Справа № 266/1792/14-ц
Провадженя№ 2/266/712/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

02 червня 2014 року
м. Маріуполь

Приморський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Федотової
В.М.,

при секретарі Кравцові
С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Маріуполя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - домоволодінням
АДРЕСА_1, в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що їй належить на
підставі договору дарування б/н від
14.12.1993 року, договору дарування б/н від
16.06.1993 року, ухвали Приморського
районного суду м. Маріуполя б/н від
30.11.1994 року вищевказане домоволодіння.
У вищевказаному домоволодінні
зареєстрований син позивачки
відповідач ОСОБА_2, але з травня 2013 року
відповідач там не мешкає. Також позивач
зазначила, що їй не відомо фактичне
місце мешкання відповідача. Просить
визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування
домоволодінням АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явився, але звернувся до суду з заявою
про розгляд справи без його участі, за
участі його представника.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, хоча про час, місце та дату
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив.

Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,

який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов до наступних висновків.

Відповідно з ст.ст. 71, 72 ЖК України особа
визнається такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
внаслідок її відсутності протягом
шести місяців без поважних причин.

Судом встановлено, що відповідно копії
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від
17.04.2003 року, зареєстрований шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, після реєстрації
шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на
ОСОБА_1. (а.с.12)

Відповідно реєстраційного свідоцтва
БТІ про право власності на житло від
27.04.1998 року ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 14.12.1993 року належить 1/6
частина домоволодіння АДРЕСА_1.(а.с.7-8)

Відповідно реєстраційного свідоцтва
БТІ про право власності на житло від
15.11.1993 року ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 16.06.1993 року належить 4/6
частина домоволодіння АДРЕСА_1.(а.с.9-10)

Відповідно ухвали Приморського
районного суду м. Маріуполя № 2-303 від
30.11.1994 року, укладена мирова угода між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в наслідок якої ОСОБА_1
отримала 1/6 частину домоволодіння
АДРЕСА_1 від ОСОБА_5.(а.с. 11)

Як вбачається з довідки-акту КСН
«Бригантина» від 10.04.2014 року,
відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, але за даною адресою
не мешкає з травня 2013 року та місце його
перебування не відомо.(а.с.16).

Відповідно технічного паспорту № 307
домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться в
праві власності ОСОБА_1.(а.с.17-21)

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на свій
розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ч. 2 ст.. 405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ст.41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права власності, який
означає право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти ,
користуватися і розпоряджатися
належним йому майном, на власний розсуд
вчиняти щодо свого майна будь-які
угоди, відповідно до Закону України за
своєю волею, незалежно від волі інших
осіб, що також закріплено в статтях
316,317,319,321 Цивільного кодексу України.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає право власнику вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
правом володіння.

Права власника квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім"ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

У зв'язку з вищевикладеними підставами,
суд вважає можливим визнати
відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1.

Керуючись, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України,
ст..ст. 319, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 60, 213, 214,
215, 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідачів, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подано
апеляцію до апеляційного суду
Донецької області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя:
Федотова В. М.