Справа № 454/100/14
Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/4302/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та Державного підприємства
«Львіввугілля» в особі відокремленого
підрозділу «Шахта «Степова» на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 18 квітня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 18 квітня 2014 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 8000
(вісім тисяч) грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
Державне підприємство «Львіввугілля».

ОСОБА_2 не погоджується з оскаржуваним
рішенням в частині розміру моральної
шкоди, визначеної районним судом.
Вважає, що задовольняючи частково
позов, суд першої інстанції не врахував
роз'яснень п.9 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1999 року
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», а відтак і не врахував ступінь
фізичних і моральних страждань
позивача, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а
також конкретних обставин по справі і
наслідків, що наступили.

Просить рішення суду змінити в частині
стягнення з ДП «Львіввугілля» в
користь ОСОБА_2 8000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
стягнувши в його користь моральну
шкоду у розмірі 30 000 грн.

В апеляційній скарзі Державне
підприємство «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова» зазначає, що оскаржуване
рішення винесене з порушенням норм
матеріального права. Вказує, що суд
першої інстанції не врахував вимоги
п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди». Вважає,
що суд не взяв до уваги того, що на час
встановлення позивачу втрати
професійної працездатності діяв Наказ
Міністерства охорони здоров'я від
22.11.1995 р. №212 «Про затвердження Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
відповідно до якого підставою для
відшкодування моральної шкоди може
бути висновок лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу
або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання, чи їх
наслідків, про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.

Крім того апелянт зазначає, що на час
встановлення вперше втрати
працездатності висновком МСЕК, а саме
05.05.1994 року, діяла ч.2 п. 11 «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаної з виконанням ним
трудових обов'язків», затвердженими
постановою КМУ від 23.06.1993 року №492,
відповідно до якої розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати не залежно
від інших будь-яких виплат. Також
вказує, що позивачем пропущено
тримісячний строк позовної давності
для звернення до суду з даним позовом.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, котрі
належним чином відповідно до вимог
ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про
час та місце розгляду справи, але не
з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2 та вважає, що
апеляційна скарга ДП «Львіввугілля»
підлягає задоволенню частково,
виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Районним судом встановлено, що позивач
працював у підземних умовах шахти №10
«Великомостівська» Державного
підприємства «Львіввугілля» на
посадах з 15.07.1985 року та був звільнений
06.05.1994 року у зв'язку з невідповідністю
працівника виконуваній роботі
внаслідок стану здоров'я.

Згідно акту №103 від 17.11.1993 року в
результаті знаходження ОСОБА_2 в зоні
дії канату лебідки, якою
транспортувалася демонтована секція
мехкомплексу в лаві, останній отримав
травми у виді закритої
черепно-мозкової травми та забою
головного мозку.

Актом Сокольської районної МСЕК №1109
від 05.05.1994 року ОСОБА_2 вперше
встановлено другу групу інвалідності
внаслідок трудового каліцтва та
встановлено 80% втрати професійної
працездатності.

Відповідно до витягів з медичної
картки позивач систематично, з моменту
звільнення і по даний час, перебуває на
стаціонарному лікуванні, внаслідок
спричинених йому вищевказаних травм та
їх наслідків.

Згідно довідки МСЕК №030914 від
23.08.2011року позивачу безтерміново
визначено ступінь втрати професійної
працездатності, який складає 50%.

З довідки №486051 від 23.08.2011р. вбачається,
що позивачу безтерміново визначено ІІІ
групу інвалідності внаслідок
трудового каліцтва. Також комісія
дійшла висновку про умови та характер
праці, зокрема: протипоказана важка
фізична праця, емоційне навантаження
та переохолодження, рекомендовано
санаторно - курортне лікування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з ушкодження здоров'я на
виробництві вперше було передбачено
Законом України «Про охорону праці»,
який введено в дію з 24 листопада 1992 року
(згідно Постанови Верховної Ради
України від 14 жовтня 1992 року № 2695-XII) і
який був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
охорону праці», відшкодування
моральної шкоди провадиться власником,
якщо небезпечні або шкідливі умови
праці призвели до моральної втрати
потерпілого, порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Під моральною втратою
потерпілого розуміються страждання,
заподіяні працівникові внаслідок
фізичного або психічного впливу, що
спричинило погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.
Відшкодування моральної шкоди можливе
без втрати потерпілим працездатності.
Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 492, які введені в
дію з 1 липня 1993 року.

Згідно абзацу 5 пункту 4 цих Правил, за
наявності факту моральної шкоди
потерпілому відшкодовується така.

Відповідно до пункту 38 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, що діяли на час
спірних правовідносин, право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

На час виникнення спірних
правовідносин можливість
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, за рахунок
роботодавця на підставі рішення суду
передбачалися п. 11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків.

Крім того прикінцевими положеннями
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 року, який
вступив у дію з 1 квітня 2001 року
встановлено, що заборгованість
потерпілим на виробництві, яким до
набрання чинності цим Законом (до 2
квітня 2001 року) підприємства, установи
та організації не відшкодували
моральної і матеріальної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

З викладеного вбачається, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про наявність правових
підстав для відшкодування моральної
шкоди позивачу саме підприємством -ДП
«Львіввугілля».

За встановлених обставин, суд першої
інстанції дійшов також до вірного
висновку про те, що позивачу було
заподіяно моральну шкоду внаслідок
трудового каліцтва, яким спричинено
втрату 50% професійної працездатності.

Отже, у позивача виникло право на
звернення до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди з часу,
коли вперше йому було встановлено
втрату професійної працездатності,
спірні ж правовідносини на той час
регулювалися Законом України «Про
охорону праці» та Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаної з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 492.

Проте, вирішуючи питання про розмір
компенсації моральної шкоди, суд
першої інстанції не врахував, що на час
проведення первинного МСЕК, а саме
05.05.1994 року, діяла частина 2 п. 11 «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків», в якій зазначено,
що розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до Указу Президента України
№ 762 від 25 серпня 1996 року «Про грошову
реформу в Україні»розмір мінімальної
заробітної плати складав 15 гривень.

Враховуючи зазначене та беручи до
уваги конкретні обставини по справі,
характер отриманого позивачем
ушкодження здоров'я та пов'язані з ним
фізичні і моральні страждання,
інтенсивність та довготривалість
фізичних і психічних страждань,
істотність вимушених змін у життєвих
стосунках, і наслідків, що наступили,
Апеляційний суд вважає, що з
відповідача на користь ОСОБА_2 слід
стягнути моральну шкоду у розмірі 3000
гривень (15 грн./розмір мінімальної
заробітної плати/ х 200 мінімальних
заробітних плат/ = 3000).

Суд першої інстанції вищезазначеного
не врахував та ухвалив рішення без
застосування норм матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги позивача про
збільшення розміру моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я з 8000 грн.
до 30 000 грн. не ґрунтуються на законі, а
тому її слід відхилити.

Безпідставним є також посилання
відповідача на пропуск позивачем
строку позовної давності щодо
стягнення моральної шкоди у
відповідності до ст. 233 КЗпП України,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 233 КЗпП України до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, дійсно застосовується
тримісячний строк звернення до суду,
однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст. 83 ЦК України
УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК
України).

Отже на спірні правовідносини
розповсюджується дія ЦК України в
редакції 1963 року, відповідно до ст. 83
якого - позовна давність не
розповсюджується на вимоги позивача,
оскільки вони випливають із порушення
особистих немайнових прав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18 квітня 2014 року
в частині стягнення з Державного
підприємства «Львіввугілля» на
користь ОСОБА_2 8000 (вісім тисяч) грн. на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 3000
(три тисячі) грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
трудового каліцтва.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: