
інформації до та після отримання
кредиту; невиконання вимоги кредитора
про приведення фінансового стану
позичальника чи стану забезпечення до
вимог кредитора, усунення порушень
цього договору чи договорів
забезпечення; порушення позичальником
обов'язків, вказаних у п. 4.2. цього
договору, та у випадку, вказаному у п. 5.2.
цього договору.

У зв'язку з виникненням заборгованості
по погашенню кредиту тривалістю більш
ніж 3 (три) банківські дні позивач 10.05.2011
року надіслав ОСОБА_2 вимогу про повне
дострокове погашення кредиту. Однак
ОСОБА_2 вимогу про погашення
заборгованості не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом. Боржник, який прострочив
зобов'язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції стосовно
підтвердження факту невиконання
ОСОБА_2 зобов'язань за рамковою угодою
та договором про надання траншу та
стягненням заборгованості з ОСОБА_2 на
користь АТ «ПроКредит Банк» у
визначеному судом розмірі.

В апеляційній скарзі АТ «ПроКредит
Банк» вказує на помилковість рішення
суду в частині визначення розміру пені,
який підлягає стягненню з ОСОБА_2 Однак
апелянтом не наведено належних
доказів, які б спростовували
розрахунки суду першої інстанції, а
тому колегія суддів дійшла висновку
про необґрунтованість апеляційної
скарги у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення
заборгованості з поручителів колегія
суддів виходить з наступного.

На забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_2 за рамковою угодою № 9 та
договором про надання траншу № 20.1215/9
від 12.10.2007 р. між ЗАТ «ПроКредит Банк» та
ОСОБА_1 було укладено договір поруки №
9-ДП1 від 12.10.2007 р., а також між ЗАТ
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки № 9-ДП2 від
12.10.2007 р.

Відповідно до умов договорів поруки
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов'язалися
відповідати як солідарні з ОСОБА_2
боржники у повному обсязі перед
кредитором за своєчасне і повне
виконання боржником зобов'язань по
рамковій угоді та договору траншу. На
цій підставі позивачем заявлено вимоги
до поручителів про стягнення з них
заборгованості ОСОБА_2

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позовних вимог АТ
«ПроКредит Банк» до поручителів ОСОБА_1
та ОСОБА_3 на тій підставі, що
відповідно до договорів № 1 від 21
грудня 2009 року та № 2 від 28 травня 2010
року про внесення змін до договору про
надання траншу №20.1215/9 від 12.05.2007 р.
передбачена виплата одноразових
комісій за управління кредитом. Про
зміни до договору про надання траншу
поручителі не повідомлялися та з ними
не укладалися додаткові договори до
договорів поруки, зміна основного
зобов'язання відбулася без їх згоди, а
тому суд дійшов висновку, що в силу норм
ч. 1 ст. 559 ЦК України правовідносини за
цими договорами поруки є припиненими.

Однак з такими висновками суду
погодитися не можна.

Згідно з п. 1.2. Договорів поруки,
поручителі на добровільних засадах
взяли на себе зобов'язання перед
кредитором відповідати за
зобов'язаннями громадянина України
ОСОБА_2, які виникають з умов Рамкової
угоди № 9 від 12 жовтня 2007 року, Договору
про надання траншу № 20.1215/9 від 12 жовтня
2007 року та інших договорів про надання
траншу, графіків повернення кредиту і
сплати відсотків, та інших договорів
які є невід'ємною частиною Рамкової
угоди (надалі за текстом Кредитний
договір), укладеного між кредитором та
позичальником, за умовами якого
позичальник зобов'язується перед
кредитором повернути йому кредит з
максимальним лімітом заборгованості в
розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США,
в строки, що передбачені Кредитним
договором та сплатити відсотки за
користування кредитом, неустойку та
інші штрафні санкції в розмірі, строки
та у випадках, передбачених Кредитним
договором, в повному обсязі цих
зобов'язань.

Відповідно до п.1.3. Договорів поруки
сторони цього Договору встановлюють,
що зобов`язання Поручителя перед
Кредитором є безумовними і ніяких
інших умов, крім передбачених цим
Договором та вказаних в кредитному
договорі, не потребують.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 1 ст. 543 ЦК України у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Частиною 1 ст. 559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Обов'язковою умовою припинення
зобов'язань поручителів у разі зміни
забезпеченого ними зобов'язання є
збільшення обсягу відповідальності
поручителів. Тобто закон пов'язує
припинення договору поруки зі зміною
основного зобов'язання за відсутності
згоди поручителя на таку зміну та за
умови, що така зміна призведе до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя, а не зі зміною будь-яких
умов основного договору. На зміну умов
основного договору, унаслідок якої
обсяг відповідальності не
збільшується, згода поручителя не
вимагається і такі зміни не є підставою
для застосування наслідків,
передбачених частиною першою статті 559
ЦК України. Така правова позиція
викладена у Постановах ВСУ від 5 лютого
2014 у справах № 6-160 цс 13 та 6-152 цс 13, а
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України. Тому для
висновку про припинення договору
поруки у зв'язку із збільшенням обсягу
відповідальності поручителів суд, на
підставі належних доказів, повинен
встановити факт настання реального
збільшення відповідальності
поручителів, у тому числі, відповідно
до позовних вимог до поручителів.

Суд першої інстанції вважав, що доказом
збільшення обсягу відповідальності
поручителів є введення вказаними
змінами додаткової комісії. Проте
судом не враховано, що відповідно до п.
2.1. договорів поруки у випадку
невиконання позичальником взятих на
себе зобов'язань по кредитному
договору, поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором
нарівні з позичальником за повернення
суми кредиту, нарахованих відсотків за
користування кредитом та штрафних
санкцій. Тобто договорами поруки
вказаний чіткий перелік грошових
зобов'язань Позичальника, які
забезпечуються порукою і не
передбачена відповідальність
поручителів за несплату Позичальником
комісій та будь-яких інших платежів,
окрім суми кредиту, нарахованих
відсотків за користування кредитом та
штрафних санкцій. Відповідно до
позовних вимог АТ «ПроКредит Банк»
просив стягнути комісію за управління
кредитом лише з ОСОБА_2, що
підтверджує відсутність у поручителів
обов'язку відповідати за сплату
комісій. Щодо процентів, то наведеними
змінами проценти за користування
кредитом були зменшені, а отже ці зміни
не призвели до збільшення обсягу
відповідальності поручителів.

Судом також не враховано той факт, що
договори поруки були укладені в
забезпечення вимог АТ «ПроКредит
Банк», які виникають з умов Рамкової
угоди № 9 від 12 жовтня 2007 року. Вказана
правова конструкція передбачає, що
договори поруки забезпечують усі
кредити, які будуть укладені на
підставі Рамкової угоди Договору про
надання траншу № 20.1215/9 від 12 жовтня 2007
року та інших договорів про надання
траншу, графіків повернення кредиту і
сплати відсотків, та інших договорів,
які є невід'ємною частиною Рамкової
угоди в межах максимального ліміту
заборгованості в розмірі 500 000 доларів
США. Тобто поручителі, укладаючи
договори поруки дали згоду на
забезпечення усіх зобов'язань ОСОБА_2 (у
т.ч. майбутніх, які будуть виникати на
підставі інших договорів про надання
траншу, графіків повернення кредиту і
сплати відсотків, та інших договорів
які є невід'ємною частиною Рамкової
угоди) за умови, що ці зобов'язання по
капіталу не будуть перевищувати 500 000
доларів США. Зміни Договору про надання
траншу, на які вказує суд першої
інстанції та відповідачі не призвели
до збільшення ліміту заборгованості,
який був визначений Рамковою угодою, а
отже немає підстав стверджувати про
збільшення погодженого сторонами
обсягу відповідальності поручителів.

Тому висновок суду про збільшення
обсягу відповідальності поручителів
та припинення правовідносин за
договорами поруки не базується на
наявних у справах доказах і є
помилковим.

При визначені розміру заборгованості,
який підлягає стягненню з поручителів,
колегія суддів бере до уваги наступне.

У позовній заяві АТ «ПроКредит Банк»
пред'являв вимогу про стягнення з
поручителів усієї суми заборгованості
по капіталу, процентах та пені,
включаючи проценти за фактичне
користування простроченим капіталом у
розмірі 9 510,46 дол. США.

Пунктом 1.2. Договору траншу визначено
розмір відсотків за користування
кредитом, який складає 12 % річних,
виходячи із 360 календарних днів у році.
Відповідно до п. 1.3. Договору траншу,
проценти за користування кредитом
обчислюються від суми непогашеного
залишку кредиту за кожен календарний
день користування кредитом та
нараховуються в строки, що зазначені в
графіку як дні платежу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Стягнення сум (процентів) за
ст. 1048 ЦК є платою (винагородою) за
користування грошовими коштами. Тобто
за користування кредитом позичальник
повинен сплачувати проценти. Договором
про надання траншу було встановлено
розмір процентів за користування
кредитом. Колегія суддів погоджується
з доводами позовної заяви, що у випадку
відсутності погашень кредиту
відповідно до кредитного договору на
суму заборгованості по капіталу банк
вправі нараховувати проценти за
фактичне користування простроченим
капіталом у розмірі, що встановлений за
користування кредитом до моменту його
повного погашення. Однак рішенням суду
першої інстанції вимога АТ «ПроКредит
Банк» про стягнення процентів за
фактичне користування простроченим
капіталом у розмірі 9 510,46 дол. США була
відхилена і у цій частині рішення не
оскаржується. Відповідно до ч. 1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Суд не бачить підстав
для виходу за межі апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 554 ЦК України поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж
обсязі, що і боржник, включаючи сплату
основного боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Оскільки
судом не задоволено вимогу позивача
про стягнення з позичальника процентів
за фактичне користування простроченим
капіталом, то апеляційна скарга в
частині стягнення цієї заборгованості
з поручителів не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що вимоги АТ «ПроКредит Банк»
про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як
солідарних з ОСОБА_2 боржників,
заборгованості за рамковою угодою № 9
від 12.10.2007 р. та договором про надання
траншу № 20.1215/9 від 12.10.2007 р. із змінами
та доповненнями підлягають частковому
задоволенню, а саме: у розмірі 371 431,78
доларів США, еквівалент суми 2 968 854
грн. 22 коп. боргу по капіталу, 12 111,83
долари США, еквівалент суми 96 773 грн. 52
коп. боргу по процентах згідно з
графіком та 37 122 грн. 01 коп. пені.

Апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 05.12.2013р. не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Апелянти не погоджуються з відмовою
суду визнати припиненими
правовідносини поруки відповідно до
договору поруки № 9-ДП1 та договору
поруки № 9-ДП2. Однак судом першої
інстанції, з чим погоджується колегія
суддів, обґрунтовано встановлено, що
відповідно до договорів № 1 від 21
грудня 2009 року та № 2 від 28 травня 2010
року про внесення змін до договору про
надання траншу № 20.1215/9 від 12.05.2007 р.
відбулося зниження відсоткової ставки
за користування кредитними коштами, а
не підвищення, то зустрічний позов з
цих підстав задоволенню не підлягає.

Щодо доводів поручителів про нові
Графіки про повернення кредиту та
сплати процентів в редакції від 21
грудня 2009 року, 24 березня 2011 року, 21
квітня 2011 року, які є додатками до
Договору про надання траншу № 20.1215/9 від
12 жовтня 2007 року (надалі - Графіки), то
апеляційний суд не може погодитися з
доводами зустрічної позовної заяви, а
також апеляційної скарги відповідачів,
що такі зміни є збільшенням
відповідальності поручителів.
Відповідно до п. 1.2. Договорів поруки,
поручителі на добровільних засадах
взяли на себе зобов'язання перед
кредитором відповідати за
зобов'язаннями громадянина України
ОСОБА_2, які виникають з умов Рамкової
угоди № 9 від 12 жовтня 2007 року, Договору
про надання траншу № 20.1215/9 від 12
жовтня 2007 року та інших договорів про
надання траншу, графіків повернення
кредиту і сплати відсотків, та інших
договорів які є невід'ємною частиною
Рамкової угоди в межах максимального
ліміту заборгованості в розмірі 500 000
(п'ятсот тисяч) доларів США. З цього
випливає, що поручителі погодилися
забезпечувати зобов'язання ОСОБА_2 з
врахуванням усіх (у т.ч. майбутніх)
графіків повернення кредиту і сплати
відсотків, та інших договорів які є
невід'ємною частиною Рамкової угоди в
межах максимального ліміту
заборгованості в розмірі 500 000 (п'ятсот
тисяч) доларів США. Оскільки укладення
нових Графіків не призвело до
збільшення максимального ліміту
заборгованості в розмірі 500 000 (п'ятсот
тисяч) доларів США, то не відбулося
збільшення обсягу відповідальності
поручителів. Тому підстави для
припинення поруки згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК
України відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 стверджують, що Подільський
районний суд м. Києва зобов'язаний був
зупинити розгляд справи № 2-4952/11 у
зв'язку із розглядом Автозаводським
районним судом м. Кременчука
Полтавської області справи № 1601/11006/12
про припинення правовідносин за
договором поруки та визнання недійсним
договору траншу.

Суд зобов'язаний зупинити провадження
у справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства (ч.4. п.1.
ст. 201 ЦПК України). Відповідно до ст. 360-7
ЦПК України суди зобов'язані привести
свою судову практику у відповідність
із рішенням Верховного Суду України. У
рішенні Верховного Суду України від 31
серпня 2011 року у справі № 6-5963св10 було
зафіксовано правову позицію, що,
зупинення провадження у цивільній
справі з мотивів наявності іншої
справи, що розглядається в цивільному,
кримінальному чи адміністративному
порядку, може мати місце тільки в тому
разі, коли лише в тій справі можуть бути
вирішені питання, що стосуються
підстав вимог у даній справі чи умов,
від яких залежить можливість її
розгляду. Апеляційний суд вважає, що у
даній справі суд першої інстанції мав
можливість вирішити усі питання, які
стосуються підстав, як основних так і
зустрічних позовних вимог. Суд також
бере до уваги, що даній справі, по суті
розглядаються ті ж самі вимоги, що й
Автозаводським районним судом міста
Кременчук Полтавської області по
справі № 1601/11006/12. Тому у даному випадку
підстав для зупинення провадження у
справі не було і суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні заяв
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про зупинення
провадження у справі № 2-4952/11 за позовом
АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором та за
зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до АТ
«ПроКредит Банк» ОСОБА_2 про припинення
договорів поруки.

Відповідно до ст. 62 ЦПК України сторони,
треті особи та їхні представники за їх
згодою можуть бути допитані як свідки
про відомі їм обставини, що мають
значення для справи.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до виписки з особового
рахунку, відкритого на ім'я клієнта АТ
«ПроКредит Банк» ОСОБА_2 НОМЕР_1 за
період з 01.10.2007 р. по 01.02.200 8р., 12 жовтня
2007р. здійснено перерахування коштів на
поточний рахунок позичальника ОСОБА_2
згідно з Договором про надання траншу
№ 20.1215/9 від 12.10.2007р. Сума перерахованих
коштів склала 400 000,00 доларів США.

Згідно з даною випискою з особового
рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 12.10.2007 р.
зареєстровано операцію видачі готівки
з власного поточного рахунку ОСОБА_2 на
суму 398 009,00 дол. США.

Судом встановлено, що факт отримання
ОСОБА_2 зазначеної суми
підтверджується даними заяви на зняття
готівки № 2415_13 від 12.10.2007р. Заявою
підтверджується факт отримання ОСОБА_2
з власного поточного рахунку кошти у
доларах США на суму 398 009,00 дол. США, що
дорівнює сумі кредиту за вирахуванням
комісії за видачу (п.1.2. Договору про
надання траншу).

Таким чином, факт отримання кредиту,
суму кредиту та валюту кредиту судом
встановлено на підставі зазначених
вище документів, тому відмова суду в
допиті ОСОБА_2 в якості свідка є
обґрунтованою.

ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в своїй
апеляційній скарзі зазначають, що
банком було введено їх в оману щодо
фактичної валюти надання кредиту.
Однак, таке твердження апелянтів
спростовується доказами, що містяться
в матеріалах справи.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Пунктом 1.2. Договору про надання траншу
№ 20.1215/9 від 12.10.2007 р. передбачено, що
кредит видається в розмірі 400 000,00
доларів США. При цьому, в розділі
Гарантії та запевнення зазначено, що
позичальник підтверджує, гарантує і
запевняє, що: перед підписанням належно
і у доступній формі ознайомився з усіма
умовами цього договору, тарифами
кредитора, їх повністю і однаково з
кредитором розуміє, вважає
справедливими, адекватними, розумними
і заперечень не має; цей договір
підписаний позичальником добровільно,
волевиявлення позичальника є вільним,
не під впливом помилки, тиску чи тяжких
обставин, відповідає його внутрішній
волі та намірам безумовного і
реального виконання взятих на себе
зобов'язань.

Таким чином у договорі було чітко
вказано про валюту кредиту і
позичальник підтвердив, що йому
зрозумілі усі умови договору. При цьому
апелянтами не наведено доказів, які б
свідчили, про будь-які дії зі сторони
банку, спрямовані на введення ОСОБА_2 в
оману.

Інші твердження апелянтів стосовно
процедури отримання кредиту не
спростовують висновок суду.

Апеляційним судом перевірено
розрахунки АТ «ПроКредит Банк» та
документи, що підтверджують видачу
кредиту, його суму і валюту. Доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 щодо отримання кредиту в гривні,
неправомірного збільшення днів у
платіжному періоді, математичного
обману та штучної заборгованості та
інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження, є
безпідставними, не базуються на
матеріалах справи та спростовуються
дослідженими судом доказами та
встановленими обставинами справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 колегія суддів дійшла висновку
про її відхилення.

Викладене вище свідчить, що при
винесенні рішення щодо позовних вимог
АТ «ПроКредит Банк» суд першої
інстанції не звернув уваги та не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, не повністю врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини, а
тому дане рішення підлягає частковому
скасуванню, апеляційна скарга АТ
«ПроКредит Банк» - частковому
задоволенню. Натомість апеляційна
скарга ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
підлягає відхиленню, а рішення суду у
цій частині - залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ПроКредит
Банк" задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду
міста Києва від 05 грудня 2013 року в
частині відмови Публічному
акціонерному товариству "ПроКредит
Банк" у стягненні кредитної
заборгованості з ОСОБА_1, ОСОБА_3 як
солідарних із ОСОБА_2 боржників
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного
товариства "ПроКредит Банк" до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором задовольнити
частково.

Солідарно з ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_1 на
користь Публічного акціонерного
товариства "ПроКредит Банк"
заборгованість за Рамковою угодою № 9
від 12 жовтня 2007 року та Договором про
надання № 20.1215/9 від 12 жовтня 2007 року (із
змінами та доповненнями) у розмірі 371
431,78 доларів США, еквівалент суми 2 968 854
грн. 22 коп. боргу по капіталу, 12 111,83
долари США, еквівалент суми 96 773 грн. 52
коп. боргу по процентах згідно з
графіком та 37 122 грн. 01 коп. пені.

Солідарно з ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_3 на
користь публічного акціонерного
товариства "ПроКредит Банк"
заборгованість за Рамковою угодою № 9
від 12 жовтня 2007 року та Договором про
надання № 20.1215/9 від 12 жовтня 2007 року (із
змінами та доповненнями) у розмірі 371
431,78 доларів США, еквівалент суми 2 968 854
грн. 22 коп. боргу по капіталу, 12 111,83
долари США, еквівалент суми 96 773 грн. 52
коп. боргу по процентах згідно з
графіком та 37 122 грн. 01 коп. пені.

В іншій оскаржуваній частині рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 05 грудня 2013 року залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: