Справа № 159/1089/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Логвинюк І.М. Провадження №
22-ц/773/949/14 Категорія: 19 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького
А.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

за участі: відповідача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом Національної академії
внутрішніх справ до ОСОБА_1 про
відшкодування витрат на навчання,

за апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1 на заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду від 04 квітня 2014
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 04 квітня 2014 року позов
Національної академії внутрішніх
справ до ОСОБА_1 про відшкодування
витрат на навчання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Національної академії внутрішніх
справ 25036,04 грн. витрат на навчання та
250,37 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в позові відмовити. Вважає, що судом
були порушені норми матеріального та
процесуального права. Зазначає, що не
погоджується з розрахунком витрат,
пов'язаних з його утриманням, оскільки
протягом двох останніх років навчання
проживав на квартирі та сплачував за
проживання власними коштами. Вказує, що
позивачем не надано належних доказів
витрат грошового забезпечення за час
його навчання, не має інформації про
кількість діб його перебування на
харчуванні, вартості харчування згідно
встановлених норм.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали,
покликаючись на доводи, викладені в
ній.

Суд першої інстанції встановив, що
відповідач в період навчання перебував
на державному забезпеченні, проходив
службу на Львівській залізниці та був
звільнений, не відпрацювавши
встановлений трьохрічний термін. Таким
чином, відповідача зобов'язаний нести
відповідальність встановлену чинним
законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно витягу з наказу ректора
Київського національного університету
внутрішніх справ (далі - університет),
правонаступником якого, на підставі
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 27.08.10 р. № 1 709 - р «Про
реорганізацію деяких вищих навчальних
закладів Міністерства внутрішніх
справ», стала Національна академія
внутрішніх справ - позивач у справі, № 70
дек від 22.07.06 року «Про зарахування на
навчання на 1 курс навчально-наукового
інституту підготовки слідчих і
криміналістів Київського
національного університету внутрішніх
справ набору 2006 року», ОСОБА_1 з 01.09.06 р.
було зараховано на навчання курсантом
першого курсу навчально-наукового
інституту підготовки слідчих і
криміналістів Київського
національного університету внутрішніх
справ.

29.11.07 р. між Київським національним
університетом внутрішніх справ,
комплектуючим органом УМВС України на
залізничному транспорті та
відповідачем було укладено договір №
Жд. - 19 про підготовку фахівця у
Київському національному університеті
внутрішніх справ (далі - договір), що
стверджується наданою позивачем
копією такого договору. Згідно
вказаного договору (п. п. 1, 3) відповідач
навчався за рахунок коштів державного
бюджету і після закінчення навчання
зобов'язувався відпрацювати за місцем
розподілу не менше як три роки, а у разі
звільнення з органів внутрішніх справ
через порушення дисципліни -
відшкодувати фактичні витрати на
підготовку.

Згідно з копією наказу ректора
університету № 464 від 18.06.09 р. «Про
черговий випуск курсантів
навчально-наукового інституту
підготовки слідчих і криміналістів у
2009 році», відповідачеві присвоєно
кваліфікацію юриста за спеціальністю
«Правознавство» та видано йому диплом
спеціаліста.

Відповідач в період навчання на
здобуття вищої освіти за державним
замовленням за напрямком
«Правознавство» перебував на
державному забезпеченні харчуванням,
речовим майном, грошовим утриманням та
житлом із наданням відповідних
комунальних послуг.

Після закінчення навчання відповідача
було направлено для подальшого
проходження служби до УМВС України на
Львівській залізниці та за наказом
УМВС України на Львівській залізниці №
30 о/с від 19.04.11 р. «По особовому складу»,
відповідача було звільнено з органів
внутрішніх справ згідно з Положенням
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України за п. 66 (за
вчинки, що дискредитують звання
рядового і начальницького складу), з
21.04.11 р. за поданням Волинського ЛВ від
06.04.11 р. № с4/1 348.

Отже, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач в період
навчання перебував на державному
забезпеченні, проходив службу на
Львівській залізниці та був
звільнений, не відпрацювавши
встановлений трьохрічний термін. Таким
чином, відповідача зобов'язаний нести
відповідальність встановлену чинним
законодавством.

Стаття 56 Закону України "Про вищу
освіту" від 17.01.2002 року гарантує
випускникам вищого навчального
закладу, що їх працевлаштування
повинно здійснюватись за направленням
вищого навчального закладу відповідно
до угоди між замовником, керівником
навчального закладу та випускником.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України
"Про освіту" випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п. п. 6, 8, 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, випускник вищого
навчального закладу зобов'язаний
відпрацювати за місцем призначення не
менш трьох років, а в разі неприбуття за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням випускник зобов'язаний
відшкодувати у встановленому порядку
до державного бюджету вартість
навчання.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання за умов, що склалися між
сторонами, встановлений п. 2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року N
77/96 "Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів", постановою
Кабінету Міністрів України від 22.08.96
року за N 992 "Про Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням".

Указом Президента України № 77/96 від
23.01.96 р. «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» встановлено, що
особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації працювати в державному
секторі народного господарства не
менше ніж три роки. У разі відмови
працювати в державному секторі
народного господарства випускники
відшкодовують в установленому порядку
до державного бюджету повну вартість
навчання. Порядок працевлаштування
випускників, які закінчили вищі
навчальні заклади за рахунок коштів
відповідних юридичних та фізичних
осіб, визначається угодами між ними.

Порядок відшкодування курсантами та
випускниками витрат, пов'язаних з їх
утриманням у вищих навчальних закладах
(далі - Порядок) затверджено Постановою
КМ України від 01.03.07 р. № 313. Згідно з
Порядком, відшкодування особами
витрат, пов'язаних з їх утриманням у
вищих навчальних закладах МВС (п. 2)
відшкодування здійснюється у розмірі
фактичних витрат, пов'язаних з:
грошовим, продовольчим, речовим
забезпеченням; перевезенням до місця
проведення щорічної основної та
канікулярної відпустки та у зворотному
напрямку; оплатою комунальних послуг і
вартості спожитих енергоносіїв.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що наявність або відсутність
нормативно-правових актів міністерств
та відомств, які встановлюють саме
порядок відшкодування випускниками
вищих навчальних закладів вартості
навчання, не звільняє відповідача від
встановленого вищевказаним Законом,
Порядком працевлаштування та Указом
Президента N 77/96 від 23.01.96 р. обов'язку з
відшкодування державному бюджету
вартості його навчання з урахуванням
тієї обставини, що він не відпрацював
встановленого трьохрічного строку в
УМВС України на Львівській залізниці,
звідки звільнений згідно з Положенням
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України.

Згідно наданого позивачем розрахунку
витрати, пов'язані з утриманням
відповідача у вищому навчальному
закладі - університеті - становлять 25 036
грн. 04 коп. Сума розрахунку витрат
підтверджується наданими позивачем
відомостями, де підписаний відповідач
особисто, про що ствердив в судовому
засіданні та довідками.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК
України, не надав будь-яких доказів в
підтвердження своїх доводів та
заперечень та не спростував наданих
позивачем доказів.

Крім того, з наданих розрахунків
вбачається, що до розрахунків за перший
рік навчання не враховано утримання
військовослужбовця. А тому доводи
відповідача в цій частині спростовані
в судовому засіданні.

Згідно договору про підготовку фахівця
(а.с. 7-8) особа, яка не виконала взятих на
себе зобов'язань, відшкодовує витрати
понесені на її навчання. Сума
відшкодованих витрат зараховується до
державного бюджету і використовується
в порядку, визначеному чинним
законодавством.

Таким чином, позивач вправі звернутися
з позовом про стягнення понесених
витрат на навчання відповідача,
оскільки відповідач добровільно не
виконав вимог навчального закладу. А
вже відшкодовані витрати позивачем
будуть перераховані до державного
бюджету. Тому доводи відповідача в цій
частині не заслуговують на увагу.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
вірно визначив характер спірних
правовідносин між сторонами і правові
норми, що їх регулюють, дав належну
оцінку наданим та зібраним доказам по
справі та задовольнив вимогу позивача.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, рішення ухвалено з
додержанням норм процесуального та
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду від 04 квітня 2014
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: