АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/854/2013
інстанції: Соколов О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Печерського
районного суду міста Києва від 16 липня
2013 року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У березні 2013 року ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просило
стягнути з останньої 25 459,20 грн.
заборгованості за кредитним договором
№ 254/23 від 21 липня 2008 року та судові
витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначало, що 21 липня 2008 року між ВАТ
«Всеукраїнський АкціонернийБанк», яке
в подальшому змінило свою назву на ПАТ
«Всеукраїнський АкціонернийБанк» та
ОСОБА_2 укладено зазначений кредитний
договір, на виконання якого останній
було надано кредитні кошти. Відповідач
взятих на себе зобов'язань щодо
вчасного повернення суми кредиту та
плати за його користування (відсотків)
не виконує, що призвело до виникнення
заборгованості, яку позивач просить
стягнути з ОСОБА_2 в примусовому
порядку.

Заочним рішенням Печерського
районного суду міста Києва від 16 липня
2013 року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» 25 459,20 грн.
заборгованості за кредитним договором
№ 254/23 від 21 липня 2008 року. Вирішено
питання про розподіл судових витрат по
справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити з викладених у ній
підстав. Також просили задовольнити
заяву про застосування строків
позовної давності.

Представник ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» - Борисов О.С. у
судовому засіданні 22.05.2014 проти
апеляційної скарги заперечував.

У судове засідання 05.06.2014 представник
позивача, належним чином повідомленого
про дату, час та місце розгляду справи,
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, у зв'язку із чим колегія
суддів вважала за можливе слухати
справу у його відсутність на підставі
ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про необхідність її часткового
задоволення виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
21 липня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк», яке в подальшому
змінило свою назву на ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
254/23. За умовами договору ОСОБА_2 були
надані кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн.
зі сплатою 24% річних та терміном
повернення 21 липня 2011 року. В зв'язку із
невиконанням відповідачем взятих на
себе зобов'язань, у останньої виникла
заборгованість, яка станом на 04 лютого
2013 року, згідно наданого ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
розрахунку, становила 25 459,20 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з такого.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що
за кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Зі змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України
вбачається, що порушення зобов'язання є
його невиконання, або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання. Боржник вважається таким,
що прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
кодексу.

Належних та допустимих доказів, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на
підтвердження сплати позивачу
кредитної заборгованості відповідачем
не надано.

Задовольняючи позовні вимоги суд
обґрунтовано виходив з того, що
відповідачем належно не виконувались
умови договору, у зв'язку з чим у нього
утворилася заборгованість за
кредитним договором, яка підлягає
стягненню.

Проте, колегія суддів вважає, що розмір
такої заборгованості підлягає
уточненню, шляхом її зменшення у
зв'язку із не включенням до суми
заборгованості 2 077,99 грн., нарахованих
банком як плату за пропуск платежів на
підставі п. 4.3. кредитного договору (як
пояснив представник позивача).

Як передбачено п. 4.3. кредитного
договору за неналежне виконання
грошових зобов'язань, передбачених п.
3.3.3. цього договору, якщо прострочення
виконання таких зобов'язань сталося
більше ніж на 7 (сім) календарних днів,
позичальник сплачує банку штраф у
розмірі 25 відсотків від суми неналежно
виконаного грошового зобов'язання,
розрахований від суми невиконаних
зобов'язань, а саме неповерненого
кредиту та/або несплачених процентів
та/або плати за обслуговування кредиту,
строк виконання яких настав і які не
були виконані станом на восьмий
календарний день прострочення такого
виконання.

Пунктом 3.3.3. договору передбачено
обов'язок позичальника щомісячно
повертати частини кредитних коштів,
згідно з умовами п. 2.4.1. цього договору.
Не пізніше визначеного п. 1.3. цього
договору терміну, повернути банку всю
суму наданих кредитних коштів,
сплатити проценти за користування
кредитними коштами, а також на вимогу
банку сплатити можливу неустойку
(штраф/пеню).

Разом з тим, з наданого суду розрахунку
заборгованості не вбачається можливим
належним чином перевірити за що саме
була нарахована сума у розмірі 2 077,99
грн., яким чином та за який період.

У зв'язку із зазначеним, судом було
надано представнику банку час для
підтвердження заборгованості у
зазначеній частині належними та
обґрунтованими доказами, проте, в
судове засідання 05.06.2014 останній не
прибув, додаткових пояснень або
доказів на підтвердження заявлених
вимог стороною позивача не надано.

За таких обставин колегія суддів
вважає вимоги у зазначеній частині
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Посилання апелянта не необхідність
застосування строку позовної давності
до заявлених вимог про стягнення
заборгованості є безпідставними та не
заслуговують на увагу у зв'язку із
наступним.

Загальна позовна давність відповідно
до ст. 257 ЦК України встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

У своїй заяві ОСОБА_2 посилається на ті
обставини, що у неї, як у відповідача не
було можливості, з незалежних від неї
обставин, звернутися з такою заявою до
суду першої інстанції, проте доказів на
підтвердження зазначених обставин
суду не надано, що є порушення статей 10,
60, п. 6 ч. 2 ст. 295 ЦПК України.

Крім того, оскаржуване рішення суду є
заочним, до апеляційного розгляду
відповідач звертався до суду із заявою
про його перегляд, проте, про
застосування строків позовної
давності щодо стягнення
заборгованості за кредитним договором
заявлено не було, а тому така заява,
подана в суді апеляційної інстанції на
правильність висновків суду першої
інстанції вплинути не може.

Інші доводи апеляційної скарги,
зокрема щодо дії непереборних для
відповідача обставин, як то особиста
хвороба та хвороба рідної сестри,
розгортання та загострення світової
фінансово-економічної кризи у 2008-2009
роках, істотна зміна економічних та
фінансових умов у відповідача та в
країні в цілому до уваги колегією
суддів не беруться з огляду на характер
спірних договірних відносин та умови
укладеного між сторонами
двостороннього зобов'язання.

З огляду на викладене рішення суду
підлягає зміні в частині визначення
заборгованості, що підлягає стягненню
з відповідача на користь позивача на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Печерського районного
суду міста Києва від 16 липня 2013 року
змінити в частині визначення розміру
заборгованості за кредитним договором,
що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на
користь публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк», з 25 459,20 грн. до 23 381,21
грн. та в частині судового збору з 254,59
грн. до 229,40 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий : І.М.
Вербова

Судді : Г.М.
Кирилюк

М.М.Панченко