АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Справа № 22 ц - 796/5604/2014
Головуючий у І інстанції:Трусова Т.О.
Доповідач: Корчевний Г.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Корчевного Г.В.,

Суддів: Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі: Лужецькій І.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 12 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О
В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до Дарницького районного
суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житлом.

Позивачі свої вимоги обґрунтували
тим, що в 1994 р. на підставі свідоцтва
про право власності на житло ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який на той час
перебував у шлюбі з ОСОБА_2, набули у
власність в рівних частках квартиру
АДРЕСА_2. Згідно з договором від 27
лютого 1997 р. ОСОБА_1 подарував належну
йому 1/3 частину спірної квартири
позивачу ОСОБА_2, у зв'язку з чим
перестав бути співвласником квартири і
втратив право користування нею. В 1998 р.
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В
2008 р. відповідач виїхав із спірної
квартири, і з того часу у ній не
проживає без поважних причин, участі у
сплаті комунальних послуг та утриманні
квартири не приймає, хоча залишається
бути зареєстрованим за вищевказаною
адресою. Позивачі посилаються на те, що
реєстрація відповідача у спірній
квартирі порушує їх права власників
зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що відповідач не є
співвласником зазначеної квартири, не
користується нею для постійного
проживання з 2008 року, не приходить, та
не приймає участі в оплаті комунальних
послуг чи її утриманні.

Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 р. позов
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив
право на користування житлом, а саме
квартирою АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати в сумі 229,41 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
постановити нове рішення, яким у
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
підтримав апеляційну скаргу, просив
задовольнити з підстав, зазначених в
ній.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4 заперечували проти апеляційної
скарги.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
не проживає в спірній в квартирі без
поважних причин понад встановлені
законом строки.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та ґрунтується на законі.

Судом першої інстанції вірно
визначено, що незважаючи на те, що з 1997
р. право власності відповідача на
спірну квартиру припинилося, а його
шлюб з ОСОБА_2 розірваний, значення для
вирішення даного спору не має, оскільки
за змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України він має
право на користування цим житлом
відповідно до закону як колишній член
сім'ї власника житла, який проживає
разом з ним.

Аналогічна норма міститься і у ст.
156 Житлового Кодексу України, згідно
якої члени сім'ї власника житлового
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником, і
припинення сімейних відносин з
власником не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Разом з тим відповідно до ч. 2 ст. 405
ЦК України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі своєї відсутності без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, і ця обставина не
заперечується відповідачем, що з літа
2010 р. ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 не
проживає.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання та проживання
членів своєї сім'ї.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад 1 рік.

Як убачається з матеріалів справи, а
саме договору дарування частини
квартири від 27.02.1997р.(а.с. 15) відповідач
подарував належну йому 1/3 частин
квартири позивачці ОСОБА_2 , відтак
право власності на квартиру належить
позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
(а.с. 14) позивачка ОСОБА_2 і відповідач
ОСОБА_1 розірвали шлюб 10.11.1998 р.

Факт непроживання відповідача в
спірній квартирі з 2008 року
підтверджено актом від 02.12.2013р. (а.с. 16),
актом від 03.02.2014 р. (а.с. 61) та поясненнями
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
а також поясненнями відповідача, який
не заперечує, що з листопада 2011 року він
в квартирі з позивачами не проживає.

Доводи апеляційної скарги про те,
що відповідач відсутній у спірній
квартирі з поважних причин, а саме -
здійснює догляд за престарілою матір'ю,
не знайшли підтвердження в матеріалах
справи.

Не мають значення для вирішення
даного спору і доводи апеляційної
скарги, що у спірному житлі
зберігається майно ОСОБА_1, і останній
користується поштовою скринькою для
отримання кореспонденції, оскільки
цільовим призначенням квартири як
об'єкта права власності є проживання у
ній власника, членів його сім'ї та інших
осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Позивач не надав доказів, що йому
чинилися перешкоди у користуванні
спірною квартирою, заяви до
правоохоронних органів чи до
житлово-експлуатаційної організації з
приводу вчинення йому перешкод у
користуванні жилим приміщенням
відповідач не подавав.

Отже, суд першої інстанції вірно
визначив, що відповідач не проживає в
спірній в квартирі без поважних причин
понад встановлені законом строки.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків в рішенні суду не
спростовують і містяться лише на
формальних міркуваннях.

Таким чином , суд повно, всебічно та
об'єктивно дослідив обставини справи,
зібраним доказам дав вірну правову
оцінку й ухвалив рішення, що відповідає
вимогам закону.

Рішення суду постановлено у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, тому підстав до
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 12 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: