Справа № 369/1960/14-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/3628/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Матвієнко Ю.О.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Бузівська
сільська рада Києво-Святошинського
району Київської області про визнання
дій незаконними та усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що вона
є власником житлового будинку по
АДРЕСА_1. За рішенням сільської ради їй
надано дозвіл на розробку проекту
відводу земельної ділянки у приватну
власність площею 0,12 га. У серпні 2006 року
геодезична організація встановила
межі її земельної ділянки в кількості
п'ять штук. У 2011 році були внесені зміни
в рішення сільської ради щодо площі
земельної ділянки, а саме виготовлення
проекту відведення земельної ділянки
площею 0,147 га. У листопаді 2013 року
відповідач по справі, який є сусіднім
землевласником, без її згоди переорав
її частину земельної ділянки шириною 4
м, яка зменшилась на 0,03 га, ліквідував
заїзд на її земельну ділянку та усувати
порушення відмовляється.

У зв'язку з цим та з врахуванням
уточнених позовних вимог, ОСОБА_1
просила суд визнати дії ОСОБА_2
незаконними щодо самозахвату частини
належною їй суміжною земельною
ділянкою площею 0,12 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в АДРЕСА_2 та по
АДРЕСА_3, наданих на підставі рішення №
103 Бузівської сільської ради від 20
липня 2006 року; зобов'язати ОСОБА_2
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою площею 0,12 га, а саме
поновити раніше діючі межові знаки
площ земельних ділянок, які були надані
їй для обслуговування житлового
будинку господарських будівель та для
будівництва в АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_2, а
також звільнити заїзд до земельної
ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
квітня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 6
травня 2014 року позивач через
представника за довіреністю ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також невідповідності висновків суду
обставинам справи, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що на підставі
рішення Бузівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 91 від 27 березня 1996 року, 25
жовтня 1997 року ОСОБА_2 отримав
державний акт серії 1-КВ № 038351 на право
власності на земельну ділянку площею
0,435 га, що знаходиться на території с.
Бузова Києво-Святошинського району
Київської області, з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку та ведення
особистого приватного господарства.

Рішенням Бузівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 103 від 20 липня 2006 року надано
дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту
відведення земельної ділянки 0,12 га в
приватну власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та споруд в
АДРЕСА_2.

Згідно акту від 8 серпня 2006 року, межі
земельної ділянки ОСОБА_1 загальною
площею 0,12 га були закріплені в натурі
(на місцевості) межовими знаками у
кількості 5 штук у відповідності з
планом меж. Даний акт підписаний також
відповідачем ОСОБА_2

Рішенням Бузівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 44 від 29 березня 2011 року
внесено зміни до рішення № 103 від 20
липня 2006 року та надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою по оформленню права
власності на земельну ділянку
орієнтовною площею 0,147 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в АДРЕСА_3;
передано в приватну власність ОСОБА_1
земельну ділянку площею 0,1986 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель в АДРЕСА_3.

Також судом встановлено, що державного
акта чи свідоцтва про право власності
на земельну ділянку, що межує з
земельною ділянкою відповідача, ОСОБА_1
не отримувала.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з необґрунтованості
тверджень позивача щодо захоплення
відповідачем, шляхом переорювання та
ліквідації заїзду, частини належної їй
земельної ділянки.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 96 ЗК України
землекористувачі зобов'язані не
порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та користувачів,
дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

За правилами ст. 106 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЗК України
основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

Наполягаючи на своїх вимогах, ОСОБА_1
долучила до позову кадастровий план
спірної земельної ділянки, з опису меж
якого убачається, що від літ. В до літ. Г
та від літ. Г до літ. Д - земельна ділянка
межує з земельною ділянкою ОСОБА_2, від
літ. Г до літ. А - землі загального
користування (проїзд) та від літ. А до
літ. Б - АДРЕСА_3.

Таким чином суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
доводи позивача щодо переорювання
спільної межі та захоплення проїзду з
боку відповідача не знайшли свого
підтвердження та не узгоджуються з
наявними в матеріалах даказами. При
цьому посилання на те, що вони
користувались даним проїздом весь час
не може бути підтвердженням захоплення
проїзду відповідачем, оскільки проїзд
до земельної ділянки позивача
знаходиться в протилежній стороні.

Крім того з акту обстеження від 3 грудня
2013 року, на який також посилається
позивач, вбачається, що при виїзді на
місце комісією встановлено, що ОСОБА_2
переорав межу між своєю земельною та
ділянкою ОСОБА_1 та частину земельної
ділянки ОСОБА_1 шириною близько 4 м та
довжиною близько 50 м. У зв'язку з
невідповідністю технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення межі земельної ділянки в
натурі (на місцевості), переданої у
власність ОСОБА_2 для ведення
особистого селянського господарства в
АДРЕСА_2 площею 0,13 га, та фактичною
межею земельною ділянкою, якою він
користується, рекомендовано
ліквідувати недоліки при присвоєнні
координат на земельну ділянку ОСОБА_2,
так як не співпадає межа земельних
ділянок, що передані у власність ОСОБА_2
та ОСОБА_1 та яка є у фактичному
користуванні.

Судова колегія відноситься з
правомірною критичністю до даного
доказу, оскільки з даного акту не
можливо встановити яким чином
перевірялось дотримання меж ОСОБА_2,
зазначених в його державному акті на
право власності на земельну ділянку, чи
були залучені спеціалісти в даній
галузі. Більш того, там міститься
зазначення, що ОСОБА_2 захопив земельну
ділянку позивачки шириною близько 4 м
та довжиною близько 50 м, хоча згідно
кадастрових планів спільна межа сторін
є 48,41 м та 53, 30 м. При цьому не вказано хто
проводив заміри, а подані фотокартки не
підтверджують даної обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем на підтвердження
заперечень, подано акти від 26 червня 2013
року про перенесення в натуру (на
місцевість) меж земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства в межах с. Бузова
Києво-Святошинського району Київської
області. Доказів на спростування
твердження відповідача, що межа була
встановлена у відповідності з
державним актом серії 1-КВ № 038351
позивачем надано не було.

Цивільний процесуальний закон
зобов'язує учасників процесу довести
суду ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, а суд лише оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіряючи законність рішення
місцевого суду, колегія суддів вважає
безпідставними та не суттєвими доводи
апеляційної скарги, оскільки вони не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: