У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів:
Гончара В.П., Дербенцевої
Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя
особа - Деснянське РУ ГУ МВС України м.
Києва, про звернення стягнення на
предмет іпотеки та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору та договору
іпотеки, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду м. Києва від
12 листопада 2013 року та касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 22 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 12
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернувся до суду з
указаним позовом, просив у рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором від 7 березня 2007
року у розмірі 144 184,26 доларів США
звернути стягнення на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1; надати банку право
продажу предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві у порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», із укладанням від імені
ОСОБА_3 договору купівлі-продажу
зазначеної квартири, встановивши
початкову ціну для подальшої
реалізації у розмірі 878 821 грн, із
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухоме майно у відповідних установах
та наданням банку можливості вчинення
всіх дій, необхідних для продажу
предмета іпотеки; виселити ОСОБА_3 із
зазначеної квартири без надання іншого
жилого приміщення зі зняттям з
реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 7
березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір,
за умовами якого останньому надано
кредит у розмірі 160 081,44 доларів США до 7
березня 2022 року зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 10,08 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 7
березня 2007 року між сторонами укладено
договір іпотеки, за умовами якого в
іпотеку банку передано належну ОСОБА_3
на праві приватної власності
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість
якої на час укладення договору
сторонами визначено у розмірі 878 821 грн.

У зв'язку із порушенням зобов'язань
заборгованість ОСОБА_3 за кредитним
договором на 31 травня 2012 року становить
144 184,26 доларів США, а саме: 115 170,59 доларів
США - заборгованість за тілом кредиту, 19
857,44 доларів США - проценти, 3 862,23 долари
США - комісія за користування кредитом,
5 294 долари США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором, що
є підставою для звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення ОСОБА_3 із
переданого в іпотеку нерухомого майна.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом, просив
розірвати кредитний договір від 7
березня 2007 року.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що
при укладенні кредитного договору він
не міг усвідомлювати про введення його
в оману та не зазначення в договорі
істотних умов, що мають значення для
його свідомого вибору. Вимога банку про
дострокове стягнення кредиту є
суттєвою зміною обставин договору, у
зв'язку з чим він підлягає розірванню. У
зв'язку з настанням світової
фінансово-економічної кризи його
купівельна здатність значно знизилась,
чого він не міг передбачити при
укладенні кредитного договору, що може
призвести до нарахування банком пені
та штрафів. Крім того, при укладенні
договору банк усупереч ч. ч. 2, 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» не надав позичальнику
усієї інформації, яка була необхідна
для здійснення свідомого вибору при
укладенні договору та не включив до
кредитного договору значення
абсолютного подорожчання кредиту та
детальний розпис вартості кредиту для
споживача.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 22 серпня 2013 року позов
задоволено. У рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором № К3R0GК15005523 від 7 березня 2007
року у розмірі 144 184, 26 доларів США, що
станом на 31 травня 2012 року складає 1 152 032
грн 24 коп., звернуто стягнення на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_3 на праві власності на
підставі договору купівлі - продажу №
662 від 7 березня 2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
Надано публічному акціонерному
товариству комерційному банку
«ПриватБанк» право продажу предмета
іпотеки будь-якій особі (покупцеві) у
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», з укладанням від
імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу,
встановивши початкову ціну для
подальшої реалізації у розмірі 878 821
грн, з отриманням витягу з Державного
реєстру прав власності, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях, незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення публічним
акціонерним товариством комерційним
банком «ПриватБанк» всіх дій,
необхідних для здійснення продажу
предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1 зі зняттям ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку без надання
іншого житлового приміщення. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
зустрічному позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції у частині виселення без
надання іншого жилого приміщення зі
зняттям з реєстраційного обліку
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову в позові.
Доповнено резолютивну частину рішення
суду першої інстанції таким змістом:
встановити початкову ціну предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності (незалежним експертом) на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій щодо його реалізації. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ
«ПриватБанк» підлягає частковому
задоволенню, а касаційна скарга
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 -
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 7 березня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, відповідно
до якого останньому надано кредитні
кошти у вигляді не поновлювальної
кредитної лінії до 7 березня 2022 року у
розмірі 160 081,44 доларів США на придбання
житла та у розмірі 20 881,44 доларів США на
сплату страхових платежів зі сплатою
за користування кредитом у розмірі 0,84 %
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та 0,20% від
суми виданого кредиту щомісяця в
період сплати, відсотків за дострокове
погашення кредиту та винагороди за
проведення додаткового моніторингу
(далі - Кредитний договір).

У забезпечення виконання зобов'язань
за Кредитним договором 7 березня 2007
року між сторонами укладено договір
іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Станом на 31 березня 2012 року
заборгованість ОСОБА_3 за Кредитним
договором становить 144 184,26 доларів США,
а саме: 115 170,59 доларів США -
заборгованість за тілом кредиту, 19 857,44
доларів США - проценти, 3 862,23 долари США -
комісія за користування кредитом, 5 294
долари США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в зустрічному позові, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 не виконував належним чином
умови Кредитного договору, що є
підставою для звернення стягнення на
предмет іпотеки (шляхом надання банку
права продажу предмета іпотеки
будь-якій особі (покупцеві) у порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», з укладанням від імені ОСОБА_3
договору купівлі-продажу, встановивши
початкову ціну для подальшої
реалізації у розмірі 878 821 грн, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях,
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення банком усіх дій, необхідних
для здійснення продажу предмету
іпотеки), а також виселення ОСОБА_3 без
надання іншого жилого приміщення зі
зняттям з реєстраційного обліку. Крім
того, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
розірвання Кредитного договору.

Ухвалюючи нове рішення у справі та
відмовляючи в первісному позові у
частині виселення ОСОБА_3 із переданої
в іпотеку квартири та зняття з
реєстраційного обліку, апеляційний суд
виходив із того, що у справі відсутні
докази вручення йому поштового
відправлення банку із вимогою про
звільнення житла. Скасовуючи рішенням
суду першої інстанції у частині
визначення початкової ціни продажу
квартири, апеляційний суд виходив із
того, що з часу укладення договору
іпотеки відбулось істотне коливання
цін на нерухоме майно, тому початкову
ціну предмета іпотеки для його
подальшої реалізації необхідно
встановити на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення дій з його реалізації.
Апеляційний суд також дійшов висновку,
що вимога про зняття з реєстраційного
обліку є передчасною, оскільки
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання» може бути задоволена
на підставі рішення суду про виселення.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду апеляційної інстанції
частково з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання»,
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця
проживання ОСОБА_3 може бути здійснено
на підставі рішення суду про його
виселення, тому апеляційний суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
позові у цій частині.

Як убачається із матеріалів справи,
позов в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк»
пред'явлено представником за
дорученням, яке оформлене належним
чином (а.с. 27). За таких обставин не
заслуговують на увагу доводи
касаційної скарги представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 про відсутність повноважень у
представника банку на звернення до
суду із позовом.

Інші доводи касаційної скарги
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 є
необґрунтованими, спростовуються
встановленими судами обставинами
справи, тому зазначена касаційна
скарга підлягає відхиленню.

За змістом ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон), у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону ціна
продажу предмета іпотеки
встановлюється за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна. У разі невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед іншими особами
згідно з пріоритетом та розміром їх
зареєстрованих прав чи вимог та перед
іпотекодавцем в останню чергу за
відшкодування різниці між ціною
продажу предмета іпотеки та звичайною
ціною на нього.

З огляду на положення ст. ст. 38, 39 Закону
та способу реалізації предмета
іпотеки, який обрав суд (надання банку
права продажу предмета іпотеки
будь-якій особі), не можна погодитись із
резолютивною частиною рішення
апеляційного суду, якою визначено
встановити початкову ціну предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності (незалежним експертом) на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій щодо його реалізації.

Не можна погодитись і з висновками
апеляційного суду про відмову в
первісному позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
про виселення ОСОБА_3

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» (далі - Закон) у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
підлягає нотаріальному посвідченню,
який може бути укладений одночасно з
іпотечним договором або в будь-який час
до набрання законної сили рішенням
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української
РСР звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Із системного аналізу положень ст. 109 ЖК
Української РСР та ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» випливає, що всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги у тому разі, якщо
іпотекодержатель прийняв рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. За таких обставин,
якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення
мешканцям письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення не
стосується виселення мешканців на
підставі рішення суду про зверненням
стягнення на предмет іпотеки з
одночасним виселенням мешканців, а
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Ухвалене рішення суду про звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду та виселення
підлягає виконанню у порядку,
визначеному Законом України «Про
виконавче провадження».

Вирішуючи спір, апеляційний суд
зазначених вимог закону не врахував, не
з'ясував, чи необхідне направлення
письмової вимоги ОСОБА_3 для його
виселення у конкретній справі, та
дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні первісного
позовну в частині виселення ОСОБА_3

З огляду на допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене апеляційним судом рішення у
частині вирішення первісного позову
необхідно скасувати та направити
справу у цій частині на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції
відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 відхилити.

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
12 листопада 2013 року у частині відмови в
первісному позові публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» скасувати та
направити справу у цій частині на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко