Справа № 466/649/13
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/2776/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів: Копняк
С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря:
Олексіва О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 і його
представника

ОСОБА_3, позивачки ОСОБА_4 і її

представника ОСОБА_5, представників

відповідача ОСОБА_6 і ОСОБА_7, який є
і

третьою особою у справі,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_2, ОСОБА_4 та представника
Львівського регіонального інституту
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України - Миколишина
Дмитра Богдановича на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 10 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України, ОСОБА_10, треті
особи на стороні відповідача
Національна академія державного
управління при Президентові України,
ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання
незаконними та скасування рішень
Вченої ради, наказу, відновлення
становища, стягнення коштів та
середнього заробітку, відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_4
звернулися до суду із зазначеним
позовом до Львівського регіонального
інституту державного управління
Національної академії державного
управління при Президентові України
(далі інститут), ОСОБА_10 у якому, з
подальшими уточненнями просили
визнати незаконними і скасувати
рішення Вченої ради інституту від 11
грудня 2012 року, оформленого протоколом
№ 12/74 та від 23 лютого 2012 року,
оформленого протоколом № 4/66, наказ
інституту № 309-к від 11 грудня 2012 року
«Про зміну наукових керівників».
Відновити попереднє становище шляхом
зобов'язання директора інституту
ОСОБА_10 видати наказ про призначення
ОСОБА_2 і ОСОБА_4 науковими керівниками
відповідних аспірантів. Стягнути з
інституту моральну шкоду, кошти за
здійснення наукового керівництва і
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
питання звільнення від виконання
обов'язків наукового керівника не
відноситься до компетенції Вченої
ради інституту, директор інституту не
повноважний видавати накази про зміну
наукових керівників в інституті і з
такими заявами до керівництва
інституту вони не зверталися.
Незаконні звільнення спричинили їм
моральну шкоду, порушено їх право на
працю. Консультування аспірантів
проводилося за основним
індивідуальним навчальним планом. За
період після звільнення з роботи і до
звільнення від обов'язків наукового
керівництва не нараховано і не
виплачено кошти за здійснення
керівництва, за час затримки
розрахунку за наукове керівництво їм
належиться виплати середнього
заробітку.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 лютого 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
Львівського регіонального інституту
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України в користь ОСОБА_4
23134 грн. за здійснення наукового
керівництва.

Стягнуто з Львівського регіонального
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України в користь ОСОБА_2
11567 грн. за здійснення наукового
керівництва.

У задоволенні позовних вимог про
визнання незаконними та скасування
рішень Вченої ради Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України від 11.12.2012 р.,
23.02.2012 р., визнання незаконним та
скасування наказу Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України № 309к від 11.12.2012 р.,
відновлення становища, стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

Стягнуто з Львівського регіонального
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України в дохід держави
347,01 грн.

Рішення суду оскаржили позивачі та
відповідач.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просять рішення суду першої інстанції
в частині відмови в задоволенні позову
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити повністю.

Зазначають, що всі накази на
зарахування аспірантів одночасно із
призначенням їх наукових керівників
видаються президентом академії на
основі подань директорів регіональних
інститутів, та рішень вчених рад
інституту на НАДУ. І лише після цього
директор інституту дублює наказ
президента академії. Однак цього в
рішенні судом не зазначено. Вказують,
що Вчена рада Інституту могла лише
рекомендувати Вченій раді академії
змінити наукових керівників, , а не
самостійно приймати про це рішення і
саме тому ними постановлена вимога про
скасування наказу № 309-к від 11.12.2012 р.
«Про зміну наукових керівників».
Зазначають, що вони неодноразово
заявляли про відсутність затвердженої
процедури звільнення від наукового
керівництва аспірантами, але суд не
звернув увагу на усталену процедуру
призначення і звільнення наукових
керівників, а керувався сумнівним
Порядком, де викладено випадки
призначення, а не звільнення наукових
керівників.

В апеляційній скарзі представник
відповідача - Миколишин Д.Б.,
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом порушено норми ЗУ
«Про оплату праці», оскільки для
науково-педагогічних працівників
інституту, у т.ч. й позивачки за період
її роботи в інституті у
централізованому порядку
встановлюється фіксований посадовий
оклад з відповідними доплатами. При
цьому перевиконання або недовиконання
нею навчальних, методичних, наукових,
організаційних та інших трудових
обов'язків не веде до підвищення чи
зменшення заробітної плати.

Вважає, що судом не враховано, що
позивачі були призначені науковими
керівниками аспірантів у період
перебування у трудових відносинах з
відповідачем на умовах строкових
трудових договорів, тому наукове
керівництво аспірантами входило до їх
трудових обов'язків, а звільнення
позивачів з роботи зумовлює припинення
будь-яких трудових обов'язків. Вказує,
що у відповідача не було волевиявлення
щодо залучення позивачів до будь-яких
робіт, у тому числі до керівництва
аспірантами після їх звільнення з
роботи.

Вважає, що судом не дотримано вимоги
постанови КМУ щодо розрахунку
посадових окладів та в порушення норм
процесуального права прийняв заяву про
збільшення позовних вимог ОСОБА_2 від
11.11.2013 р., оскільки дана вимога вже
розглядалась Личаківським районним
судом м. Львова.

Відповідач ОСОБА_10 і треті особи
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, що
стверджується наявними у справі
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштового відправлення.
Відповідач ОСОБА_10 і третя особа
ОСОБА_12 подали заяви про розгляд справи
за їх відсутності ( т.3, а.с. 170, 171, 183, 184).

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачів і їх представників на
підтримання їхньої апеляційної скарги
і заперечення апеляційної скарги
відповідача, пояснення представників
відповідача на заперечення скарги
позивачів та підтримання їхньої
скарги, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2,
ОСОБА_4 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга представника
Львівського регіонального інституту
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України - Миколишина Д.Б.
підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване
рішення повністю не відповідає.

Відповідно до положень ст.ст. 3, 10, 11, 15, 59,
60 ЦПК України кожна особа має право в
порядку встановленому цим Кодексом
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Розгляд
цивільних справ здійснюється не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах, заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому кожна із сторін самостійно, на
власний розсуд розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору й
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Захист прав у порядку цивільного
судочинства - це передбачені законом
способи охорони цивільних, житлових,
земельних, сімейних чи трудових прав у
разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом і матеріалами справи
установлено, що ОСОБА_4, доктор
державного управління, працювала на
посаді професора кафедри державного
управління та місцевого
самоврядування Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України на повну ставку
та на 0,5 ставки за сумісництвом.

На підставі рішень Вченої ради
інституту ОСОБА_4 в межах виконання
трудових обов'язків здійснювала
наукове керівництво аспірантами.

09 січня 2012 р. ОСОБА_4 звільнена з посади
професора кафедри державного
управління та місцевого
самоврядування інституту у зв'язку із
закінченням строку трудового договору,
відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України.

02 липня 2012 р. ОСОБА_4 звільнена з 0,5
ставки посади професора кафедри
державного управління та місцевого
самоврядування інституту за
сумісництвом у зв'язку із закінченням
строку трудового договору, відповідно
до п.2 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_2, доктор державного управління,
працював на посаді завідувача кафедри
кадрової політики і державної служби
інституту.

На підставі рішень Вченої ради
інституту ОСОБА_2 в межах виконання
трудових обов'язків здійснював наукове
керівництво аспірантами.

19 червня 2012 р. ОСОБА_2 звільнено з
займаної посади у зв'язку з закінченням
строку трудового договору, відповідно
до п.2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Вченої ради інституту від 11
грудня 2012 р., протокол № 12/74, на
виконання ч.2 п.15 Положення про
підготовку науково-педагогічних та
наукових кадрів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 1 березня 1999 р. № 309, з метою
забезпечення дотримання умов п.1.2.
Угоди про підготовку аспірантів з
відривом від виробництва (без відриву
від виробництва) за рахунок державного
замовлення, п.2.2. Договору про
підготовку аспірантів на умовах
контракту, у зв'язку з змінами у складі
науково-педагогічних працівників
кафедри кадрової політики і державної
служби, та з метою забезпечення
ефективного кваліфікованого наукового
керівництва, зокрема з державного
управління, - штатними працівниками
інституту, відповідно до рішення
Вченої ради Національної академії від
23.12.2010 р. № 177/11-14 ухвалено змінити
наукових керівників аспірантам
кадрової політики і державної служби.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання незаконними та
скасування рішень Вченої ради
інституту від 11 грудня 2012 р. та від 23
лютого 2012 р. та наказу інституту № 309-к5
від 11 грудня 2012 р. в оскаржуваній
позивачами частині, районний суд
виходив з того, що такі ухвалені і
прийняті в межах компетенції Вченої
ради інституту та у визначений спосіб,
жодних порушень при їх прийнятті не
встановлено і таких доказів суду не
подано.

Щодо вимог позивачів про стягнення
середнього заробітку за час затримки
оплати за наукове керівництво по день
фактичного розрахунку, суд вважав, що
підстав для такого стягнення немає.

З таким висновком погоджується судова
колегія.

Статтею 117 КЗпП України передбачено
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні. За цією
статтею в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Кошти, про стягнення яких позивачами
заявлено вимогу, не можуть вважатися
розрахунковими при звільненні їх з
роботи. А відтак, в розумінні статті 117
КЗпП України, невиплата цих коштів не
може бути підставою для стягнення
середнього заробітку за час затримки
їх виплати.

Вимоги позивачів про заподіяння їм
моральної шкоди, її відшкодування в
розмірі 20000 грн. теж є безпідставним та
недоведеними.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди у п.5
передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Суд вірно вважав такі
обставини позивачами не підтверджені.
Відтак підстав покладати на
відповідачів відповідальність за
заподіяння моральної шкоди немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання незаконними та
скасування рішень Вченої ради
інституту від 11 грудня 2012 р. та від 23
лютого 2012 р. та наказу інституту № 309-к
від 11 грудня 2012 р. в оскаржуваній
позивачами частині, районний суд
виходив з того, що такі ухвалені і
прийняті в межах компетенції Вченої
ради інституту та у визначений спосіб,
жодних порушень при їх прийнятті не
встановлено і таких доказів суду не
подано.

Колегія суддів з такими висновками
суду погоджується, оскільки вони
обґрунтовані, вмотивовані,
підтверджені наявними в матеріалах
справи доказами, відповідають нормам
права і додаткового правового аналізу
не потребують.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не заслуговують
на увагу, оскільки висновків суду не
спростовують, а тому їх апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду в
оскаржуваній ними частині залишити без
зміни.

Колегія суддів вважає, що в цій частині
суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин, рішення відповідає
вимогам закону і зібраним по справі
доказам.

Апелянтами ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не подано
належних та допустимих доказів для
спростування рішення суду першої
інстанції, які б мали доказове значення
та заслуговували на увагу, чи порушення
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 в частині стягнення коштів за
здійснення наукового керівництва з
часу припинення їх трудових відносин з
інститутом суд виходив з того, що після
припинення таких трудових відносин
позивачі продовжували виконувати
обов'язки наукових керівників по
відношенню до своїх аспірантів,
припинення якого відбулося лише 11
грудня 2012 р., оскільки здійснення
наукового керівництва входило в
навчальне навантаження за основним
місцем праці, виконувалося в межах
трудових обов'язків та відповідним
чином оплачувалося, то після
звільнення позивачів з роботи оплата
за наукове керівництво повинна бути
здійснена їм окремо.

Проте з таким висновком районного суду
погодитись не можна.

Згідно з ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило, у грошовому виразі, яку
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Відповідно з положеннями ст. 96 КЗпП
України основою організації оплати
праці є тарифна система оплати праці,
яка включає тарифні сітки, тарифні
ставки, схеми посадових окладів і
тарифно-кваліфікаційні характеристики
(довідники).

Згідно із ч.1 ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» основна заробітна плата -
це винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норм часу, виробітку, обслуговування
тощо). Вона встановлюється у вигляді
тарифних ставок (окладів) і відрядних
розцінок для робітників та посадових
окладів для службовців.

З матеріалів справи убачається, що з
позивачами було погоджено і
затверджене навантаження на 2011-2012
навчальний рік, яке відповідно до звіту
кафедри не виконано у зв'язку із
перебуванням на лікарняному.

В інституті було встановлено
відповідний тарифний розряд і
конкретний розмір посадового окладу,
перевиконання окремих видів
навчальних та інших трудових
обов'язків, які передбачено
індивідуальним планом роботи
викладача та не перевищували річний
робочий час, не призводить до
збільшення заробітної плати.

В матеріалах справи відсутні докази
щодо затвердження індивідуального
плану роботи позивачів за сумісництвом
в оспорюваний період, до їх трудових
обов'язків належали як участь у
іспитах, так і консультування,
підготовка магістрів, а також робота з
аспірантами протягом року, за такі
роботи позивачам було виплачено
грошові кошти.

Відповідно до ст.. 49 Закону України «
Про вищу освіту» робочий час
педагогічного та
науково-педагогічного працівника
визначається Кодексом законів про
працю України. Час виконання
навчальних, методичних, наукових,
організаційних та інших трудових
обов'язків у поточному навчальному
році не повинен перевищувати річний
робочий час. Максимальне навчальне
навантаження науково - педагогічних
працівників не може перевищувати 900
годин на навчальний рік. Максимальне
навчальне навантаження педагогічних
працівників не може перевищувати 720
годин на навчальний рік.

Види навчальних занять, що входять до
начального навантаження педагогічного
та науково-педагогічного працівника
відповідно до його посади
встановлюються вищим навчальним
закладом в індивідуальному плані
працівника.

Залучення педагогічних та науково -
педагогічних працівників до роботи, не
обумовлено трудовим договором, може
здійснюватись лише за його згодою або у
випадках, передбачених законом.

Згідно із п.п. 5.1-5.5. Положення про
організацію навчального процесу у
вищих навчальних закладах,
затвердженого наказом Міністерства
освіти України № 16 від 2 червня 1993 року
(далі - Наказ) робочий час викладача
визначається обсягом його навчальних,
методичних, наукових і організаційних
обов'язків у поточному навчальному
році, відображених в індивідуальному
робочому плані. Тривалість робочого
часу викладача з повним обсягом
обов'язків становить не більше 1 548
годин на навчальний рік при середньо
тижневій тривалості 36 годин.

Обсяг навчальних занять доручених для
проведення конкретному викладачеві
виражений в облікових (академічних)
годинах, визначає навчальне
навантаження викладача. Види
навчальних занять, що входять в
обов'язків обсяг навчального
навантаження викладача відповідно до
його посади встановлюється кафедрою
предметною або цикловою комісією.

У вищих навчальних закладах 3 і 4 рівня
акредитації мінімальний та
максимальний обов'язків обсяг
навчального навантаження викладача в
межах його робочого часу встановлює
вищий навчальний заклад з урахування
виконання ним інших обов'язків
(методичних, наукових, організаційних)
і у порядку, передбаченому його
статутом та колективним договором.

У випадках виробничої необхідності у
вищих навчальних закладах 3 і 4 рівня
акредитації викладач може бути
залучений до проведення навчальних
занять понад обов'язковий обсяг
навчального навантаження, визначений
індивідуальним робочим планом, в межах
свого робочого часу. Додаткова
кількість облікових годин
встановлюється вищим навчальним
закладом і не може перевищувати 0,25
мінімального обов'язкового обсягу
навчального навантаження. Зміни в
обов'язковому навчальному
навантаженні викладача вносяться в
його індивідуальний робочий план.

Графік робочого часу викладача
визначається розкладом аудиторних
навчальних занять і консультацій,
розкладом або графіком контрольних
заходів та іншими видами робіт,
передбаченими індивідуальним робочим
планом викладача. Час виконання робіт,
не передбачених розкладом або графіком
контрольних заходів, визначається у
порядку, встановленому вищим
навчальним закладом. З урахуванням
особливостей спеціальності та форм
навчання. Викладач зобов'язаний
дотримуватися встановленого йому
графіка робочого часу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 97 КЗпП України
оплата праці працівників здійснюється
за погодинною, відрядною або іншими
системами оплати праці. Оплата може
провадитися за результатами
індивідуальних і колективних робіт.

Форми системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом.

Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті.

Пунктом 2 Наказу Міністерства освіти і
науки України № 557 від 26 вересня 2005 року
«Про впорядкування умов оплати праці
та затвердження норм тарифних розрядів
працівників навчальних закладів,
установ освіти та наукових установ»
керівників навчальних закладів,
установ освіти та наукових установ у
межах затвердженого фонду заробітної
плати з 1 вересня 2005 року зобов'язано
встановити працівникам навчальних
закладів, установ освіти та наукових
установ конкретні розміри посадових
окладів (ставок заробітної плати)
відповідно до затверджених цим наказом
схем тарифних розрядів.

За наведених обставин висновки суду не
відповідають вимогам ст.. 97 КЗПП
України та ст. 49 Закону України «Про
вищу освіту» та обставинам справи.

Суд на зазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув,
належної оцінки їм не дав та в цій
частині ухвалив помилкове рішення
через неправильне застосування норм
матеріального права, що відповідно до
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування в цій частині рішення і
ухвалення нового рішення про відмову в
позові ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про стягнення
коштів за здійснення наукового
керівництва.

Підлягає скасуванню рішення суду
в частині стягнення з інституту в
дохід держави 347.01 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4
відхилити.

Апеляційну скаргу Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України - Миколишина
Дмитра Богдановича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 лютого 2014 року в
частині часткового задоволення позову
і стягнення з Львівського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України на користь ОСОБА_4
23 134 грн. за здійснення наукового
керівництва та на користь ОСОБА_2 11 567
грн. за здійснення наукового
керівництва скасувати і в цій частині
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення з Львівського регіонального
інституту державного управління
Національної академії державного
управління при Президентові України
оплати за здійснення наукового
керівництва - відмовити.

Це рішення в частині стягнення з
Львівського регіонального інституту
державного управління Національної
академії державного управління при
Президентові України 347,01 в дохід
держави скасувати.

В решті зазначене рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.