Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2555/14
Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Державний ощадний
банк України» до ОСОБА_3, яка дії від
свого імені та в інтересах сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: Управління
державної міграційної служби в
Запорізькій області, Служба
(управління) у справах дітей
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3
до Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Державний ощадний
банк України» про визнання недійсним
іпотечного договору,

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Державний ощадний банк України»
на рішення Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Державний
ощадний банк України» (далі - Банк)
звернулося до суду із вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що 17 квітня
2008 року з ОСОБА_3 був укладений договір
відновлювальної кредитної лінії №2851 у
розмірі 280 000 грн. на строк до 17 квітня 2013
року з процентною ставкою 17 % річних. У
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання ОСОБА_3
передала в іпотеку банку двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Внаслідок
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань за кредитним договором
утворилася заборгованість, яка станом
на 01 грудня 2013 року склала 429 407,14 грн.
Ураховуючи викладене, позивач просив
суд у рахунок погашення заборгованості
за кредитним договором звернути
стягнення на предмет іпотеки, виселити
та зняти з реєстрації мешканців
квартири.

Заперечуючи проти позову, у березні 2014
року ОСОБА_3 звернулася до суду із
зустрічним позовом і просила визнати
недійсним договір іпотеки з підстав,
передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України,
посилаючись на те, що договір укладений
без попередньої згоди органу опіки і
піклування, чим порушені житлові права
її неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований і
постійно проживає у спірній квартирі.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року у
задоволенні позову ПАТ КБ «Ощадбанк»
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір,
укладений 17.04.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ
КБ «Державний ощадний банк України» в
особі філії - Запорізьке обласне
управління АТ «Ощадбанк», який
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 5849.

В апеляційній скарзі про скасування
рішення суду і ухвалення нового про
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки і відмову
у задоволенні зустрічного позову про
визнання правочину недійсним Банк
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В засідання апеляційного суду належним
чином повідомлена про час і місце
розгляду справи відповідач ОСОБА_3
повторно не з'явилася, повторно
направила клопотання про відкладення
розгляду справи, пославшись на
зайнятість її представника в іншому
процесі. Колегія суддів на підставі
ст.305 ч.2 ЦПК України визнала причини
повторної неявки відповідача і її
представника в судове засідання
неповажними і такими, що не
перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку
і задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 всупереч правам та інтересам її
неповнолітнього сина ОСОБА_4 уклала
договір іпотеки від 17 квітня 2008 року,
який відповідно до ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК
України є недійсним і на підставі
такого договору не може бути звернуто
стягнення на предмет іпотеки.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судом установлено, що 17 квітня 2008 року
Банк уклав з ОСОБА_3 договір
відновлювальної кредитної лінії на
суму 280 000 грн. на строк до 17 квітня 2013
року з процентною ставкою 17 % річних. У
цей же день на забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Заборгованість ОСОБА_3 за кредитним
договором станом на 1 грудня 2013 року
склала 492 407, 14 грн., із яких
заборгованість за кредитом 279 999 грн.,
за відсотками - 109 741, 46 грн., пеня 70 379,60
грн., 25 571,84 грн. - 3% річних від
простроченої суми заборгованості і 6 715,
24 грн. - інфляційні витрати (а.с.15-19,24-28,
34-42).

Розмір заборгованості за кредитним
договором відповідачем не оспорювався.

Рішенням суду від 20 січня 2011 року з
ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на користь Банку
солідарно стягнута заборгованість за
вищевказаним кредитним договором, яка
станом на 13 вересня 2010 року становила
354 649, 30 грн. (а.с.96).

Рішення суду боржниками не виконано,
заборгованість не погашена.

8 листопада і 5 грудня 2012 року Банк
направив ОСОБА_3 письмову вимогу про
усунення порушення, в якій зазначив
стислий зміст порушеного зобов'язання,
запропонував виконати його протягом 30
днів з моменту її отримання та
попередив про звернення стягнення на
предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги, а також запропонував
звільнити іпотечне майно протягом
місяця в добровільному порядку (а.с.43, 47,
44-45).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

У ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку"
визначено, що у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Пунктами 6.1, 6.2 договору іпотеки
передбачено, що іпотекодержатель
набуває право звернення на предмет
іпотеки у випадку, якщо у момент
настання строку платежу зобов'язання
(або відповідна його частина) не буде
виконано, або у будь-який час незалежно
від настання строку платежу у випадку
невиконання іпотекодавцем будь-якого
із своїх обов'язків, передбачених цим
договором та/або у випадку невиконання
своїх обов'язків, передбачених
кредитним договором, а рівно у
випадках, якщо будь-яка з гарантій або
завірень, наданих Іпотекодавцем у
відповідності з цим договором,
виявиться (стане) недійсною. При цьому,
у разі порушення зобов'язання та /або
умов цього договору та прийняття
іпотекодержателем рішення про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, останній зобов'язаний
надіслати іпотекодавцю письмову
вимогу про усунення порушення, в якій
зазначається стислий зміст порушеного
зобов'язання, вимога про його виконання
протягом 30 днів з моменту її отримання
та попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки у разі
невиконання цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, він вправі розпочати
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки за вибором
іпотекодержателя може бути здійснено
будь-яким способом, не забороненим
законодавством, в тому числі на
підставі рішення суду.

Отже, сторонами договору іпотеки
досягнуто домовленості з усіх його
умов, у тому числі щодо способу
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що узгоджується з нормами
матеріального права, тому позовні
вимоги щодо вказаного в позові способу
звернення стягнення є законними та
обґрунтованими.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про відсутність підстав для
звернення стягнення на предмет іпотеки
не відповідають зібраним у справі
доказам і суперечать вимогам закону.

Не ґрунтуються на законі і висновки
суду першої інстанції про
невідповідність іпотечного договору
вимогам ст.ст.203, 215 ЦПК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства" передбачено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятись від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Таким чином, встановлена норма
зобов'язує нотаріусів при оформленні
правочинів щодо відчуження нерухомого
майна аналізувати подані йому
документи, зокрема, на предмет
існування прав користування таким
нерухомим майном у дитини (дітей). Тому
нотаріуси для встановлення факту
користування нерухомим майном
витребують довідку про реєстрацію
місця проживання або місця перебування
дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації.

Тобто право користування майном члена
сім'ї власника житла пов'язано з
моментом здійснення реєстрації за
місцем проживання особи, про що
робиться відповідний запис до
будинкової книги.

Отже, згода органу опіки і піклування
необхідна лише у випадку, якщо дитина є
власником (співвласником), або має
право на користування жилим
приміщенням, що відчужується.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності Ку димовій Т.В. на підставі
договору купівлі-продажу від 01 грудня
1995 року. На момент укладення договору
іпотеки ОСОБА_3 було надано довідку ЖБК
№287 „Радіоприлад-16" від 2 квітня 2008
року, згідно з якою в указаній квартирі
був зареєстрований лише іпотекодавець
(а.с.130).

В заяві від 17 квітня 2008 року,
адресованій приватному нотаріусу, що
посвідчував договір іпотеки, ОСОБА_3
зазначила, що зміст ст.12 Закону України
„Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей" їй нотаріусом роз'яснено, в
результаті іпотеки належної їй
квартири не зменшуються та не
обмежуються права та охоронювані
законом інтереси дітей, оскільки за
адресою реєстрації квартири, що є
предметом договору іпотеки, малолітні
та неповнолітні діти не зареєстровані
та не проживають. Заява підписана
власноручно ОСОБА_3, що не оспорювалося
нею в судовому засіданні (а.с.131).

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону
України "Про охорону дитинства" батьки
не мають права без дозволу органу опіки
та піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки), не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Разом з тим надана ОСОБА_3 на
підтвердження факту реєстрації та
проживання її сина ОСОБА_4 у спірній
квартирі копія свідоцтва про
народження не є належними доказами в
розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки не
підтверджує факт реєстрації та
проживання неповнолітнього в
іпотечній квартирі в момент укладення
договору іпотеки.

Крім того, Законом України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" встановлено, що
реєстрація - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до листа Міністерства
юстиції України від 25 липня 2006 р. № 19-
50-556 "Щодо отримання згоди органів опіки
та піклування" для встановлення факту
користування нерухомим майном
нотаріуси витребують довідку про
реєстрацію місця проживання або місця
перебування дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації. Коли з
поданих документів нотаріусом
встановлено, що така дитина проживає за
іншою адресою, ніж адреса майна, що
відчужується, а також те, що така дитина
не має права власності на це майно (його
частину) нотаріус має право не
витребувати згоду органу опіки та
піклування на посвідчення такого
правочину.

Таким чином, допустимих доказів на
підтвердження того, що на момент
укладання іпотечного договору у
зазначеній заставній квартирі
постійно проживав і був зареєстрований
неповнолітній син відповідача остання
суду не надала, у зв'язку з чим ані
майнового права, ані права
користування квартирою, що є предметом
іпотеки, він не мав.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 12 вересня 2012 року № 6-82цс12.

Зважаючи на те, що відповідачем у
справі не надано допустимих доказів на
підтвердження факту порушення
житлових прав її неповнолітнього сина
в момент укладення нею договору
іпотеки, передбачених законом підстав
для висновку про недійсність
оспорюваного договору за ст.ст.203, 215 ЦК
України не має.

Довідка ЖБК № 287 від 20 серпня 2012 року
про реєстрацію ОСОБА_4 в спірній
квартирі не свідчить про те, що
останній мав право користування цією
квартирою на час укладення договору
іпотеки (а.с.48).

Зазначення позичальником у кредитній
заявці про те, що на її утриманні
знаходиться неповнолітній син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не свідчить про те, що
останній мав право користування
спірною квартирою, оскільки і в
договорі іпотеки, і адресованій
приватному нотаріусу заяві
іпотекодавець зазначила про не
проживання неповнолітнього сина в
іпотечній квартирі (а.с.12, 131).

Заява відповідача про застосування до
спірних правовідносин позовної
давності не є підставою для відмови
Банку у зверненні стягнення на предмет
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором,
строк виконання якого настав у квітні
2013 року. За змістом ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Зважаючи на те, що за попереднім
судовим рішенням від 20 січня 2011 року,
яке набрало законної сили 1 лютого 2011
року, предметом позову була лише
частина вимог, право на яку має позивач,
строк виконання грошового зобов'язання
за кредитним договором сплинув у
квітні 2013 року, з відповідним позовом
про звернення стягнення на предмет
іпотеки Банк звернувся у лютому 2013
року, доводи відповідача про перебіг
строку позовної давності не
ґрунтуються на законі і суперечать
фактичним обставинам справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української
РСР звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Із системного аналізу положень ст. 109 ЖК
Української РСР та ст. 40 Закону України
"Про іпотеку" випливає, що всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги у тому разі, якщо
іпотекодержатель прийняв рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. За таких обставин,
якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення
мешканцям письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення не
стосується виселення мешканців на
підставі рішення суду про зверненням
стягнення на предмет іпотеки з
одночасним виселенням мешканців, а
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Зважаючи на те, що звернення стягнення
на передану в іпотеку житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх її мешканців, відповідачі
добровільно звільнити квартиру
відмовилися, вимогу Банку про
виселення протягом тридцяти днів не
виконали, заборгованість по кредиту не
погасили, вони на підставі ст.40 Закону
України „Про іпотеку підлягають
виселенню в судовому порядку.

Викладене свідчить про те, що при
ухваленні оскаржуваного рішення суд
першої інстанції допустився порушень
норм матеріального і процесуального
права, а тому на підставі ст.309 ЦПК
України воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про задоволення
позову Банку і відмову у задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним договору іпотеки.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з ОСОБА_3
на користь Банку підлягають стягненню
понесені останнім судові витрати зі
сплати судового збору у суді першої і
апеляційної інстанції в загальній сумі
5 724 грн. (3654грн.+ 243 грн.+ 1 827грн.= 5 724 грн.:
а.с.1,2,181).

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Державний ощадний банк України»
задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року по цій
справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Державний ощадний банк України»
задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за
договором відновлювальної кредитної
лінії № 2851 від 17 квітня 2008 року,
укладеним між Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3, яка станом на 01 грудня 2013 року
становить 492 407, 14 грн., із яких -
заборгованість за кредитом 279 999 грн.,
за відсотками - 109 741, 46 грн., пеня 70 379,60
грн., 25 571,84 грн. - 3% річних від
простроченої суми заборгованості і 6 715,
24 грн. - інфляційні витрати, звернути
стягнення на предмет іпотеки -
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 51,2 кв.м, житловою
площею 29,5 кв.м, яка належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від 1
грудня 1995 року, зареєстрованого
Запорізькою Товарною біржею
„Торг-Інвест" , реєстраційний № Н-1260,
шляхом продажу її з прилюдних торгів за
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності /незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Виселити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного
обліку в Управлінні державної
міграційної служби Запорізької
області.

У задоволенні зустрічного позову про
визнання договору іпотеки недійсним
ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Державний ощадний
банк України» компенсацію судових
витрат у сумі 5 724 грн. (п'ять тисяч
сімсот двадцять чотири гривні).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: