РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1030/13- ц

пр. № 2/759/6/14

05 червня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді

Лопатюк Н.Г.,

при секретарі
Фещук
Т.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2;
третя особа: Садівницьке товариство
"Авіатор" про визнання права власності
за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2; третя особа: СТ
«Авіатор» про визнання права власності
за набувальною давністю.

Свої позовні вимоги мотивувала
тим, що вона з 1987 року користується
садовим будинком НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
який розташований в Садівницькому
товаристві «Авіатор», а також
користується відповідною земельною
ділянкою.

Вказана земельна ділянка НОМЕР_1 в
СТ «Авіатор» була виділена її
покійному чоловіку - ОСОБА_3, з яким вона
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах.

Після смерті останнього в 1995 році,
вона залишилась господарювати у
вказаному будинку.

На похоронах останнього, була
також присутня його донька від іншого
шлюбу - ОСОБА_4, яка забрала деякі речі
батька, жодних претензій щодо будинку
не заявляла, в члени садового
товариства не вступала, до будинку не
з'являлась.

Рішенням загальних зборів (зборів
уповноважених) членів садового
товариства від 15 серпня 1998 року, вона
була прийнята в члени садового
товариства.

Таким чином, з часу смерті
чоловіка ОСОБА_3, з 1995 року вона
безперервно користувалась вказаним
будинком та земельною ділянкою.

Нею було здійснено прибудову, яку
введено разом з будинком в
експлуатацію.

На підставі Наказу Головного
управління житлового забезпечення від
08 грудня 2005 року №2332-С/ГК, було видано
свідоцтво серії ЯЯЯ №838098 від 14.12.2005
року про право власності на садовий
будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, на її ім'я.

Рішенням Київської міської ради
від 12.02.2004 року №50/1260, земельну ділянку
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 було передано в її
приватну власність, на підставі чого
було видано Державний акт про право
власності на земельну ділянку від 25
травня 2005 року.

В 2007 році нею було здійснено
газифікацію будинку.

Проте, в 2009 році ОСОБА_2 до неї було
пред'явлено позов про визнання
недійсним вищезазначеного свідоцтва
про право власності та Державного акту
на земельну ділянку.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 24.06.2010 року,
свідоцтво про право власності та
Державний акт - визнано недійсними.

Таким чином, вона з 1996 року по
теперішній час користується чужим
майном, що перебуває у власності ОСОБА_2

Однак, з 1996 року, коли ОСОБА_2 купив
спірний будинок, він жодного разу не
з'являвся за місцем розташування
будинку, не було жодної претензії або
вимоги щодо її перебування там.

Протягом усього часу, вона
добросовісно, відкрито користується
спірними будинком та земельною
ділянкою, є членом СТ «Авіатор» з 1998
року.

Отже, основними вимогами для
визнання за нею права власності за
набувальною давністю є: давність
володіння спірним майном, що становить
більше 10 років, добросовісність
набуття права розпорядження спірним
нерухомим майном, відкритість та
безперервність володіння зазначеним
майном.

У зв'язку з вищевикладеним,
позивач звернулась до суду та просить
ухвалити рішення, яким визнати за нею
право власності за набувальною
давністю на садовий будинок НОМЕР_1 в СТ
«Авіатор», що знаходиться по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та
її представник позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, просили
суд їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала в
повному обсязі.

Представник третьої особи, голова
правління СТ «Авіатор» в дане судове
засідання не з'явився, про час та місце
слухання справи повідомлений належним
чином, причини неявки суду не
повідомив, а тому суд вважає за можливе
провести розгляд даної справи у
відсутності останнього, враховуючи, що
ним надавались пояснення по справі.

Вислухавши пояснення позивача, її
представника, представника
відповідача, з урахуванням пояснень
третьої особи - голови правління СТ
«Авіатор», з'ясувавши усі фактичні
обставини даної справи, допитавши
свідків, дослідивши письмові докази у
їх сукупності та співставленні, суд
дійшов до висновку про відсутність
законних підстав для задоволення
даного позову, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В ході судового розгляду
встановлено, що ОСОБА_1 з 1987 року
користується садовим будинком НОМЕР_1
по АДРЕСА_1, який розташований в
Садівницькому товаристві «Авіатор», а
також користується відповідною
земельною ділянкою.

Вказана земельна ділянка НОМЕР_1 в
СТ «Авіатор» була виділена ОСОБА_3, з
яким позивач перебувала у фактичних
шлюбних відносинах.

Як пояснила позивач в судовому
засіданні, після смерті чоловіка в 1995
році, вона залишилась господарювати у
спірному будинку (а.с.60 - копія посвідки
про смерть №2136).

Рішенням загальних зборів (зборів
уповноважених) членів садового
товариства від 15 серпня 1998 року,
позивач була прийнята в члени садового
товариства, про що свідчить
відповідний протокол №18 від 15.08.1998 року
та довідка СТ «Авіатор» №12.10-02 від 12
жовтня 2011 року, копії яких містяться в
матеріалах справи (а.с.34-39 - копія
протоколу; а.с.41 - копія довідки).

Як вбачається з матеріалів
справи, рішенням Київської міської
ради від 12.02.2004 року за №50/1260, а також у
відповідності до списку, земельна
ділянка НОМЕР_1 в СТ «Авіатор» була
передана у приватну власність ОСОБА_1
для ведення садівництва (а.с.58 - копія
рішення КМР; а.с.59 - копія списку).

Як пояснила позивач в судовому
засіданні, нею було здійснено
прибудову, яку введено разом з будинком
в експлуатацію, що підтверджується
відповідною довідкою СТ «Авіатор» №39
від 21 травня 2005 року (а.с.16 - копія
довідки).

Як вбачається з матеріалів
справи, на підставі Наказу Головного
управління житлового забезпечення від
08 грудня 2005 року №2332-С/ГК, було видано
свідоцтво серії ЯЯЯ №838098 від 14.12.2005
року про право власності на садовий
будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_1 (а.с.7 - копія свідоцтва про право
власності).

Крім того, рішенням Київської
міської ради від 12.02.2004 року №50/1260,
земельну ділянку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1
було передано в приватну власність
позивача, на підставі чого останній
було видано Державний акт про право
власності на земельну ділянку від 25
травня 2005 року (а.с.9 - копія Державного
акту на право власності на земельну
ділянку).

В 2007 році позивачем було
здійснено газифікацію спірного
будинку, що підтверджуються
відповідними доказами, які містяться в
матеріалах справи (а.с.18 - копія
робочого проекту; а.с.19 - копія
технічних умов; а.с.20 - копія листа; а.с.21
- копія листа; а.с.22 - копія дозволу №24 на
підключення газопроводу; а.с.23-24 - копія
пояснювальної записки; а.с.25 - копія
плану; а.с.26-27 - копія аксонометричної
схеми газопроводу).

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, рішенням Ленінградського
районного суду м. Києва від 09 січня 1996
року, частково задоволено позов ОСОБА_4
до ДПІ Ленінградського району м. Києва
про визнання права власності в порядку
спадкування, визнано за позивачем
право власності в порядку спадкування
на садовий будиночок та надвірні
будівлі, розташовані в СТ «Авіатор» по
АДРЕСА_1. Дане рішення суду 20.01.1996 року
набрало законної сили (а.с.121-126 - копія
рішення суду).

07 березня 1996 року, між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_2,
було укладено договір купівлі-продажу
садового будиночку, посвідчений
державним нотаріусом Вісімнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори Коновал З.Ф. та зареєстрованого
в реєстрі за №2-516 (а.с.127-128 - копія
договору купівлі-продажу).

В 2009 році ОСОБА_2 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності та Державного акту на
земельну ділянку.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 24.06.2010 року,
задоволено позов ОСОБА_2, визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на садовий будинок НОМЕР_1 в
СТ «Авіатор», що знаходиться по
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_1, визнано
недійсним Державний акт про право
власності на земельну ділянку НОМЕР_1,
розміром 0,0641 га, кадастровий номер
:75:813:0022, по АДРЕСА_1, яка
розташована в СТ «Авіатор», виданий на
ім'я ОСОБА_1, а також визнано за ОСОБА_2
право власності на зазначену земельну
ділянку (а.с.28-29 - копія рішення суду).

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 17 листопада 2010 року,
апеляційні скарги ОСОБА_1 та третьої
особи - Київської міської ради -
задоволено частково, рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 24 червня 2010 року в частині визнання
за ОСОБА_2 право власності на земельну
ділянку - скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким відмовлено в
позові ОСОБА_2 про визнання права
власності на земельну ділянку. В решті -
рішення суду залишено без змін (а.с.97-100 -
копія рішення суду).

Крім того, в матеріалах справи є
копія виконавчого листа, виданого
Святошинським районним судом м. Києва 20
травня 2013 року про примусове виселення
ОСОБА_1 з садового будинку НОМЕР_1, який
розташований в СТ «Авіатор» по АДРЕСА_1.
У даному виконавчому листі зазначено,
що рішення суду набрало законної сили 28
грудня 2012 року (а.с.111-112 - копія
виконавчого листа).

Отже, як пояснила в судовому
засідання позивач, вона з 1995 року є
членом СТ «Авіатор», у 2010 році у неї
дуже захворів син, а в 2011 році він помер,
у зв'язку з чим у неї не було часу та
можливості оскаржувати вищезазначені
рішення судів.

Як пояснила в судовому засіданні
представник позивача, договір
купівлі-продажу було укладено в 1996
року, з цього часу пройшло дуже багато
років для можливості заявити про свої
права. З 1996 року в спірному будинку
ніхто не з'являвся, а позивач ввела
будинок в експлуатацію, провела
газифікацію, вкладає у спірний будинок
дуже багато коштів, крім того, готує
документи для приватизації будинку.
Позивач відповідно до вимог чинного
законодавства заволоділа відкрито
чужим майном, дбає про нього та
безперервно в ньому проживає. Крім
того, спірний будинок - єдине місце її
проживання.

Представник відповідача в
судовому засіданні пояснила, що вона
категорично заперечує проти
задоволення позову, оскільки, по-перше,
безперервність володіння спірним
садовим будинком була перервана у 2010
році і не відновлена на протязі одного
року як це вимагає ст.344 ЦК України,
по-друге, за набувальною давністю може
бути набуто право власності на
нерухоме майно, якщо немає власника,
власник якого невідомий або власник
відмовився від права власності на
належне йому майно, однак відповідач є
власником спірного майна згідно
договору купівлі-продажу, копія якого
міститься в матеріалах справи.

Крім того зауважила, що
відповідним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 24 червня 2010
року, визнано недійсним свідоцтво про
право власності на садовий будинок
НОМЕР_1 в СТ «Авіатор», що знаходиться
по АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_1,
визнано недійсним Державний акт про
право власності на земельну ділянку
НОМЕР_1, розміром 0,0641 га, кадастровий
номер :75:813:0022, по АДРЕСА_1, яка
розташована в СТ «Авіатор», виданий на
ім'я ОСОБА_1, а також визнано за ОСОБА_2
право власності на зазначену земельну
ділянку. Рішення суду набрало законної
сили.

Допитані в судовому засіданні
свідки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 суду
показали, що на протязі 21 (двадцяти
одного) року позивач проживала у
спірному будиночку, будувала
пристройки, добудовувала ще одну
кімнату, гараж, сарайчик, поставила
залізні двері, грати та ін. Всі ці дії
здійснювались на протязі всього
періоду після смерті чоловіка до 2009
року, остання від сусідів не ховалась,
користувалась спірним майном
безперервно.

Крім того показали, що позивач є
членом СТ «Авіатор», постійно
сплачувала членські внески,
користувалась відкрито спірним
будиночком з 1994 по 2013 року.

Дійсно, як вбачається з довідки
№02/01-2013 від 10 лютого 2013 року, ОСОБА_1 з 1987
року по час надання довідки проживала в
АДРЕСА_1. Весь цей час остання
добросовісно, відкрито користується
вказаним будинком та всім
господарством, здійснює покращення
вказаного будинку: зробила за свої
кошти добудову, вчасно сплачувала всі
членські внески, а також нею був
сплачений внесок за прокладання
газової труби, крім того, боргів станом
на 10.02.2013 року немає (а.с.57 - копія
довідки; а.с.62-71 - копія книжки по сплаті
цільових внесків).

Отже, відмовляючи ОСОБА_1 в
задоволенні позову, суд виходив з
наступного.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК
України, особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом. Набуття
права власності на земельну ділянку за
набувальною давністю регулюється
законом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.344 ЦК України,
особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Пунктом 9 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07 лютого 2014 року,
роз'яснено, що відповідно до частини
першої статті 344 ЦК особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давнсть), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних
із набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна і її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю регулюється Земельним
кодексом України, зокрема статтею 119.

Відповідно до ст.119 ЗК України,
громадяни, які добросовісно, відкрито і
безперервно користуються земельною
ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування з
клопотанням про передачу її у
власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки
встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

З роз'яснень пункту 11
вищезазначеної постанови вбачається,
що ураховуючи положення пункту 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01 січня 2001 року. Разом із тим,
якщо перебіг строку володіння за
давністю почався після цієї дати, то до
строку набувальної давності цей період
зараховується повністю.

Крім того, пункт 13 роз'яснює, що
можливість пред'явлення до суду позову
про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень статей 15,16 ЦК, а також частини
четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими
захист цивільних прав здійснюється
судом шляхом визнання права. У зв'язку з
цим особа, яка заявляє про давність
володіння і вважає, що у неї є всі
законні підстави бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю, має право звернутися до суду
з позовом про визнання за нею права
власності.

Проаналізувавши вищезазначені
норми діючого законодавства та
роз'яснення Вищого Спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, суд дійшов до
наступного.

В ході судового розгляду
достовірно встановлено, що ОСОБА_1 до 2010
року безперервно, відкрито та
добросовісно користувалась спірним
будинком та земельною ділянкою.

Однак, остання свої позовні
вимоги мотивує тим, що вона безперервно
і відкрито проживала у спірному
садовому будинку, а тому у
відповідності до ст.344 ЦК України
набула на дане нерухоме майно право
власності за набувальною давністю.

Згідно з пунктами 1, 8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України,
Цивільний кодекс набрав чинності з 01
січня 2004 року. Правила статті 344 цього
Кодексу про набувальну давність
поширюються також на ті випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, перебіг строку
володіння майном для визнання права
власності за набувальною давністю,
слід рахувати тільки після 01 січня 2001
року.

Проте, позивач ОСОБА_1 звернулась
до суду про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
22 січня 2013 року. Тобто, більше, ніж через
два роки після того, як рішення
Апеляційного суду м. Києва про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на садовий будинок та
Державного акту про право власності на
земельну ділянку набрало чинності.

Отже, безперервність володіння
садовим будинком НОМЕР_1 в СТ «Авіатор»,
що знаходиться по АДРЕСА_1 була
перервана у 2010 році і не відновлена на
протязі одного року як це вимагає ст.344
ЦК України.

Крім того, згідно договору
купівлі-продажу від 07 березня 1996 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який
діяв в інтересах ОСОБА_2, посвідченого
державним нотаріусом Вісімнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори Коновал З.Ф. та зареєстрованого
в реєстрі за №2-516, відповідач є
власником спірного будинку.

В 2009 році ОСОБА_2 звертався до суду
з позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності та Державного акту на
земельну ділянку.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 24.06.2010 року,
задоволено позов ОСОБА_2, визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на спірний садовий будинок
та Державний акт про право власності на
земельну ділянку, а також визнано за
ОСОБА_2 право власності на зазначену
земельну ділянку. Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 17
листопада 2010 року, апеляційні скарги
ОСОБА_1 та третьої особи - Київської
міської ради - задоволено частково,
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 24 червня 2010 року в частині
визнання за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку - скасовано, ухвалено
в цій частині нове рішення, яким
відмовлено в позові ОСОБА_2 про
визнання права власності на земельну
ділянку. В решті - рішення залишено без
змін.

Тобто, з дня набрання рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 24 червня 2010 року, позивач навіть не
скористалась своїм правом на
апеляційне оскарження та не намагалась
відновити безперервність володіння
спірним садовим будинком на протязі
одного року, згідно з вимогами ст.344 ЦК
України.

Крім того, в матеріалах справи є
копія виконавчого листа, виданого
Святошинським районним судом м. Києва 20
травня 2013 року про примусове виселення
ОСОБА_1 з садового будинку НОМЕР_1, який
розташований в СТ «Авіатор» по АДРЕСА_1,
з якого вбачається, що на примусовому
виконанні державної виконавчої служби
перебуває виконавче провадження з
виконання рішення суду про виселення
ОСОБА_1 з спірного будинку, яке набрало
законної сили 28 грудня 2012 року.

Таким чином, в ході судового
розгляду встановлено, що володіння
позивача спірним будинком не є
безперервним, оскільки воно
переривалось протягом строку
набувальної давності, відповідач в
свою чергу є власником спірного
будинку з 07 березня 1996 року відповідно
до договору купівлі-продажу і з 2009 року
звертався до позивача із заявами про
своє право власності, крім того, з дня
набрання рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 24 червня 2010
року законної сили, позивач не
намагалась відновити безперервність
володіння спірним садовим будинком на
протязі одного року, згідно з вимогами
ст.344 ЦК України, у зв'язку з чим суд
дійшов до висновку про відсутність
законних підстав для задоволення вимог
позивача про визнання за нею права
власності за набувальною давністю на
спірний садовий будинок.

На підставі наведеного та
керуючись ст.344 ЦК України, п.п.9, 11, 13
Постанови Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07 лютого 2014 року,
ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 208-209, 212-215, 292-294 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2; третя особа: Садівницьке
товариство "Авіатор" про визнання права
власності за набувальною давністю -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: