Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення факту
перебування у трудових відносинах,
внесення запису у трудову книжку,
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Нововолинського міського суду
Волинської області від 18 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 09 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що в період з 01 липня
2012 року по 21 лютого 2013 року працювала в
кафе «Олта» та «Добрий заїзд», які
знаходяться в м. Нововолинську
Волинської області та належать ОСОБА_4
та ОСОБА_5, поєднуючи роботу
офіціанта, бармена та прибиральниці. По
домовленості заробітна плата мала
виплачуватись в розмірі по 10 грн. за
одну годину роботи. Оскільки вона
працювала, то має право на мінімальну
заробітну плату за період з 01 липня 2012
року по 21 лютого 2013 року, що в загальній
сумі становить 7565 грн., з яких
підприємцем ОСОБА_4 сплачено 3100 грн.,
тобто заборгованість становить 4465 грн.
Крім того, у зв'язку з порушенням її
прав, позивач просила суд стягнути з
відповідачів середньомісячний
заробіток за період з моменту її
звільнення до моменту винесення
рішення у справі, а також 2000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 18
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 09 січня 2014 року, позов
задоволено частково. Встановлено факт
перебування ОСОБА_3 у трудових
відносинах з фізичною-особою
підприємцем ОСОБА_4 Зобов'язано фізичну
особу-підприємця ОСОБА_4 внести запис у
трудову книжку ОСОБА_3, зазначивши дату
прийняття на роботу 10 жовтня 2012 року та
дату звільнення з роботи 21 лютого 2013
року. В задоволенні іншої частини
позову відмовлено. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення місцевого та ухвалу
апеляційного судів, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про часткове задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції погодився з його висновками,
що ОСОБА_3 перебувала у трудових
відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 лише з 10
жовтня 2012 року по 21 лютого 2013 року.
Однак, належних доказів на
підтвердження невиплати їй заробітної
плати за стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні з роботи, що передбачено
ст. 117 КзпП України, позивач не надала, а
також не довела факту заподіяння їй
відповідачем моральної шкоди, в зв'язку
із чим правові підстави для
задоволення позову в цій частині
відсутні.

Проте з таким висновками апеляційного
суду не можна погодитися, оскільки вони
не ґрунтується на нормах матеріального
закону та не відповідають доказам у
справі.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено та з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 з 09
жовтня 2012 року зареєстрована як
фізична особа-підприємець, з
10 жовтня 2012 року перебуває на обліку як
платник податків.

Судами встановлено та сторонами у
справі не заперечується факт
перебування ОСОБА_3 у трудових
відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 з 10 жовтня 2012
року по 21 лютого 2013 року.

Вироком Нововолинського міського суду
Волинської області від 17 липня
2013 року ОСОБА_4 визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.
172 КК України, а саме у грубому
порушенні законодавства про працю,
зокрема статей 24, 24, 24-1 КЗпП України.
Так, ОСОБА_4 не уклала з ОСОБА_3, яка з
початку липня 2012 року була найнята на
роботу в кафе «Олта», а потім «Добрий
заїзд», трудовий договір. Також вироком
суду встановлено, що ОСОБА_4 оплатила
роботу ОСОБА_3 лише частково (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Із роз'яснень, які містяться в п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
вбачається, що у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
юридичне значення для справи, їх
юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Погоджуючись із висновком місцевого
суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, апеляційний суд у
порушення вимог статей 214, 215, 315 ЦПК
України не врахував письмові докази, з
яких вбачається, що частину заробітної
плати позивачу ОСОБА_4 не виплатила, що
вказана обставина визнана учасниками
кримінального провадження, ніким не
оспорювалась та встановлена вироком
суду, який набрав законної сили. Крім
того, вказуючи, що ОСОБА_3 не довела
належними доказами наявність
заборгованості по заробітній платі та
її розміру, апеляційний суд не
врахував, що у трудових відносинах (з
урахуванням вимог статей 115, 116 КЗпП
України, статей 10, 60 ЦПК України)
обов'язок доказування відсутності вини
покладається на відповідача; не
дослідив та не залучив до матеріалів
справи будь-яких доказів проведення
розрахунків із виплати заробітної
плати позивачу, та не зазначив, якими
належними та допустимими доказами
підтверджені доводи ОСОБА_4
про відсутність вказаної
заборгованості.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Крім того, залишаючи без змін рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні вимог про
відшкодування моральної шкоди,
апеляційний суд безпідставно не
застосував до спірних правовідносин
положення ст. 237-1 КЗпП України та не
звернув уваги на те, що факт порушення
законних трудових прав позивача
встановлено вироком суду.

Питання відшкодування моральної шкоди
безпосередньо пов'язано із вирішенням
основних позовних вимог про порушення
трудових прав позивачки, тому підлягає
вирішенню під час здійснення нового
судового розгляду.

Отже, суд апеляційної інстанції не
з'ясував всі обставини у справі, не
дослідив докази та не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, ухвала
суду апеляційної інстанції на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 09 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.С. Висоцька

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська