У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської
М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
відділу по обліку комунального майна
та житлової площі Павлоградської
міської ради про визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на житло за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 20
листопадна 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 11 лютого 1993 року
відповідачем було видане свідоцтво про
право власності на житло на квартиру
АДРЕСА_1. Згідно даного свідоцтва
ОСОБА_3 належить - 1/3 частина; ОСОБА_4 - 1/3
частина; ОСОБА_5 - 1/3 частина зазначеної
квартири. Однак на момент видачі
свідоцтва ОСОБА_5 була померлою.
Помилка відповідача створює позивачам
перешкоди у належному здійсненні своїх
прав на житло.

У зв'язку з цим позивачі просили суд
визнати частково недійсним свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1, видане 11 лютого 1993 року
відділом по обліку та розподілу
житлової площі квартири АДРЕСА_1;
визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 20 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачами не було
надано доказів, що саме у результаті
дій відповідача була попущена помилка
у свідоцтві про право власності на
житло.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а. с. 9).

01 лютого 1992 року на підставі рішення №
70 від 28 січня 1991 року ОСОБА_3 виданий
ордер № 0327 серія Д-91 на квартиру
АДРЕСА_1 на сім'ю у складі 3 осіб: ОСОБА_5 -
мати; ОСОБА_4 - син (а. с. 10).

11 лютого 1993 року було видане свідоцтво
про право власності на житло на
квартиру АДРЕСА_1, згідно якого надана
квартира належить: ОСОБА_3 - 1/3 частина,
ОСОБА_4 - 1/3 частина, ОСОБА_5 -
1/3 частина (а. с. 8).

Суди, посилаючись на те, що ОСОБА_3 10
лютого 1993 року звернулася до відділу
приватизації житла із заявою на
приватизацію із підписами трьох членів
сім'ї та надала довідку про склад сім'ї,
де була зареєстрована її померла мати
(а. с. 33-34), помилково виходили
з того, що за таких обставин позивачами
не надано доказів, які б підтверджували
помилку відповідача у видачі свідоцтва
про право власності на житло, тому
немає підстав визнавати його
недійсним.

При цьому, не звернули уваги, що
відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент смерті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9), а
свідоцтво про право власності, згідно
якого вона є власником 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1, видано 11 лютого 1993
року (а. с. 8).

Враховуючи вказану норму
матеріального права, померла ОСОБА_5 на
час видачі спірного свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності на нерухоме майно, право
власності на спірне майно набути не
могла.

Відповідно до п. п. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки станом на 11 лютого 1993 року
правоздатність ОСОБА_5 припинилася у
зв'язку з її смертю, видача свідоцтва
про право власності на житло відбулася
з порушенням вимог чинного
законодавства України, зокрема, за
відсутності заяви ОСОБА_5 про її згоду
приватизувати квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

Передача квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
в спільну сумісну або часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають у цій квартирі (будинку),
житловому приміщенні у гуртожитку, в
тому числі тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду з
позовними вимогами про визнання за
ними права власності на Ѕ частини
спірної квартири за кожним є
передчасними, оскільки відповідно до
ст. 8 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» вони не
позбавлені права звернутися до
відповідних органів приватизації для
вирішення даного питання в разі
визнання недійсною приватизації житла,
проведеної на ім'я померлої ОСОБА_5

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
відмову у позові, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 20 листопадна 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко