АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Міністерства
закордонних справ України, поданою
через представника Камарчука
Володимира Васильовича, та за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
21 лютого 2013 року у справі за позовом
Міністерства закордонних справ
України до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2012 року МЗС України звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просило стягнути з останнього на його
користь 3 678 євро боргу, посилаючись на
те, що в результаті проведеної
перевірки у 2011 року Генерального
консульства в Мілані (Італія) було
виявлено невірне застосування
консулом ОСОБА_2 тарифів консульського
збору, в результаті чого державі були
заподіяні матеріальні збитки, які
відповідач в добровільному порядку
відшкодувати відмовляється.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 21.02.2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Міністерства закордонних справ
України 1 620 грн. в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди. В
решті позову відмовлено. Вирішено
питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
Міністерство закордонних справ
України через представника подало
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позову в повному
обсязі. Посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд не
врахував, що відповідач не заперечував
неправильного застосування ним ставок
консульського збору. Суд не звернув
уваги на ст. 3 Закону України «Про
дипломатичну службу», згідно з якою
одним із принципів дипломатичної
служби є персональна відповідальність
за виконання службових обов`язків та не
врахував, що відшкодування шкоди
передбачено ст. 1166 ЦК України.

Справа № 753/1116/13№ апеляційного
провадження: 22-ц-796/8357/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Сухомлінов С.М.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.Не
погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду в
частині стягнення з нього 1 620 грн.
матеріальної шкоди та ухвалити нове
про відмову в позові. Посилається на
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. А саме, суд
вийшов за межі позовних вимог,
застосувавши до спірних правовідносин
ч. 1 ст. 132, ст. 134 КЗпП, незважаючи на те,
що позивач зазначав, що підставою
позову є заподіяння шкоди в результаті
делікту державному бюджету України, а
тому суд мав керуватися вимогами ст. 1166
ЦК України. Оскільки шкоди завдано
державному бюджету у зв`язку з
проходження ним державної служби, а
консульський збір є різновидом
державного мита, він неодноразово
заявляв про закриття провадження у
справі та вважає, що у задоволенні
цього клопотання йому відмовлено
безпідставно. Крім того, суд не звернув
уваги на те, що перевірка правильності
обчислення і сплати консульського
збору проведена Міністерством
закордонних справ України, а не
Державною податковою службою України,
до компетенції якої відносяться
вказані питання.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Так, ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 15.05.2013 року апеляційну скаргу МЗС
України відхилено, а апеляційну скаргу
ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої
інстанції скасовано, а провадження у
справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25.09.2013 року
ухвалу апеляційного суду скасовано та
справу передано на новий апеляційний
розгляд. Суд касаційної інстанції
зазначив, що позивач звертаючись до
суду посилався на те, що внаслідок
незаконних дій ОСОБА_2 державі завдано
збитків та жодної вимоги про вирішення
публічно - правового спору не заявляв
та суд не звернув уваги на те, що
правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються нормами ст. 1166 ЦК
України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
22.01.2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23.04.2014 року
ухвалу апеляційного суду скасовано та
справу передано на новий апеляційний
розгляд. Суд касаційної інстанції
послався на те, що апеляційним судом не
були встановлені фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи та звернув увагу на
те, що під підставами позову слід
розуміти обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги, а не
самі по собі посилання на певну норму
закону, яку суд може змінити, якщо її
дія не поширюється на дані
правовідносини.

У судовому засіданні представник МЗС
України Камарчук В.В. підтримав подану
ними апеляційну скаргу, а апеляційну
скаргу ОСОБА_2 просив відхилити. При
цьому зазначив, що їх позовні вимоги
ґрунтуються на положеннях ст. 1166 ЦК
України.

ПредставникОСОБА_2 - ОСОБА_5
просив апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити, а апеляційну скаргу МЗС
України відхилити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга МЗС України не
підлягає задоволенню, а апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказом МЗС України від 20.03.2007 року
ОСОБА_2 переведено з 30.03.2007 року на
посаду консула Генерального
консульства України в Мілані (Італія),
де він працював до 01.03.2012 року, з
встановленням надбавок за
дипломатичний ранг та за вислугу років
на державній службі.

У вересні 2011 року інспекційною групою
МЗС України було проведено позапланову
перевірку діяльності Генерального
консульства України в Мілані за 2009-2010
року та 9 місяців 2011 року.

Під час перевірки було виявлено
неправильне застосування
консульськими посадовими особами
Генерального консульства України в
Мілані тарифів консульського збору при
засвідченні вірності підписів двох чи
більше заявників на одній заяві чи
довіреності, що спричинило
недоотримання консульських
надходжень.

За результатами вказаної перевірки
видано розпорядження «Про результати
перевірки діяльності Генерального
консульства України в Мілані» від
31.10.2011 року № 233 щодо вжиття заходів для
усунення недоліків у роботі
Генерального консульства України в
Мілані та відшкодування нанесених
державі збитків.

Згідно результатів перевірки
недоотриманий розмір консульського
збору складає 3 678 євро.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони перебували у трудових
відносинах, шкода, заподіяна позивачу,
виникла в результаті трудової
діяльності відповідача та керуючись
ст.ст. 132, 134 КЗпП України вважав, що на
користь позивача підлягає стягненню
шкода в межах середньомісячного
заробітку відповідача, оскільки
підстави для покладення на відповідача
повної матеріальної відповідальності
відсутні.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки вони не
відповідають встановленим обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Так, у позовній заяві не зазначено
правових підстав заявлених вимог,
проте суд першої інстанції правильно
визначив за обставинами, викладеними у
позові, що спір виник з трудових
правовідносин сторін, оскільки
недоотримання консульського збору
пов`язане з діяльністю ОСОБА_2 на посаді
консула (проходження державної служби).

Разом з тим, згідно зі ст. 132 КЗпП
України за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
при виконанні трудових обов'язків,
працівники, з вини яких заподіяно
шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Тобто, дана норма регулює питання
відшкодування завданої шкоди
підприємству, установі, організації
при виконанні працівником своїх
трудових обов'язків.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що позивач у позовній заяві не
вказував на те, що саме йому завдано
матеріальну шкоду. З позовної заяви
вбачається, що така шкода завдана
державі та яка саме шкода завдана МЗС
України у позові не зазначено.

При розгляді справи у апеляційному
порядку представник МЗС України
зазначив, що недоотриманий
консульський збір у розмірі 3 678 євро
ними до державного бюджету не сплачено.
Таким, чином нестачу коштів
консульського збору МЗС України
державі не компенсувало, а відтак
ніяких втрат майнового характеру не
зазнало.

За вказаних обставин, коли прямої
дійсної шкоди самому позивачу не
завдано судом першої інстанції
помилково застосовано положення ст. 132
КЗпП України та стягнуто з відповідача
в рахунок відшкодування шкоди
середньомісячний заробіток.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Оскільки сторони перебували у трудових
відносинах підстави для застосування
даної норми закону, як про те зазначено
у апеляційній скарзі МЗС України немає.
Стаття 1166 ЦК України регулює порядок
відшкодування шкоди, виходячи з
деліктних правовідносин. Проте, таких
правовідносин між сторонами не
виникло.

Доводи позивача про те, що така шкода
завдана державі також не можуть бути
підставами для задоволення позову,
оскільки відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК
України державу представляють
відповідні органи державної влади в
межах їх компетенції через свого
представника.

Згідно зі ст. ст. 170, 173 ЦК України
держава набуває і здійснює цивільні
права та обв`язки через органи
державної влади у межах їхньої
компетенції, встановленої законом. У
випадках і в порядку, встановлених
законом, іншими нормативно - правовими
актами, від імені держави за
спеціальними дорученнями можуть
виступати фізичні та юридичні особи,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування.

Позивач просив стягнути зазначені у
позовній заяві суми на свою користь, а
не на користь держави та виступає у
позові як самостійна юридична особа
від свого імені, а не від імені держави.

Представник МЗС України при
апеляційному розгляді зазначив, що
повноважень представляти державу у
даному спорі МЗС України не має.

Відтак МЗС України не наділено
повноваженнями стягнення шкоди,
завданої Державному бюджету України на
свою користь.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню, а
відтак рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства
закордонних справ України відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 21 лютого 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову Міністерства
закордонних справ України до ОСОБА_2
про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді