У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С.,
Умнової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Головне
управління юстиції у м. Києві,
державний нотаріус Шістнадцятої
київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору дарування, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 грудня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду м. Києва від 27 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, мотивуючи його тим, що її брату
ОСОБА_8 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_8 склав
на ім'я позивачки заповіт на
вищезазначену квартиру. Після смерті
брата при зверненні до нотаріальної
контори для отримання свідоцтва про
право власності на спадщину позивачці
стало відомо, що у серпні 1997 року ОСОБА_8
уклав зі своїм сином ОСОБА_9 договір
дарування квартири. Позивачка вважала,
що вищезазначений правочин є
недійсним, оскільки ОСОБА_8, укладаючи
його, допустився помилки в частині
розуміння істотних умов угоди, вважав,
що він укладає не договір дарування
квартири, а договір довічного
утримання у зв'язку із тим, що він був
людиною похилого віку, постійно
потребував сторонньої допомоги.
Зазначені обставини, на думку
позивачки, підтверджуються наявністю
позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання
договору дарування квартири недійсним,
який судом першої інстанції був
залишений без розгляду.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила суд визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 8 жовтня 2013 року замінено
відповідача по справі та залучено як
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6
(спадкоємці ОСОБА_9).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду м. Києва від
27 лютого 2014 року, в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей (ч. 1 ст. 48 ЦК
Української РСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК Української
РСР угода, укладена внаслідок помилки,
що має істотне значення, може бути
визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилки.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суди обґрунтовано виходили із
того, що позивачкою не доведено
обставин укладання спірного договору
дарування квартири ОСОБА_8 внаслідок
помилки. Крім того, судами правильно
зазначено, що подання позову ОСОБА_8 до
ОСОБА_9 про визнання договору дарування
квартири не свідчить про недійсність
спірного правочину, оскільки 21 травня
2002 року ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва зазначений позов у зв'язку
із неявкою ОСОБА_8 в судове засідання
було залишено без розгляду (а.с. 14).

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 27 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
О.В.
Кафідова

В.С. Висоцька

О.В. Умнова