Справа №
(№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2014 року
Солом'янський районний
суд м. Києва

в складі: головуючого судді:
Бобровника О. В.

при секретарі:
Волковій В. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства оборони України - про
визнання бездіяльності незаконною та
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Міністерства оборони України - про
визнання бездіяльності незаконною та
зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що
він проходив військову службу у
Збройних силах з 1972 року по 2005 рік.

Звільнений у відставку Наказом МО
України від 22. 12. 2005 року № 819,
виключений зі списків особового складу
наказом Командувача СВ ЗС України від
30. 12. 2005 року № 250.

За висновками ВЛК ОСОБА_1 визнано
непридатним до військової служби із
зняттям з військового обліку.

Комісією МСЕК ОСОБА_1 визнано інвалідом
війни ІІІ групи довічно.

Позивач зазначає, що за час проходження
військової служби в Збройних Силах він
проживав в гуртожитках та готелях,
жодного разу квартирою не
забезпечувався, звільнений у відставку
без місця для постійного проживання.

Позивач зареєстрований житловою
комісією Київського гарнізону на
поліпшення житлових умов у загальній
черзі з 11. 07. 1995 року за №3905, у списках
для позачергового отримання житла, як
інвалід війни з 02. 02. 2006 року за № 1775.

Зазначає, що пройшло 33,5 роки військової
служби та біля 7-ми років після
звільнення позивача у відставку, але
постійним житлом МОУ позивача не
забезпечили.

В зв'язку із зазначеним позивач
вважаючи свої права порушеними просив
суд:

- визнати бездіяльність МО України, як
законного представника держави, по
виконанню гарантій наданих
Конституцією та законами України по
соціальному захисту
військовослужбовців, стосовно
забезпечення житлом - незаконним;

- визнати протиправним порушення
терміну, встановленого законом (до 2-х
років), забезпечення постійним житлом у
м. Києві;

- зобов'язати МО України забезпечити
позивача житлом для проживання у м.
Києві.

Позивач в судовому засіданні позовну
заяву підтримав в повному обсязі,
просив суд про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував в повному обсязі, просив
суд відмовити в задоволенні позову
повністю.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
надані докази, суд приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив
військову службу у Збройних силах з 1972
року по 2005 рік.

Звільнений у відставку Наказом МО
України від 22. 12. 2005 року № 819,
виключений зі списків особового складу
наказом Командувача СВ ЗС України від
30. 12. 2005 року № 250.

За висновками ВЛК ОСОБА_1 визнано
непридатним до військової служби із
зняттям з військового обліку.

Комісією МСЕК ОСОБА_1 визнано інвалідом
війни ІІІ групи довічно.

Вбачається, що за час проходження
військової служби в Збройних Силах
ОСОБА_1 квартирою не забезпечувався,
був звільнений у відставку без місця
для постійного проживання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрований житловою комісією
Київського гарнізону на поліпшення
житлових умов у загальній черзі з 11. 07.
1995 року за №3905, у списках для
позачергового отримання житла, як
інвалід війни з 02. 02. 2006 року за № 1775.

Позивач посилаючись на те, що пройшло
33,5 роки військової служби та біля 7-ми
років після звільнення його у
відставку, але постійним житлом МОУ
позивача не забезпечили, в зв'язку з чим
позивач просив суд про задоволення
позову, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Конституції
України громадяни мають рівні
конституційні права і свободи та є
рівними перед законом.

Пункт 2 ст.13 Цивільного кодексу України
регламентує, що при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб.

Відповідно до статті 43 Житлового
кодексу УРСР, пункту 32 Порядку
забезпечення військовослужбовців та
членів їх сімей житловими
приміщеннями, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2006 № 1081, Положення про порядок
забезпечення житловою площею в
Збройних Силах України затвердженого
наказом Міністра оборони України від
03.02.1995 № 20 (на час розгляду справи
втратило чинність), пунктів 1.7, 4.1
Інструкції про організацію
забезпечення і надання
військовослужбовцям Збройних Сил
України та членам їх сімей житлових
приміщень, затвердженої наказом
Міністра оборони України від 06.10.2006 №
577, зареєстрованого у Мін'юсті 30.10.2006
року за № 1171/13045 (на час розгляду справи
втратив чинність), пункту 4.1 Інструкції
про організацію забезпечення
військовослужбовців Збройних Сил
України та членів їх сімей жилими
приміщеннями, затвердженої наказом
Міністра оборони України від 30.11.2011
року № 737, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 10.01.2012
року за № 24/20337, надання житлових
приміщень для постійного проживання
здійснюється згідно з чергою.

Черговість визначається виходячи з
часу перебування військовослужбовця
на обліку осіб, що потребують
поліпшення житлових умов (включення до
списків осіб, які користуються правом
першочергового або позачергового
одержання житлових приміщень).

Законодавством передбачено дві
передумови для виникнення обов'язку
щодо реалізації права
військовослужбовців та членів їх сімей
на забезпечення житловим приміщенням,
а сам: наближення черги за списком осіб
на отримання такого житла та наявність
житлової площі в гарнізоні.

Передумовою для виникнення обов'язку
щодо реалізації права
військовослужбовців та членів їх сімей
на забезпечення житловим приміщенням є
також наявність житлової площі, окрім
наближення черги за списком осіб на
отримання такого житла.

Судом встановлено, що на даний час
черга ОСОБА_1 ще не настала, в зв'язку з
чим на даний час відсутні підстави для
розгляду житловою комісією гарнізону
м. Києва кандидатури позивача на
забезпечення його постійним житлом в
найближчий час з урахуванням наявності
житлової площі.

Згідно довідки від 24.04.2014 року № 11468
полковник запасу ОСОБА_1 перебуває в
загальній черзі за № 3505 та в списках на
позачергове отримання житла за № 1568.

Вбачається, що Міністерство оборони
України є бюджетною установою та
фінансується з державного бюджету,
воно щорічно до Міністерства фінансів
України подає бюджетні запити щодо
обсягу бюджетних коштів, необхідних
для забезпечення житлом
військовослужбовців, де зазначаються
потреби в фінансуванні на кожний
гарнізон Збройних Сил України.

Відповідно до статті 21 Бюджетного
кодексу України для здійснення програм
та заходів, які проводяться за рахунок
коштів бюджету, бюджетні асигнування
надаються розпорядникам бюджетних
коштів.

За обсягом наданих прав розпорядники
бюджетних коштів поділяються на
головних розпорядників бюджетних
коштів та розпорядників бюджетних
коштів нижчого рівня.

Так, виконавці Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» від 20 грудня 1992 року № 2011-XII
незалежно від викладеного вище поділу,
діють в межах наданих їм повноважень
щодо розпорядження певним обсягом
виділених бюджетних коштів на
реалізацію програм по забезпеченню
військовослужбовців та членів їх сімей
житлом.

Пунктом 5 статті 51 Бюджетного кодексу
України передбачено, що розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання та проводять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами.

Таким чином, ненадання коштів
Міністерству оборони України для
фінансування потреб для будівництва,
купівлю житла, які відповідачем
вимагались у бюджетних запитах, є
об'єктивною причиною, що призвело до
відсутності житла для забезпечення
потреб військовослужбовців, у тому
числі й позивача.

Крім того, позивач перебуває на
квартирному обліку в загальній черзі
та у списках на позачергове одержання
житла тобто, право позивача на
забезпечення житлом з урахуванням його
пільги, як інваліда, відповідно до
Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", ніхто не позбавляв.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Конституції України
громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом.

З урахуванням викладеного вище
вбачається, що бездіяльність з боку
Міноборони відсутня, а постійним
житлом позивач буде забезпечений
згідно з діючим житловим
законодавством, відповідно до черги
квартирного обліку, з урахуванням
пільг по мірі надходження його до
гарнізону м. Києва.

Згідно ст. 95 Конституції України,
бюджетна система України будується на
засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами.

Виключно законом про Державний бюджет
України визнаються будь-які видатки
держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих
видатків.

Держава прагне до збалансованості
бюджету України.

Тому в даному випадку вбачається, що
Міністерство оборони України, залежне
від надання коштів згідно з законом Про
Державний бюджет з метою забезпечення
житлом військовослужбовців.

Згідно статті 21 Конституції України,
усі люди є вільні і рівні у своїй
гідності і правах. Права і свободи
людини є невідчужуваними та
непорушними.

Принцип верховенства закону припускає
виключність закону, тобто
підпорядкованість закону всіх
юридичних актів (нормативних і
застосовних) відповідно до їх
субординації.

Конституція України має вищу юридичну
силу.

Всі закони повинні відповідати
Конституції, підзаконні нормативні -
акти - законам, причому підзаконні акти
приймаються і діють лише тоді, коли
певні суспільні відносини не
врегульовані законом.

З огляду на вищевикладене, вбачається,
що позовні вимоги позивача є
безпідставними, оскільки задоволення
даного позову призведе до порушення
прав інших військовослужбовців, які
перебувають в черзі на отримання житла
попереду нього, а також призведе до
порушення чинного законодавства
України, а саме Конституції України.

Крім того, слід зазначити, що позивача
ніхто не позбавляв права на отримання
житла, він перебуває на квартирному
обліку і отримає житло, але згідно
черги, як це передбачено чинним
законодавством України.

Забезпечити позивача житлом без
урахування квартирного обліку буде
порушенням конституційних прав
військовослужбовців, які перебувають
на черзі разом з позивачем та порушення
чинного законодавства.

Також, враховуючи стан забезпечення
житлом військовослужбовців у м. Києві і
те, що в черзі квартирного обліку
попереду позивача перебуває значна
кількість військовослужбовців, які
мають рівнозначні пільги то позивача
буде забезпечено житлом згідно з
чергою.

З огляду на наведене вище, а також
зважаючи на вимоги ст. 24 Конституції
України щодо рівності громадян перед
законом суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 47, 95 Конституції
України, ст. ст. 43, 46, 60 ЖК УРСР, ст. 21, 23 51
БК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенін позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: