Єдиний унікальний номер 262/1467/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4985/2014
Головуючий у 1 інстанції Майданніков
О.І. Доповідач Біляєва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В.,
Мальованого Ю.М.,

при секретарі Саєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
„ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою позивача на
рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 30 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 30 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, публічне
акціонерне товариство комерційний
банк „ПриватБанк" звернулося до
Апеляційного суду Донецької області з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд
безпідставно зменшив розмір неустойки
на підставі ст. 551 ЦК України, не
зваживши на положення ст. 611 ЦК та
укладеного між сторонами договору.
Застосувавши позовну давність, суд у
мотивувальній частині рішення не
послався на ст. 267 ЦК України. Суд
необґрунтовано не прийняв докази,
надані позивачем.

У судовому засіданні представник
публічного акціонерного товариства
комерційного банку „ПриватБанк"
Петрикін О.Ю. підтримав апеляційну
скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3
просили відхилити апеляційну скаргу,
рішення залишити без змін.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції
установлено, що 25 березня 2006 року
закрите акціонерне товариство
комерційний банк „ПриватБанк", після
зміни назви публічне акціонерне
товариство комерційний банк
„ПриватБанк", та ОСОБА_1 уклали договір
про надання банківських послуг, за
умовами якого позичальник отримав
кредит у розмірі 2831 грн. 40 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 2,09% у місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Строк договору - 12 місяців по 23 березня
2007 року (ас. 5).

Відповідач належним чином не виконував
свої зобов'язання, внаслідок чого
станом на 19 грудня 2014 року утворилась
заборгованість у загальному розмірі
24665 грн. 22 коп., яка складається із
заборгованості за кредитом 1465 грн. 54
коп., заборгованості за процентами за
користування кредитом 7764 грн. 04 коп.,
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором 15432 грн. 64 коп.,
що підтверджується наданим позивачем
розрахунком.

Відмовляючи у позові про стягнення
заборгованості у сумі 24665 грн. 22 коп. у
зв'язку зі спливом позовної давності,
суд виходив з того, що останній платіж
внесений позичальником 18 вересня 2006
року, а ПриватБанк звернувся до суду з
даним позовом 05 березня 2014 року. Із
заявою про поновлення пропущеного
строку позивач не звертався.
Вимоги про стягнення штрафу (фіксована
частина) 500 грн., штрафу (процентна
складова) 1233 грн. 26 коп. не підлягають
задоволенню, оскільки Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
("Розстрочка") ("Стандарт"), в редакції на
день укладення кредитного договору, не
було передбачено сплату штрафу.

Суд дійшов такого висновку з
урахуванням обставин справи і з
додержанням норм матеріального й
процесуального права.

Як убачається з матеріалів
справи, сторони встановили як строк дії
договору - 12 місяців, кінцевий строк
повернення кредиту - по 23 березня 2007
року, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів - щомісяця до 10 числа включно
кожного календарного місяця для
основної заборгованості і для
процентів за користування кредитом.

Наслідки прострочення
позичальником повернення позики
визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також у
частині першій статті 611, частині
другій - четвертій статті 612 ЦК України,
частині першій, другій статті 220 ГК
України, які передбачають
відповідальність боржника.

Перевіряючи доводи апелянта в
частині застосування судом норм закону
щодо позовної давності, колегія суддів
виходить із такого.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору - 12
місяців, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у визначеній
сумі підлягав виконанню у строк по 23
березня 2007 року.

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням
строку дії договору сторони встановили
й строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно із
частиною третьою статті 254 ЦК України
спливає у відповідне число останнього
місяця строку. Перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство
передбачає два види позовної давності:
загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258
ЦК України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (частина п'ята
статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, скільки з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення в зацікавленої
сторони права на позов, тобто
можливості реалізувати своє право в
примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається,
судом установлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) у розмірі та в строки,
визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору
передбачені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за
умовами договору погашення кредиту та
процентів повинно здійснюватись
позичальником частинами з 10 числа
кожного місяця, то початок перебігу
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Як правильно установлено судом
попередньої інстанції, ОСОБА_1 перестав
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту та процентів за
користування кредитом, у зв'язку із чим
з 18 вересня 2006 року у нього утворилась
заборгованість за кредитним договором.
У свою чергу банк звернувся до суду з
позовом до нього 5 березня 2014 року.
Питання про поновлення пропущеного
строку позивач не порушував.

За правилом ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення пені).

У зв'язку з наведеним висновок
суду про початок перебігу позовної
давності з 19 вересня 2006 року та
наявність підстав для застосування
позовної давності за заявою
відповідача до вимог ПриватБанку про
стягнення заборгованих на час
звернення до суду платежів (тіла
кредиту, процентів, пені) ґрунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального права.

Є правильним висновок суду про відмову
у стягненні штрафу (фіксована частина)
500 грн., штрафу (процентна складова) 1233
грн. 26 коп., оскільки Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
("Розстрочка") ("Стандарт"), що
затверджені наказом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „ПриватБанк" від 21 березня 2006
року № 391, не було передбачено сплату
штрафу (ас. 34-41).

Суд підставно не врахував Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам ("Розстрочка") ("Стандарт"), що
були додані до позовної заяви (ас. 6-9) та
не діяли на момент укладення між
сторонами договору.

У судовому засіданні представник
ПриватБанку Петрикін О.Ю. визнав, що на
час укладення кредитного договору
сплата штрафу за порушення виконання
зобов'язання не була передбачена.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи і вирішив
спір з додержанням норм матеріального
й процесуального права. Наведені в
апеляційній скарзі доводи про
відсутність посилання суду на ст. 267 ЦК
України спростовуються змістом
оскарженого рішення. Наданим сторонами
доказам суд дав правильну правову
оцінку.

Щодо посилання у скарзі про
безпідставне зменшення судом розміру
неустойки на підставі ст. 551 ЦК України,
то апеляційний суд зазначає, що таких
висновків суд попередньої інстанції не
робив, відмовивши у стягненні пені в
зв'язку з пропуском позовної давності.

З урахуванням викладеного апеляційний
суд на підставі ст. 308 ЦПК України
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст. 307 ч.1 п. 1, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 30 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді