У х в а л а

іменем україни

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки,

за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 16 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року Закрите акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ
«ПриватБанк»), правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Посилалося на те, що 17
вересня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № LVH9GA00000131,
відповідно до якого останній був
наданий кредит у розмірі 127 600 дол. США
зі сплатою 11,04 % річних строком до 15
вересня 2017 року. В забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_4 17 вересня 2007
року був укладений іпотечний договір,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1.
Того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено
іпотечний договір, предметом якого є
квартира АДРЕСА_2.

Боржник свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 126 559,06 дол.
США, в рахунок якої позивач просив
звернути стягнення на предмети
іпотеки.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 27 березня 2013 року позовні
вимоги задоволено. Звернуто стягнення
на предмет іпотеки за договором
іпотеки від 17 вересня 2007 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, а саме: квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 51,6 кв. м та належить на
праві приватної власності ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва № 214588 про право
власності на квартиру, виданого 23
грудня 1997 року, та квартиру

АДРЕСА_1, загальною площею 67,8 кв. м, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_4, шляхом продажу вказаних
предметів іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»
з укладенням від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4
договору купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем з наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 16 грудня 2013 року рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 27 березня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Бережна Н.М. просить
скасувати оскаржуване судове рішення
апеляційної інстанції та направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом апеляційної
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, письмові заперечення на
касаційну скаргу, подані ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що боржник порушив умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість, а тому
позивач має право звернути стягнення
на предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що суд першої
інстанції не звернув уваги, що у
рішенні необхідно зазначати ціну
предмета іпотеки для його подальшої
реалізації. Крім того, суд, визначивши
особу, від імені яких мають укладатись
договори купівлі-продажу, фактично
видав доручення ПАТ КБ «ПриватБанк»
від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на
реалізацію майна, що не входить до
повноваження суду.

Проте з таким
висновком суду апеляційної інстанції
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що
17 вересня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № LVH9GA00000131,
відповідно до якого останній був
наданий кредит у розмірі 127 600 дол. США
зі сплатою 11,04 % річних строком до 15
вересня 2017 року. В забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_4 17 вересня 2007
року укладено іпотечний договір,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1.
Того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_5 був укладений
іпотечний договір, предметом якого є
квартира АДРЕСА_2. Боржник свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 126 559,06 дол.
США.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України
«Про іпотеку» ціна продажу предмета
іпотеки встановлюється за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна. У разі невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед іншими особами
згідно з пріоритетом та розміром їх
зареєстрованих прав чи вимог та перед
іпотекодавцем в останню чергу за
відшкодування різниці між ціною
продажу предмета іпотеки та звичайною
ціною на нього.

У п. 42 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що резолютивна частини
рішення суду в разі задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки має відповідати вимогам як
статті 39 Закону України «Про іпотеку»,
так і положенням пункту 4 частини 1
статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в
обовʼ?язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Враховуючи вищезазначені положення,
суд апеляційної інстанції, вказуючи на
недоліки суду першої інстанції щодо
неповноти змісту рішення, мав право
постановити рішення, відповідно до
вимог закону, а не відмовляючи в
задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338
ЦПК України справа направляється до
суду апеляційної інстанції для
продовження розгляду або на новий
розгляд, якщо порушення, зазначені у
частинах першій і другій цієї статті,
допущені тільки цим судом. У всіх інших
випадках справа направляється до суду
першої інстанції.

З цих підстав рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336,
338 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Львівської області від 16 грудня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
О.М. Ситнік