Єдиний унікальний номер 255/6369/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4344/2014
Головуючий в 1 інстанції: Пруднікова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року

Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді: Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В., Могутової
Н.Г.,

при секретарі: Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 07 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
до ОСОБА_1 про витребування та передачу
в заклад предмета застави та звернення
стягнення на предмет застави та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» про визнання договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 07 квітня 2014 року
позовні вимоги публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
до ОСОБА_1 про витребування та передачу
в заклад предмета застави та звернення
стягнення на предмет застави -
задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет застави:
автомобіль Chevrolet, модель: Lacetti, рік
випуску 2007, тип транспортного засобу:
легковий седан-В, № кузова/шасі НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_1,
шляхом продажу вказаного автомобіля
ПАТ «Акцент-Банк» (49074 м.
Дніпропетровськ, вул. Батумська, 11, ), свідоцтво про реєстрацію
зазначеного транспортного засобу та
комплект ключів, з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України для його подальшої реалізації,
а також наданням ПАТ «Акцент-Банк» всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу та зняття вказаного автомобіля
з обліку в органах ДАІ України. В
задоволенні інших позовних вимог -
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» про визнання
договору недійсним - відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодився
ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції в частині відмови
зустрічного позову про визнання
договору застави недійсним та ухвалити
нове, яким задовольнити зустрічний
позов у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги зазначає, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції не
встановив у повному обсязі обставини,
що мають значення для справи, не надав
їм належної оцінки, а тому незаконно та
безпідставно відмовив.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача - позивача по
зустрічному позову доводи апеляційної
скарги підтримав та просив скаргу
задовольнити.

Представник позивача - відповідача по
зустрічному позову в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчать отримані ним
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення та
телефонограма.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим
слухати справу за відсутністю
представника позивача-відповідача по
зустрічному позову.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги,
де фактично оскаржується рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову про
визнання договору застави недійсним,
апеляційним судом перевіряється
законність та обґрунтованість рішення
суду по цій справі лише в вищеозначеної
частині.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та
це вбачається з матеріалів справи, що 16
жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1
був укладений кредитний договір
№DN80АМ00000279, згідно до умов якого
позивачем наданий, а позичальником
отриманий кредит у сумі 24702,08 доларів
США зі сплатою 9,96% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення до 14
жовтня 2014 року. 1 листопада 2007 року
укладений між ПриватБанком та
позивачем укладений договір
факторінгу (а.с. 13-15, 16-17).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ЗАТ КБ
«ПриватБанк» і відповідач 16 жовтня 2007
року уклали договір застави рухомого
майна. Згідно з договором застави,
відповідач надав у заставу автомобіль
Chevrolet, модель: Lacetti, рік випуску 2007, тип
транспортного засобу: легковий седан-В,
№ кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що належить на праві
власності ОСОБА_1 (а.с. 18).

Між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ
«Акцент-Банк» було укладено договір
факторингу №1 від 01.11.2007 року. Згідно до
укладеного договору факторингу, ЗАТ КБ
«ПриватБанк» відступає ЗАТ
«Акцент-Банк» у повному обсязі права
вимоги до боржників. Згідно до п. 1
договору факторингу ПАТ КБ
«ПриватБанк» здійснює відступлення
прав вимоги на свою користь платежів по
кредиту, комісії, відсоткам,
винагородам та іншим неустойкам.
Здійснюється також відступлення прав
вимоги, що випливають з договорів на
отримання на свою користь від
боржників платежів по кредиту,
відсоткам за його користування,
комісіям, винагородам, інших платежів,
неустойки (штрафу, пені), права на
отримання яких виникає після укладення
цього договору до повного виконання
зобов'язань боржником та інших прав у
повному обсязі. На підставі рішення
загальних зборів акціонерів від 14.05.2009
року змінено тип банк з ЗАТ
«Акцент-Банк» на ПАТ «Акцент-Банк», про
що зазначено у п. 1.1. статусу ПАТ
«Акцент-Банк» (а.с. 5, 16-17).

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за
кредитним договором відповідач станом
на 28.03.2013 року має заборгованість у сумі
61665,64 доларів США, яка складається з
наступного: 20737,81 доларів США
заборгованість за кредитом; 7093,45
доларів США заборгованість по
процентам за користування кредитом;
2417,08 доларів США заборгованість по
комісії за користування кредитом; 28451,04
доларів США пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором; 31,29
доларів США штраф (фіксована частина);
2934,97 доларів США штраф (процентна
складова).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ
«Акцент - Банк» та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач не виконує зобов'язання за
кредитним договором, внаслідок чого
утворилася заборгованість за
кредитним договором, за якою за рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги в
повному обсязі, що визначаються на
момент фактичного задоволення, а
позивач за зустрічним позовом не довів
належним чином ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З матеріалів справи встановлено, що
відповідач ОСОБА_1 16 жовтня 2007 року
отримав кредит в розмірі 24702,08 доларів
США на купівлю автомобіля, на оплату
разових страхових платежів, комісії та
внесення в Державний реєстр обтяжень
рухомого майна. Відповідно до п.п. 7.1.
кредитного договору він зобов'язаний з
15 по 20 число кожного календарного
місяця частково погашати
заборгованість за кредитом в сумі 365,98
доларів США.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно наданого позивачем розрахунку
заборгованості позичальник ОСОБА_1
зобов'язання щодо щомісячного
повернення кредиту, сплати процентів
за користування кредитом не виконує,
тобто відповідач порушує умови
кредитного договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Одним із передбачених ЦК України
способів забезпечення зобов'язань за
позикою (кредитом) є застава.

В ст. 44 Закону України «Про
заставу» зазначено, що заклад це
застава рухомого майна, при якій майно,
що складає предмет застави,
передається заставодавцем у володіння
заставодержателя.

Згідно ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса в
порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом. Використання позасудових
способів звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження
не позбавляє права боржника,
обтяжувача або третіх осіб звернутися
до суду. Обтяжувач, який ініціює
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
зобов'язаний до початку процедури
звернення стягнення зареєструвати в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження.

Пунктом 15.7.3 Договору Застави,
передбачено, що банк має право стягнути
кредит, у тому числі шляхом звернення
стягнення на заставлене майно, при
невиконанні умов кредитного договору.

У ст. 627 ЦК України визначено, що сторони
вільні в укладені договору та його
умов.

За умовами п. 34.8 Договору Застави та ч. 2
ст. 28 Закону боржник на вимогу
обтяжувача зобов'язаний передати
предмет обтяження у заклад (а.с. 20).

Це означає, що при укладенні договору
сторони обговорили умови забезпечення
виконання зобов'язань.

Статтею 16 ЦК передбачено спосіб
захисту порушеного права шляхом
примусового виконання зобов'язання в
натурі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про
заставу» заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не було
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі
невиконання забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК
України).

За змістом ст. 23 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» відповідно до
забезпечувального обтяження обтяжував
має право в разі порушення боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або договору, на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом.

Відповідно до норм ст. 20 Закону України
«Про заставу» заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави. Звернення стягнення
на заставлене майно державного
підприємства (підприємства, не менше
п'ятдесяти відсотків акцій (часток,
паїв) якого є у державній власності)
здійснюється за рішенням суду.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріуса у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» відповідно до
забезпечувального обтяження,
обтяжувач має право в разі порушення
боржником забезпеченого обтяженням
зобов'язання або договору, на підставі
якого виникло забезпечувальне
обтяження,одержати задоволення своєї
вимоги за рахунок предмета обтяження в
черговості згідно із встановленим
пріоритетом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
виконавчого напису нотаріуса в
порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Статтею 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» визначено, що
обтяжувач має право на власний розсуд
обрати один із таких позасудових
способів звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження:
передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувала в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом; продаж обтяжувачем
предмета забезпечувального обтяження
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах; відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги; переказ обтяжувачу
відповідної грошової суми, у тому числі
в порядку договірного списання, у разі,
якщо предметом забезпечувального
обтяження є гроші або цінні папери;
реалізація заставленого майна на
підставі виконавчого напису нотаріуса.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що відповідач в порушення вимог закону
та умов договору, зобов'язання за
договором застави не виконує, предмет
застави в заклад банку не передав, та
про те, що за зустрічним позовом не
доведено суду відсутності повноважень
банку на укладення спірного договору
та введення в оману ОСОБА_1 при його
укладенні.

Доводи ОСОБА_1, щодо відсутності
повноважень на укладання спірного
договору є безпідставними тому, що вони
суперечать наявним в справі належним
доказам. Судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини,
що склалися між сторонами і їм надана
належна правова оцінка, в судовому
рішенні повно відображені обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
зустрічних позовних вимог про визнання

договору недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги не доведені. Такий висновок є
правильним. Але судом першої інстанції
при вирішенні цього спору при
недоведеності позовних вимог зайво
зроблений висновок про сплив позовної
давності.

Проте, той факт, що суд помилково
застосував позовну давність до
зустрічних вимог,

не є підставою для скасування рішення
суду через те, що зустрічні позовні
вимоги про визнання договору недійсним
безпідставні, і суд першої інстанції
правильно вирішив цій спір по суті.

Апеляційний суд вважає, що наведені в
апеляційній скарзі відповідача доводи
є необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Згідно із статтею 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищенаведеного, оскільки
апеляційним судом не встановлено
порушень судом першої інстанції при
розгляді справи вимог матеріального чи
процесуального законів або
неправильної оцінки досліджених по
справі доказів, підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 07 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: