Номер провадження: 22-ц/785/4206/14
Номер справи місцевого суду: 496/474/14-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П.,
Цюри Т.В.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на ухвалу
Біляївського районного суду Одеської
області від 08 лютого 2014 року у справі за
заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи -
Управління Держземагентства у
Біляївському районі Одеської області,
Реєстраційна служба Біляївського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області, про встановлення
факту, що має юридичне значення,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про
встановлення факту, що має юридичне
значення, а саме встановити факт
допущення описки в Державному акті на
право власності на земельну ділянку, в
якому невірно вказано прізвище
власника земельної ділянки - «ОСОБА_2»,
замість правильного «ОСОБА_2», а також
встановити факт володіння на праві
власності ОСОБА_2 земельною ділянкою,
площею 4,60 га, яка розташована на
території Маяківської сільської ради
Біляївського району Одеської області.
(а. с. 1)

Ухвалою Біляївського районного суду
Одеської області від 08 лютого 2014 року
відмовлено у відкритті провадження за
заявою ОСОБА_2 (а. с. 3-4)

В апеляційній скарзі апелянт просить
ухвалу скасувати, постановити нову,
якою справу направити до суду першої
інстанції для продовження розгляду
справи, посилаючись на її
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм процесуального
права. (а. с. 8-9)

Заслухавши суддю - доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_2 у відкритті
провадження у справі за заявою про
встановлення факту, що має юридичне
значення, суд першої інстанції виходив
з того, що в даному випадку має місце
спір про право, який має розглядатись
по нормам ЦК України, а помилка в
Державному акті на право власності на
земельну ділянку в прізвищі власника
не може бути виправлена шляхом
встановлення факту володіння цією
особою земельною ділянкою.

Проте такий висновок суду є
передчасним.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦПК України
окреме провадження - це вид непозовного
цивільного судочинства, в порядку
якого розглядаються цивільні справи
про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч.
1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в
порядку окремого провадження справи
про встановлення фактів, якщо згідно із
законом вони породжують юридичні
наслідки.

Стаття 258 ЦПК України, п. п. 1, 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України N 5 від
31.03.95 року "Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення" з
послідуючими змінами зазначає, що
судом встановлюються факти, якщо
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення,
заявник повинен зазначити з якою метою
просить встановити факт, з яких причин
неможливо одержати або відновити
документ, що посвідчує даний факт,
якими доказами цей факт
підтверджується.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
ОСОБА_2 на підставі державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ОД №071003, виданого 22 червня 2004
року, зареєстрованого 22.06.2004 року в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю за №
314, належить на праві власності
земельна ділянка площею 4,60 га на
території Маяківської сільської ради
Біляївського району Одеської області
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Заявник з метою проведення державної
реєстрації права власності вказаної
земельної ділянки звернувся до
Реєстраційної служби Біляївського
міського управління юстиції в Одеській
області з відповідною заявою, проте
йому було відмовлено в державній
реєстрації права власності у зв'язку з
тим, що подані документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, а саме в державному акті
на право власності на земельну ділянку
прізвище власника «ОСОБА_2», а
відповідно до паспорту громадянина
України прізвище «ОСОБА_2». Отже,
внаслідок помилки допущеної
землевпорядною організацією під час
заповнення бланків державних актів,
ОСОБА_2 позбавлений, передбаченої
чинним законодавством України,
можливості державної реєстрації права
власності належної йому земельної
ділянки, у зв'язку з чим він просив суд
встановити факт, що має юридичне
значення, а саме встановити факт
допущення описки в Державному акті на
право власності на земельну ділянку, в
якому невірно вказано прізвище
власника земельної ділянки - «ОСОБА_2»,
замість правильного «ОСОБА_2», а також
встановити факт володіння на праві
власності ОСОБА_2 земельною ділянкою,
площею 4,60 га, яка розташована на
території Маяківської сільської ради
Біляївського району Одеської області.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що в даному випадку
має місце спір про право не
кореспондується зі змістом позовної
заяви, оскільки право власності
заявника не оскаржується, він як був
так і залишається власником земельної
ділянки площею 4,60 га на території
Маяківської сільської ради
Біляївського району Одеської області
відповідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ОД
№ 071003, виданого 22 червня 2004 року, а
йдеться про наявність перешкод в його
державній реєстрації, у зв'язку з
наявністю помилки у
правовстановлюючому документі.

Посилання суду першої інстанції на
інформаційний лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року
який вміщує актуальні питання
правозастосування, які виникають при
розгляді справ про спадкування, є
безпідставними. Так, в листі
роз'яснюється, що після набуття
чинності ЦК з 01 січня 2004 року
встановлення факту володіння особою
будинком на праві власності в порядку
окремого провадження не допускається,
оскільки наявна ст. 392 ЦК, яка
безпосередньо передбачає право
власника майна пред'явити позов про
визнання його права власності у разі
втрати ним документа, який засвідчує
право власності, проте ці роз'яснення
не стосуються заявлених ОСОБА_2 вимог.

Обов'язковою умовою для звернення з
вимогами у порядку окремого
провадження є відсутність спору про
належність даного права заявнику.
Право власності не порушується
(визнається всіма та не оспорюється
ніким). Таке право має бути, в принципі,
підтверджено правовстановлюючим
документом (документ колись був), але на
момент подання заяви документ
втрачений та не може бути поновлений у
позасудовому порядку або не втрачений,
проте має певні недоліки, які не можуть
бути виправлені позасудовому порядку.
У порядку окремого провадження може
вирішуватися спір про факт, про стан,
але не спір про право цивільне. Мета
судового розгляду - встановлення
наявності або відсутності факту. Факт,
що встановлюється судом у порядку
окремого провадження, повинен мати
юридичне значення. Судові рішення у
справах окремого провадження є
підставою для оформлення майнових або
особистих немайнових прав громадян.

Отже, в даному випадку, ОСОБА_2 не може
використовувати правовстановлюючі
документи, оскільки зазначені в них
прізвище, ім'я, по батькові не
відповідають записам у паспорті.

Коли установи, які видали ці документи,
не можуть виправити допущені в них
помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК
громадяни мають право звернутися до
суду із заявою про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документа. Проте, сам по собі факт
належності документа не породжує для
його власника жодних прав, юридичне
значення має той факт, що
підтверджується документом. Таким
чином, для заявника важливо не так саме
одержання документа, як оформлення
особистих чи майнових прав, що
випливають із цього факту. Це означає,
що в судовому порядку можна встановити
належність громадянину такого
документа, який є правовстановлюючим.

Для порушення в судах справ про
встановлення належності
правовстановлюючих документів
необхідно подавати заяву з доказами
того, що цей документ належить заявнику
і що організація, яка його видала, не
може внести до нього відповідні
виправлення. У цих справах суд
встановлює належність особі
правовстановлюючих документів, а не
тотожність прізвища, імені, по
батькові, неоднаково названих у різних
документах, наявності помилок та інше.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 5 від 31 березня 1995 року "Про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" (з подальшими змінами) при
розгляді справи про встановлення факту
належності правовстановлюючих
документів особі, прізвище, ім'я, по
батькові, місце і час народження якої
зазначені в документі, не збігаються з
ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і
часом народження цієї особи, вказаними
у свідоцтві про народження або в
паспорті, у тому числі, факту
належності правовстановлюючого
документа, в якому допущені помилки у
прізвищі, імені, по батькові або
замість імені чи по батькові зазначені
ініціали, суд повинен запропонувати
заявникові надати докази про те, що
правовстановлюючий документ належить
йому і що організація, яка видала
документ, не має можливості внести до
нього відповідні виправлення. Разом з
тим, цей порядок не застосовується,
якщо виправлення в таких документах
належним чином не застережені або ж їх
реквізити нечітко виражені внаслідок
тривалого використання, неналежного
зберігання тощо. Це є підставою для
вирішення питання про встановлення
факту, про який ідеться в документі,
відповідно до чинного законодавства.

Отже, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції зазначені приписи
закону не виконав і дійшов
передчасного висновку про відмову у
відкриття провадження у справі. В
порушенні приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд не сприяв здійсненню прав ОСОБА_2,
встановлених цим кодексом, не роз'яснив
право уточнити заявлені вимоги, не
запропоновано надати докази, а
безпідставно відмовив у відкритті
провадження по справі.

За таких обставин, судова
колегія вважає, що ухвала Біляївського
районного суду Одеської області від 08
лютого 2014 року не може вважатись
законною та обґрунтованою, у зв'язку з
чим вона підлягає скасуванню з
передачею питання про відкриття
провадження по справі на новий розгляд.

Керуючись п.2 ст.307, п.3 ч.1 ст.312,314,
315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- задовольнити частково.

Ухвалу Біляївського районного суду
Одеської області від 08 лютого 2014 року -
скасувати, питання про відкриття
провадження у справі направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.