Справа №2-100/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2014 року Кіровський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді
Ходасевича О.В.,

при секретарі
Кононенко О.Р.,

представника позивачів
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

представника відповідачів
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_2, треті особи: Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання угоди та доручення
недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

05 січня 2005 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною (т.
1, а.с. 3).

30 листопада 2007 року ОСОБА_4 в порядку ст.
31 ЦПК України уточнила позовні вимоги
та ОСОБА_5 просили суд визнати
недійсною довіреність від імені
ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6
від 12 листопада 2001 року, посвідчену
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7,
зареєстровану в реєстрі за № 1673 та
визнати недійсним договір дарування
квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 11
грудня 2001 року, посвідчений приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований
в реєстрі за № 1782, укладений між ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 від імені яких діяв
ОСОБА_6 на підставі довіреності від 12
листопада 2001 року, посвідченої
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7,
зареєстрованої в реєстрі за № 1673 та
ОСОБА_2 (т.1, а.с.124-125).

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло НОМЕР_5 від 23 липня 2001 року
ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала
квартира за адресою: АДРЕСА_1. В
листопаді 2001 року ними була надана
довіреність на ім*я ОСОБА_6 з метою
виконання ним дій, пов'язаних лише з
отриманням та підготовкою усіх
необхідних документів для укладення
договору купівлі-продажу зазначеної
квартири, але як вони дізналися пізніше
ними була видана довіреність не тільки
на підготовку документів та їх
отримання, а й на розпорядження
квартирою. 11 грудня 2001 року ОСОБА_6, який
діяв на підставі зазначеної
довіреності, спірна квартира була
передана у дар його ж знайомому ОСОБА_2,
про що їм стало відомо лише 18 червня 2002
року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8 При
чому спірна квартира з їх володіння та
користування ніколи не вибувала, і до
теперішнього часу вони володіють та
користуються нею, сплачують усі
необхідні комунальні послуги, ОСОБА_2
за даною адресою не зареєструвався,
особисті рахунки на своє ім'я не
переоформив, з вимогою чи позовом до
ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного
обліку та виселення не звертався. На
підставі ст.56 ЦК України (в редакції 1963
року) просили визнати довіреність
недійсною та на підставі ст.57 ЦК
України (в редакції 1963 року) просили
визнати договір дарування квартири
недійсним.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6 та їх
представник ОСОБА_3 проти задоволення
позовних вимог заперечували в повному
обсязі та надали суду письмові
заперечення проти позову та пояснення
(т.1 а.с.134-138, т.2 а.с.138-143, т.2 а.с.156-159, т.3
а.с.48-51), в яких посилалися на порушення
порядку звернення до суду,
безпідставність позовних вимог щодо
визнання довіреності та договору
дарування недійсними, а також просили
суд застосувати строк позовної
давності стосовно визнання
довіреності недійсною, що є підставою
для відмови у цієї частині позову.

Представник третьої особи Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, про час і місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, надав суду заяву про
розгляд справи за відсутності їхнього
представника (т.2 а.с.56).

Третя особа приватний нотаріус ДМНО
ОСОБА_7 проти задоволення позову
заперечував та суду пояснив, що діяв
відповідно до норм законодавства як
під час посвідчення довіреності, так і
під час посвідчення договору дарування
(т.2 а.с.174).

Заслухавши думку представника
позивачів та пояснення позивачів,
представника відповідачів та
пояснення відповідачів, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог в повному обсязі,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 23 липня 2001 року, виданого
ДП "Придніпровська залізниця" згідно з
розпорядженням НОМЕР_5 від 23 липня 2001
року ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві
спільної сумісної власності належала
квартира за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.202).

На підставі довіреності від 12
листопада 2001 року, посвідченої
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованої в реєстрі за № 1673
ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була видана
довіреність на ім'я ОСОБА_6 з правом
отримати довідку-характеристику в
Дніпропетровському МБТІ, продати,
подарувати та обміняти за ціну та на
умовах за його розсудом належну
останнім спірну квартиру (т.2 а.с.124).

