У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням,
виселення з цього приміщення, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі
представника ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 24 жовтня 2013 року,
рішення апеляційного суду Волинської
області від 4 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, вимоги якого зменшила в
ході розгляд справи та просила визнати
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням - будинком
АДРЕСА_1 та виселити їх з цього
приміщення.

Позов мотивовано тим, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26 грудня 2000 року та
договору дарування від 13 лютого 2001
року позивач є власником 53/100 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель і споруд, що знаходиться у
АДРЕСА_1. В даному будинку
зареєстровані та проживають
відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
Вимоги щодо зняття з реєстраційного
обліку та виселення останні ігнорують.
Позивач вважає, що відповідачі
порушують її права як власника
будинковолодіння та створюють їй
перешкоди у здійсненні права
користування і розпорядження майном.

Заочним рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 24 жовтня 2013 року позов
задоволено. Визнано ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,
будинком АДРЕСА_1. Виселено
відповідачів з даного житлового
будинку без надання іншого житла.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Волинської області від 4 лютого
2014 року апеляційну скаргу
відповідачів задоволено частково.
Заочне рішення місцевого суду в
частині визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням скасовано з ухваленням у
цій частині нового рішення, яким у
задоволенні цих вимог відмовлено. В
іншій частині рішення місцевого суду
залишено без змін.

Відповідачі, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подали касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просять їх
скасувати та ухвалити нове рішення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов виходив з того, що відповідачі не
є членами сім`ї власника спірного
житлового будинку (позивача), разом з
тим, проживають у ньому і мають статус
тимчасових жильців. На вимогу позивача
звільнити займане приміщення
відповідачі не відреагували, з
реєстраційного обліку не знялися.
Реєстрація місця проживання
відповідачів за адресою: АДРЕСА_1,
перешкоджає позивачу вільно володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їй на праві власності майном.

Посилаючись на вказані обставини суд
першої інстанції задовольнив позов про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
будинком та про їх виселення на
підставі ст.ст. 15, 16, 319, 394, 818 ЦК
України, ст. 98 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції погодився
з висновками місцевого суду про
обґрунтованість позовних вимог про
виселення відповідачів, у зв'язку із
чим, залишив постановлене рішення у цій
частині без змін.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду в
частині визнання відповідачів такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням з ухваленням у
цій частині нового рішення про відмову
у задоволенні цих вимог суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням та виселення є різними
способами захисту житлових прав та не
можуть застосовуватися одночасно.
ОСОБА_6 хоча і був вітчимом позивача та
проживав у спірному житлі, проте після
смерті її матері ОСОБА_11 опікуном
неповнолітньої на той час ОСОБА_5 був
призначений її дід ОСОБА_12
Будь-які докази того, що на час набуття
позивачем права власності на спірне
житло відповідач ОСОБА_6 проживав разом
з останньою та вів з нею спільне
господарство відсутні, а тому в
розумінні статті 64 ЖК України він не
належав до члена сім'ї власника, а тому
і не є колишнім членом сім'ї власника.
Оскільки ОСОБА_6 не має права на
користування спірним житлом, то не
мають права на користування цим житлом
і відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є
членами його нової сім'ї. Крім того,
позивач не давала згоди на вселення у
спірне житло ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Висновки судів першої та апеляційної
інстанцій щодо наявності правових
підстав для виселення відповідачів із
займаного приміщення, яке належить
позивачу відповідають фактичним
обставинам справи та узгоджуються з
нормами матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності від 24
вересня 1999 року 53/100 частин будинку
АДРЕСА_1 належало ОСОБА_11, 47/100 цього
будинку належить ОСОБА_13 з визначенням
ідеальних доль кожного.

Після смерті ОСОБА_11 її спадкоємцям, а
саме: ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_5 26
грудня 2000 року видано свідоцтво про
право на спадщину за законом на 53/300
частин зазначеного житлового будинку
кожному.

Відповідно до договору дарування від
13 лютого 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_12
подарували належні їм частини будинку
ОСОБА_5, після чого остання стала
власником 53/100 частин житлового
будинку.

Відповідач ОСОБА_6 був членом сім'ї
попереднього власника - ОСОБА_11

Право власності на 53/100 частин
спірного житлового будинку перейшло до
позивача, як в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_11, членом сім`ї якої
був ОСОБА_6, так і на підставі договору
дарування, складеного на її користь
іншими спадкоємцями ОСОБА_11

Відповідач ОСОБА_6, відчуживши у 2001
році належну йому частину спірного
будинку ОСОБА_5 припинив своє право
власності на частину цього майна.
Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які
користувалися житлом як члени його
сім`ї також втратили це право у зв'язку
з переходом права власності на будинок
до іншої особи.

Відповідачі не є членами сім`ї нового
власника. Між ними відсутня угода про
користування спірним житлом.
Проживаючи у житловому будинку
відповідачі порушують права позивача,
як нового власника будинку, що є
підставою для їх виселення.

Встановивши вказані обставини суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову в частині виселення
відповідачів із спірного житлового
приміщення.

При встановлені фактичних обставин
судами першої та апеляційної інстанцій
не було порушено норми процесуального
права, а при ухваленні рішеннь
правильно застосовано норми
матеріального права, зокрема що
стосується виселення.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування місцевим
та апеляційним судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права в частині
задоволення позовних вимог про
виселення, не спростовують висновки
судів з цього приводу, обґрунтовано
викладених в мотивувальних частиних
оскаржуваних рішень. При вирішенні
даної справи судом апеляційної
інстанції правильно визначений
характер правовідносин між сторонами,
вірно застосовано закон, що їх регулює,
повно і всебічно досліджено матеріали
справи та надано належну правову
оцінку доводам сторін і зібраним у
справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337
ЦПК України касаційну скаргу слід
відхилити і залишити оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції та
рішення місцевого суду у нескасованій
апеляційним судом частині без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
відхилити.

Заочне рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 24 жовтня 2013 року у
нескасованій апеляційним судом
частині, та рішення апеляційного суду
Волинської області від 4 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.C. судді
Кафідова О.В. Колодійчук В.М.
Умнова О.В. Фаловська І.М.