На підставі договору дарування від 11
грудня 2001 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за №1782,
укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5
від імені яких діяв ОСОБА_6 на підставі
довіреності від 12 листопада 2001 року,
посвідченої приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_7, зареєстрованої в реєстрі за №
1673 та ОСОБА_2 спірна квартира була
передана у дар останньому (т.2 а.с.127).

Згідно свідоцтва про смерть від 15
серпня 2002 року, актовий запис № 6275,
виданого Відділом реєстрації смерті в
м. Дніпропетровську ДОУЮ ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер ОСОБА_8 (т.1 а.с.5).

Згідно відповіді П'ятої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори № 26787 від 21
листопада 2008 року з заявами про
прийняття або про відмову від спадщини
до П*ятої ДДНК після смерті ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року громадяни не
зверталися (т. 1 а.с. 189).

Згідно відповіді КП "Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації" № 3482 від 18 червня 2002
року квартира за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі
договору дарування від 11 грудня 2001
року. (т. 1 а.с.6).

Згідно відповіді прокуратури
Кіровського району м. Дніпропетровська
№ 372ск-09 від 10 листопада 2009 року заяву
ОСОБА_4 від 19 жовтня 2002 року щодо
шахрайських дій ОСОБА_6 та ОСОБА_2
розглянуто і 23 грудня 2005 року винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи на підставі п.2 ст.6
КПК України та роз'яснено її право на
звернення до суду в порядку цивільного
судочинства (т.2 а.с.36).

Згідно відповіді Кіровського РВ ДМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області № 4014834 від 04 серпня 2011 року
відмовний матеріал № 3353 за заявою
ОСОБА_4 від 19 жовтня 2002 року знищено у
зв'язку з мінуванням строків давності
(т.2 а.с.155).

Згідно відповіді прокуратури
Кіровського району м. Дніпропетровська
№ 321-ск від 12 жовтня 2012 року постанову
Кіровського РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області від 10 червня
2012 року про відмову в порушенні
кримінальної справи у відношенні
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 за заявою
ОСОБА_6 від 22 лютого 2010 року було
скасовано та направлено матеріали для
додаткової перевірки до Кіровського РВ
ДМУ УМВС України в Дніпропетровській
області (т.2 а.с.213).

Згідно матеріалів інвентарної справи
на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, які
були досліджені у судовому засіданні,
особисто ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було
оформлено замовлення № 161167 від 08
серпня 2001 року для отримання
довідки-характеристики на продаж
квартири (т. 2 а.с.101), після чого особисто
ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 отримано
довідку-характеристику для продажу
квартири від 09 серпня 2001 року, яка 04
грудня 2001 року була погашена по причині
№ 4 (мінування тримісячного строку дії)
(т.2 а.с.103).

Також згідно матеріалів інвентарної
справи на квартиру за адресою: АДРЕСА_1,
яка була досліджені у судовому
засіданні, особисто ОСОБА_6 від імені
ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було оформлено
замовлення № 161695 від 13 листопада 2001
року для отримання
довідки-характеристики на продаж
квартири (т.2 а.с.96), після чого було
внесено зміни до замовлення та
закреслено "для продажу" і зазначено
"для дарування".

Згідно довідки-характеристики від 04
грудня 2001 року, архівний екземпляр якої
знаходиться в матеріалах інвентарної
справи (т. 2 а.с. 93) та перший екзепляр
якої знаходиться у приватного
нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 126) з
початку було зазначено "для продажу"
квартири, а після запис "для продажу"
взятий у ковичкі та зроблено запис "для
дарування", і поставлена печатка КП
"Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації".

Згідно відповіді КП "Теплоенерго" № 2613
від 21 листопада 2008 року особовий
рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований за ОСОБА_4 (т.1 а.с.193).

Згідно відповіді ВАТ по газопостачанню
та газифікації "Дніпрогаз" № 0380/17-17/1 від
03 лютого 2010 року особовий рахунок №
НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований за ОСОБА_4 та
заборгованість відсутня (т. 2 а.с. 27).

Згідно відповіді ВАТ
"Енергопостачальна компанія
"Дніпрообленерго" № 493 від 25 лютого 2010
року особовий рахунок № НОМЕР_3 за
адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за
ОСОБА_4 та заборгованість відсутня (т. 2
а.с. 29).

Згідно відповіді МКВП
"Дніпроводоканал" № 1155/916 від 24 лютого
2010 року особовий рахунок № НОМЕР_4 за
адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований за
ОСОБА_4 (т.2 а.с.44) та згідно відповіді №
4924/916 від 15 червня 2007 року з 01 січня 2002
року відповідальний квартиронаймач
ОСОБА_2 без прописки, зареєстровано як і
раніше три споживача холодного
водопостачання та водовідведення (т.1
а.с.172).

Позивач ОСОБА_4, яка була двічі допитана
в судових засіданнях від 05 червня 2012
року та 18 грудня 2013 року у якості
свідка, суду пояснила, що в спірній
квартирі проживає з 1951 року по
теперішній час, ніколи нікуди з
квартири не виїжджала, нікому в оренду
не здавала та тим більш не дарувала. В
2001 році проживала вона, чоловік та її
син. На той час чоловік дуже сильно
хворів раком і йому були потрібні
грошові кошти на придбання дорогих
ліків та можливо на операцію, тому
вирішили квартиру продати з метою
витрачення грошей на лікування
чоловіка. Ані ОСОБА_6, ані ОСОБА_2 вона не
знала. У зв'язку з хворобою чоловіка,
постійною роботою сина та її постійним
піклуванням за чоловіком вирішили
оформити довіреність на підготовку
документів на сторонню особу, оскільки
це займало багато часу. Довіреність на
ОСОБА_6 вона, її чоловік та син
підписали у себе в квартирі, під час
підписання вони довіреність не читали,
оскільки чоловік був у дуже важкому
стані і повністю довірилися нотаріусу,
але вважали, що надають право ОСОБА_6
тільки на підготовку документів для
продажу, а не на відчуження чи
дарування. Якби вони знали, що там
написано, то ніколи би не підписали цю
довіреність. ЇЇ чоловік, маючи двох
дітей, також не збирався дарувати
квартиру незнайомій особі. Потім
дізналися, що квартира їм не належить,
але в той час помер її чоловік, вона
також важко захворіла та перенесла
операцію. Після чого звернулася до
правоохоронних органів. Вона
намагалася знайти нотаріуса, але марно
і звернулася до суду.

Позивач ОСОБА_5, який був допитаний у
судовому засіданні 11 липня 2012 року у
якості свідка, суду пояснив, що ніхто з
членів їх сім?ї до нотаріуса ОСОБА_7 не
звертався, оскільки цей нотаріус
знайомий ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і вони з ним
постійно співпрацюють. За наданою
довіреністю ОСОБА_6 повинен був лише
отримати нову довідку-характеристику
для продажу квартири, так як чинність
старої довідки-характеристики на
продажу, котру вони отримали особисто
раніше вже спливлала. Продавати
квартиру повинні були його батьки і
ОСОБА_6 ніхто не давав повноважень на
продаж квартири. Після отримання
довідки-характеристики в БТІ ОСОБА_6
повинен був повернути оригінали
документів на квартиру. Під час
підписання довіреності він її не читав.
Питання щодо стягнення грошових коштів
з відповідачів не стоїть, оскільки вони
намагаються повернути квартиру. Також
вважає, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є
зловмисна угода. Родинни х відносин між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
не має. Будь-яких розрахунків між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не відбувалося. ОСОБА_2
та ОСОБА_6 є партнерами по бізнесу та
надають ссуди під заставу, уся ця
ситуація з квартирою пов'язана з їхнім
бізнесом, оскільки позивач колись
познайомив відповідачів з ОСОБА_10, який
взяв у них в борг гроші під заставу
квартири, документи на яку пізніше
виявилися підробленими. ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 мали намір везти ОСОБА_10 до
міліції, але заїхали до на зустріч до
ОСОБА_5 і вирішили по-іншому, надали час
ОСОБА_10 на пошук інших документі для
застави, а на цей час повідомили, що
документи на квартиру ОСОБА_5
залишаться у ОСОБА_6, але коли ОСОБА_10
привіз їм документи на іншу квартиру
відповідачі відмовилися повертати
ОСОБА_5 документи на квартиру.

Відповідач ОСОБА_6, який був допитаний у
судовому засіданні 11 липня 2012 року у
якості свідка, суду пояснив, що з ОСОБА_2
він знайомий з дитинства, має з ним
партнерські відносини, працювали
разом. Родинних відносин між ним та
ОСОБА_4, між ним та ОСОБА_2 не має.
Розрахунки між ним та ОСОБА_4 не
відбувалися, гроші не передавалися. На
той час він з ОСОБА_5 вирішили
звернутися к приватному нотаріусу і це
було прохання саме ОСОБА_5, щоб знайти
нотаріуса, який зможе виїхати на
квартиру, оскільки його батько був
інвалідом і не міг виїхати. У нього був
знайомий, його товариш - син ОСОБА_7 і
він у нього дізнався чи не погодиться
його батько виїхати на квартиру до
ОСОБА_5. Під час підписання довіреності
ОСОБА_6 був присутній в квартирі,
домовленність була з ОСОБА_4, що він в
подальшому розпорядиться цією
квартирою на тих умовах, які визначені
в довіреності, при цьому приватний
нотаріус ОСОБА_7 всім все роз'яснював.
Де готувався текст довіреності він не
знає. Укласти договір дарування
вирішили ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на той час
дійсно виникла така не зрозуміла
фінансова ситуація між певними
особами, але батьки ОСОБА_5 пішли на
таке. ОСОБА_4 жили у цієй квартирі,
технік БТІ оглядав квартиру, хто
звертався з заявою про отримання
довідки-характеристики він не пам'ятає.
Оригінали документів на квартиру
знаходилися у нього і скоріш за все
підготовкою документів займався саме
він, погоджував з ОСОБА_5 лише вихід
техніка БТІ. З позовом до суду не
звертався, комунальні послуги не
оплачував, чи оплачував їх ОСОБА_2 не
знає, особисті рахунки не переоформляв.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
21 грудня 2011 року суду пояснив, що з
ОСОБА_6 має дружні стосунки та знайомий
з ним ще до моменту укладення договору
дарування від 11 грудня 2001 року
приблизно вісім років. Родинних
відносин між ним та ОСОБА_4, між ним та
ОСОБА_6 не має. З сім?ї ОСОБА_4 він
особисто знайомий лише з позивачем
ОСОБА_5, а з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 взагалі
знайомий не був. Чи відбувалися
розрахункти між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за
квартиру він не знає. Хто звернувся к
нотаріусу ОСОБА_7 для оформлення
довіреності він не знає, оскільки це
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спілкувалися між
собою. А хто звернувся до нотаріуса
ОСОБА_7 для оформлення договору
дарування він не пам'ятає, але напевно
вважає, що це був саме ОСОБА_6 Також
пояснив, що не знає хто звернувся з
заявою до БТІ про отримання
довідки-характеристики, так як коли
вони все це робили, то все вже було
готово і він в цьому участі не приймав.
За переоформленням особових рахунків
на квартиру щодо сплати комунальних
послуг вони звернулися до ЖЕКу, але ЖЕК
не став нічого робити, так як проживали
ОСОБА_4 та були борги, які вони ніколи не
сплачували та комунальні послуги також
не сплачували, тому що там не проживали.
З позовом про виселення до суду вони не
зверталися, але планували це робити.
Але усі перемовини з цього приводу вели
з ОСОБА_5, а потім отримали позов від
ОСОБА_4 та припинили усі перемови.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО
ОСОБА_7 27 січня 2012 року суду пояснив, що
порушень щодо укладення договору
дарування та довіреності не було, все
було зроблено законно. До нього
звернулися ОСОБА_4 - мати, батько та син
за довіреністю на розпорядження
квартирою, після чого довіреність
посвідчив у них на квартирі. Права та
обов'язки їм були роз'яснені, акцент, що
не бажають дарувати або є якісь інші
плани на квартиру не оговорювався. За
конфлікт, який виник між представником
за довіреністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 він
знає, але про причину не в курсі справи.
Питання про викладення тексту
довіреності на українській мові не
стояло, послуги перекладача були не
потрібні. Технічно довіреність була
виготовлена за місцем його
розташування як нотаріуса, а підписана
на квартирі про що зроблено запис на
оборотній стороні довіреності. Після
цього до нього з сім?ї ОСОБА_4 для
скасування довіреності повністю або
частково ніхто не звертався, як би
звернулися, то довіреність була би
скасована, оскільки це їхнє право. Для
оформлення договору дарування до нього
звернувся безпосередньо ОСОБА_6 і він
його посвідчив на підставі вище
зазначеної довіреності, чи був
присутній на угоді обдарований ОСОБА_2
не пам'ятає. Також на запитання суду
щодо осіб, які звернулися до нього для
оформлення довіреності зазначив, що
мабуть це був син, але візуально вказав
та зазначив, що хтось з Вас, вказуючи на
відповідача ОСОБА_2 та його
представника, але після зазначення
відповідачем ОСОБА_2, що це був ОСОБА_6,
нотаріус напевно вказав, що це був
ОСОБА_6

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності суд приймає докази, що були
надані позивачами, та навпаки критично
ставиться до доказів та заперечень
проти позовних вимог, наданих
відповідачами, оскільки на думку суду
вони спростовуються матеріалами
справи та не відповідають вимогам ЦК
України в редакції 1963 року.

Враховуючи, що спірні угоди виникли до
набрання чинності ЦК України в
редакції 2003 року, то до даних
правовідносин необхідно застосовувати
норми ЦК України в редакції 1963 року.

У відповідності до ст.71 ЦК України (в
редакції 1963 року) загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

У відповідності до ст.76 ЦК України (в
редакції 1963 року) перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.79 ЦК України (в
редакції 1963 року) перебіг строку
позовної давності переривається
пред'явленням позову в установленому
порядку. Після перериву перебіг строку
позовної давності починається
спочатку; час, що минув до перериву, до
нового строку не зараховується.

У відповідності до ч.2 ст.79 ЦК України (в
редакції 1963 року) після перериву
перебіг строку позовної давності
починається спочатку; час, що минув до
перериву, до нового строку не
зараховується.

Таким чином, аналізуючи зазначені
норми права та враховуючи докази, що
були надані позивачами та дослідженні
під час розгляду справи, а саме
відповідь КП "ДМБТІ" № 3482 від 18 червня
2002 року (т.1 а.с.6) та відповідь
прокуратури Кіровського району м.
Дніпропетровська № 372ск-09 від 10
листопада 2009 року (т.2 а.с.36), суд
приходить до висновку, що право на
позов у ОСОБА_4 виник щонайменше з 23
грудня 2005 року - дня, коли вони
дізналися про порушення свого права
після винесення постанови про відмову
в порушенні кримінальної справи у
відношенні ОСОБА_6 та ОСОБА_2, оскільки
звернувшись 19 жовтня 2002 року до
правоохоронних органів з заявою у
встановленому порядку щодо
притягнення відповідачів до
кримінальної відповідальності в
розумінні ч. 1 ст. 79 ЦК України (в
редакції 1963 року) перервали перебіг
строку позовної давності. Тому
заперечення відповідачів в частині
пропуску строку позовної давності та
застосування наслідків закінчення
строків позовної давності суд не
приймає до уваги, оскільки з 23 грудня 2005
року в розумінні ч. 2 ст. 79 ЦК України (в
редакції 1963 року) строк позовної
давності почався спочатку і його
закінчення повинно було відбутися 23
грудня 2008 року. Також суд приходить до
висновку, що навіть якщо не враховувати
перерив строку позовної давності, то
необхідно врахувати, що право на позов
у ОСОБА_4 виник з 18 червня 2002 року - дня
коли вони отримали відповідь КП "ДМБТІ"
(т.1 а.с.6) і дізналися про порушення
свого права, а не з 12 листопада 2001 року -
дня підписання довіреності, і не з 11
грудня 2001 року - дня укладення договору
дарування, оскільки допитані у якості
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначали, що
довіреність вони не читали та повністю
довірилися приватному нотаріусу
ОСОБА_7

У відповідності до ч.1 ст.56 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, може бути визнана недійсною
за позовом сторони, яка діяла під
впливом помилки.

У відповідності до пп."е" п.16 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка
діяла на момент укладення угод)
визнання угоди недійсною може мати
місце і після смерті громадянина, який
був її учасником. Такі вимоги можуть
бути заявлені другою стороною,
спадкоємцями померлого, іншими
заінтересованими особами та
прокурором.

У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК України (в
редакції 1963 року) при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого. До числа
спадкоємців першої черги належить
також дитина померлого, яка народилася
після його смерті.

У відповідності до п.1 ч. ст.549 ЦК України
(в редакції 1963 року) визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном.

У відповідності до п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка
діяла на момент укладення угод)
відповідно до ст.56 ЦК угода може бути
визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, тільки за позовом сторони
(громадянина чи організації), що діяла
під впливом помилки. Під помилкою у
даному випадку слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена. Правила ст.56
ЦК не поширюються на випадки, коли
помилка стосується до мотивів
укладення угоди.

Таким чином, аналізуючи зазначені
норми права, суд вважає, що позивачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали право звернутися
до суду з вимогами, які викладені в
позовній заяві від 30 листопада 2007 року
як від свого імені, так і від імені
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8, як
спадкоємці першої черги за законом,
оскільки по-перше на час відкриття
спадщини були зареєстровані за місцем
відкриття спадщини, та по-друге
фактично вступили в управління та
володіння спадковим майном, що в
розумінні п.1 ч. ст.549 ЦК України (в
редакції 1963 року) визнається таким, що
вони прийняли спадщину після
померлого. Тому заперечння
відповідачів з того приводу, що ОСОБА_4
та ОСОБА_5 не мають право вимоги від
померлого у зв'язку з тим, що не
прийняли спадщину, оскільки не
звернулися до нотаріуса з заявою про
прийняття спадщини, суд не приймає,
оскільки вони не відповідають вимогам
ЦК України в редакції 1963 року.

Щодо вимог про визнання довіреності
недійсною, суд, аналізуючи зазначені
норми права та враховуючи докази, які
були досліджені під час судового
розгляду справи, а саме пояснення
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які пояснили, що
не мали намір дарувати незнайомій
особі належне їм майно, а уповноважили
ОСОБА_6 тільки на підготовку документів
для продажу квартири і грошові кошти з
продажу повинні були бути витрачені на
лікування ОСОБА_8, також враховуючи
матеріали інвентарної справи, а саме
особисте замовлення ОСОБА_4 від 08
серпня 2001 року та
довідки-характеристики від 09 серпня 2001
року на продаж квартири, замовлення
ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 від 13 листопада
2001 року та довідки-характеристики від 04
грудня 2001 року з зазначенням мети "для
продажу" і виправлення "для дарування"
приходить до висновку, що позивачі
помилилися в цьому випадку шляхом
неправильного сприйняття ними
повноважень, що були надані ОСОБА_6 на
розпорядження належної квартири, що в
свою чергу і вплинуло на їх
волевиявлення. Та як би вони правильно
зрозуміли, що надали останньому право
на розпорядження належного їм єдиного
майна, а не на отримання лише
довідки-характеристики для продажу, то
ніколи б не уклали цю угоду.

У відповідності до ч.1, 2 ст.243 ЦК України
(в редакції 1963 року) за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

У відповідності до ч.1 ст.57 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

У відповідності до п.12 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка
діяла на момент укладення угод) при
вирішенні позовів про визнання угоди
недійсною на підставі ст.57 ЦК суди
повинні мати на увазі, що такі вимоги
можуть бути задоволені при доведеності
фактів обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною або збігу
тяжких для сторони обставин і
наявності їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах.

Таким чином, аналізуючи зазначені
норми права та враховуючи докази, які
були досліджені під час судового
розгляду справи, а саме пояснення
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які пояснили, що
жодних родинних відносин між ними та
ОСОБА_6, між ними та ОСОБА_2 не має,
наміру дарувати квартиру незнайомій
особі в той час, коли потрібні були
гроші на лікування ОСОБА_8 не мали,
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 займалися спільною
справою щодо надання грошових коштів у
борг під заставу майна, також пояснення
свідка ОСОБА_6, який пояснив, що
знайомий з ОСОБА_2 майже з дитинства, на
момент укладення угоди мав з ним
спільний бізнес, приватний нотаріус
ОСОБА_7 є батьком його товариша і
особисто ним був обраний для
посвідчення спірних довіреності та
договору дарування, жодних родинних
стосунків з ОСОБА_4 не має, також
пояснив, що на той час виникла така
незрозуміла фінансова ситуація між
певними особами - ним, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та
ОСОБА_10, квартиру у дар він
обдарованому не передавав. Також
ОСОБА_2 суду пояснив, що знайомий з
ОСОБА_6 тривалий час та має з ним дружні
стосунки, і враховуючи, що при
повідомленні суду обставин по справі
ОСОБА_2 постійно зазначав у множині (ми
все це робили, ми звернулися до ЖЕКу, ми
не платили борги), а також, що під час
надання пояснень 27 січня 2012 року
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7
останній візуально одразу вказав саме
на ОСОБА_2 (відповідач ОСОБА_6 до суду не
з'явився), як на особу, яка до нього
зверталася з приводу оформлення
довіреності, але після зазначення
відповідачем ОСОБА_2, що це був ОСОБА_6,
нотаріус одразу напевно вказав, що це
був саме ОСОБА_6, суд приходить до
висновку, що між ОСОБА_6, який діяв від
імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2 була зловмисна
угода щодо безоплатної передачі у дар
майна, яке належало довірителям ОСОБА_6,
що в свою чергу призвело до
несприятливих наслідків для останніх у
вигляді втрати права власності на
квартиру.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України
щодо розподілу судових витрат суд
приходить до висновку, що держмито у
розмірі 54,42 гривень необхідно стягнути
солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в дохід
держави, а судовий збір у розмірі 51,00
гривень необхідно стягнути на користь
ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки держмито
позивачем під час подання позовної
заяви не був сплачений в повному
обсязі.

Керуючись, ст..ст.56, 57, 71, 76, 79, 243, 529, 549 ЦК
України (в редакції 1963 року), Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними" № 3 від 28.04.1978 року, ст.ст. 10,
11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
треті особи: Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання угоди та доручення
недійсними - задовольнити у повному
обсязі.

Визнати недійсною довіреність від
імені ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ім'я
ОСОБА_6 від 12 листопада 2001 року,
посвідчену приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстровану в реєстрі за № 1673.

Визнати недійсним договір дарування
квартири від 11 грудня 2001 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за № 1782,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка
знаходиться на другому поверсі
житлового будинку літ. «А-5», загальною
площею 77,6 кв.м, житловою площею 52,8 кв.м,
складається з наступних приміщень: « 1»
- коридор площею 7,9 кв.м, « 2» - кухня
площею 8,7 кв.м, « 3» - санвузол площею 1,1
кв.м, « 4» - кладова площею 1,1 кв.м, « 5» -
ванна площею 5,2 кв.м, « 6» - житлова
кімната площею 16,4 кв.м, « 7» - житлова
кімната площею 21,9 кв.м, « 8» - житлова
кімната площею 14,5 кв.м, « 9» - балкон,
укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5
від імені яких діяв ОСОБА_6 на підставі
довіреності від 12 листопада 2001 року,
посвідченою приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованою в реєстрі за № 1673 та
ОСОБА_2.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 держмито в
розмірі 51 (п'ятдесят одна) гривня.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_2 на
користь держави держмито в розмірі 54, 42
(п'ятдесят чотири, сорок дві копійки)
гривні.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя
О.В. Ходасевич