Справа № 1304/2630/12
Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/2367/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар: Глинський О.І.

з участю прокурора Захарко А.Є.,
представника Львівської міської ради
Балюєва С. В., представника
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, відповідачки ОСОБА_8,
представника відповідача Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради - Пітецької Н.О.,
представника третьої особи -
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради Івасюк Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_8 та
апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_30,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 29 січня 2014
року у справі за позовом заступника
прокурора Львівської області -
прокурора м. Львова в інтересах
Львіської міської ради до ОСОБА_5,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_12,
ОСОБА_8, ОСОБА_4,ОСОБА_3, ОСОБА_17,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, третіх осіб
Управління комунальної власності
економічної політики Львівської
міської ради, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
окуру ОСОБА_18, Приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
окуру ОСОБА_19, Обласного комунального
підприємства Львівскої обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
незаконними та скасування
розпоряджень, визнання недійсними
свідоцтв про право власності та
договорів купівлі-продажу, визнання
права влсності на майно, витребування
майна, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор м. Львова
звернувся до суду в інтересах держави,
первинно в особі Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, в подальшому в
інтересах Львівської міської ради з
позовом, який неодноразово уточнював
та в кінцевому просив постановити
рішення про визнання незаконними та
скасування розпоряджень, визнання
недійсними свідоцтв про право
власності та договорів
купівлі-продажу, визнання права
власності на майно, витребування майна.

Просить визнати незаконним
та скасувати: розпорядження Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради від 13.04.1995 року №180 (п.17) в
частині передання у спільну сумісну
власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_17 приміщення площею 22 кв.м.
(комора в підвалі) на АДРЕСА_1,
свідоцтво про право власності №Г-01737
від 13.04.1995 року, визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири від
16.09.2000 року в частині відчуження на
користь ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_14 комори
площею 22 кв.м. на на АДРЕСА_1; визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Галицької районної адміністрації від
11.02.2002 року про оформлення права
спільної сумісної власності на
нежитлове приміщення, розташоване на
першому поверсі буд. АДРЕСА_1
загальною площею 22 кв.м. за ОСОБА_20,
ОСОБА_12, ОСОБА_14; визнати недійним
свідоцтво про право власності №Г-00032
від 11.02.2002 року на цих же осіб на
приміщення комори в підвалі площею 22
кв.м. на АДРЕСА_1; визнати недійсним
договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 21.05.2003 року, відповідно до
якого ОСОБА_14, ОСОБА_20, ОСОБА_16
відчужили ОСОБА_8 нежитлове
приміщення площею 22 кв.м. на АДРЕСА_1;
витребувати у ОСОБА_8 приміщення
першого поверху будинку на АДРЕСА_1
загальною площею 22 кв.м. під індексами
9-1, 25-2, 25-3, згідно з даними поверхового
плану та визнати за територіальною
громадою м. Львова в особі Львівської
міської ради право власності на
нерухоме майно - приміщення першого
поверху будинку на АДРЕСА_1 загальною
площею 22 кв.м. під індексами 9-1, 25-2, 25-3,
згідно з даними поверхового плану.

Рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 29.01.2014 року позов
задоволено повністю.

Поновлено строк позовної
давності для звернення заступнику
прокурора м. Львова до суду.

Суд вирішив визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради №180 (п.17) від
13.04.1995 року в частині передачі у спільну
сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_17 комори підвалу площею 22
кв.м. на АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності на квартиру № Г-01737 від
13.04.1995 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_17 в частині комори 22,0 кв.м. на
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 16.09.2000
року в частині відчуження ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_17 на користь
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_14 комори
площею 22 кв.м. на АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_19.

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження Галицької районної
адміністрації №118 від 11.02.2002 року в
частині оформлення права спільної
сумісної власності на нежитлове
приміщення на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 22 кв.м.
(10,0+5,0+5,3+1,7) за ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_12,
ОСОБА_14.

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності № Г-00032 від 11.02.2002 року
на ім»я ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_22,
ОСОБА_14 в частині нежитлового
приміщення на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1 загальною площею 22 кв.м.
(10,0+5,0+5,3+1,7).

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 21.05.2003 року про відчуження
ОСОБА_14,ОСОБА_20, ОСОБА_16 ОСОБА_8
нежитлових приміщень площею 1/5,0 кв.м.,
2/5,3 кв.м., 3/1,7 кв.м., 4/10,0 кв.м., загальною
площею 22 кв.м. у будинку АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_18 .

Витребувано у ОСОБА_8 нежитлове
приміщення першого поверху будинку
АДРЕСА_1 загальною площею 22 кв.м. під
індексами 9-1, 25-2, 25-3, згідно з даними
поверхового плану.

Визнано за територіальною
громадою м. Львова в особі Львівської
міської ради право власності на
нерухоме майно - нежитлове приміщення
першого поверху будинку АДРЕСА_1
загальною площею 22 кв.м. під індексами
9-1, 25-2, 25-3, згідно з даними поверхового
плану.

Рішення суду оскаржили відповідачі
ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_30, ОСОБА_3,
ОСОБА_4.

ОСОБА_8 апеляційну скаргу мотивує тим,
що судом при постановленні рішення
порушено норми матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи і такі
не повно з«ясовані судом. Вважає, що
судом не здобуто доказів, що спірні
приміщення вибули з власності держави
поза її волею, оскільки у
встановленому законом порядку
приватизовані в 1995 році, а тому немає
підстав для задоволення вимог про
визнання недійсними цивільно-правових
угод та витребовувати у неї ці
приміщення, добросовісним набувачем,
яких вона є за відплатним договором та
визнавати за міською радою право
власності на спірні приміщенні.
Вважає, що у справі є достатньо доказів
допущення помилки у первинних
правовстановлюючих документах на
квартиру АДРЕСА_1 в частині передачі у
власність при приватизації квартири
першим власникам нежитлових приміщень,
що виправлено у встановленому порядку
і відповідає матерілам справи та
матеріалам інвентаризаційної справи.
Судом не здобуто доказів для
задоволення вимог прокурора,
безпідставно поновлено строк
звернення до суду.

Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішенн про
відмову у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
ОСОБА_30, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про відмову у позові з наступних
мотивів.

Зазначають, що судом
неправильно застосовано норми
матеріального права, порушено норми
процесуального права та неповно
з»ясовано обставини справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Суд у рішенні не навів
мотивів, за яких визнав незаконним
розпорядження Галицької районної
адміністрації від 13.04.1995 року за № 180
за яким передано у власність в порядку
приватизації квартиру АДРЕСА_1 та
допоміжні приміщення ОСОБА_5 та іншим
членам сім»ї. Не враховано, що за
змістом ч.1 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду»
визначення «приватизації» включає в
себе приватизацію житлових та
допоміжних приміщень і спірні
приміщення не є у переліку приміщень,
які не підлягали приватизації за цим
законом. Це розпорядження органу
місцевого самоврядування відповідає
Наказу Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству
від 15.09.1992 року № 56 «Про затвердження
Положення про порядок передачі
квартир /будинків/ у власність
громадян» - Галицької районної
адміністрації від 13.04.95 року є
законним.

Суд не врахував, що спірні
приміщення є санвузлом та коридором до
нього, якими постійно користувалися
лише мешканці квартири № 9, а інше
приміщення на цьому ж рівні площею 22 м
кв під інд. 25-1 раніше мало окремий
вихід, а тому прокуратурою перекручено
факти з посиланням на заяву власника
цього приміщення про неможливість
таким користуватисть по причині, що
замуровано прохід між приміщеннями 25-1,
яке не входить до спірних приміщень.
Вважає, що саме за заявою цього
власника - юридичної особи
ініційовано прокурором позо , а не в
інтересах держави .

Суд не з»ясувавув, які саме
приміщення передавались відповідачам
у власність в процесі приватизації та
не врахував їх призначення, в тому
числі приміщення туалету, яким з 1979
року користувались виключно мешканці
квартири № 9, оскільки квартира не
облаштована санвузлом, що підтверджено
поверховими планами на цей час.

Законним є розпорядження
Галицької районної адміністрації від
11.02.2002 року за № 118, яке прийняте у межах
повноважень. У рішенні відсутні мотиви,
за яких суд дійшов висновку про його
скасування.

Судом прийнято після початку розгляду
спрви по суті заяву позивача, якою
фактично змінено предмет позову, що
стосується вимог по скасування
розпорядження Галицької районної
адміністрації від 13.04.1995 року і
безпідставно вирішено питання про
поновлення строку позовної давності.
Без жодних мотивів такий поновлено по
спливу 19 років на оспрюванння
розпорядження про приватизацію 1995
року, по спливу 12 років на оскарження
розпорядження 2002 року та по спливу
відповідно 11-ти, 13-ти років про
визнання недійсними цивільно-правових
угод, незважаючи на заяву про
застосуванння строку позовної
давності як самостійну підставу для
відмови у позові.

Суд не навів мотивів визнання
недійсним договору купівлі-продажу в
частині спірних приміщень від 21.05.2003
року .

Поза увагою суду залишилась та
обставина, що на стороні позивача та
відповідача виступають виконавчі
органи Львівської міської ради, які
здійснють від імені власника
повноваження щодо комунального майна.
Враховучи те, що і Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради і Галицька районна
адміністрація є структурними
підрозділами виконавчих органів
Львівської міської ради, то можна
вважати, що позов подано позивачем до
себе самого. Суд не встановив, які
саме порушуються інтереси держави чи
Львівської міської ради та не навів
мотивів в судовому рішенні.

Вважають позовні вимоги
безпідставними, просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

При розгляді справи апелянти та їх
представник підримали апеляційні
скарги. Представник Галицької районної
адмінстрації висловилась про
підтримання обох апеляційних скарг з
мотивів, які наведені у таких. Рішення
суду першої інстанації вважає
незаконним та необгрунтованим.

Прокурор та представник
Львівської міської ради заперечили
проти апеляційних скарг відповідачів,
просять рішення суду першої інстанції
залишити без змін. Представник
Львівської міської ради у заперечення
проти апеляційних скарг додатково
пояснив, що не вважає, що позивачем
пропущено строк звернення до суду з
вимогами, оскільки органами
прокуратури перевірка по заяві
власника інших приміщень першого
поверху цього ж будинку проводилась
лише в 2010 році, в процесі такої
виявлено порушення прав Львівської
міської ради, оскільки спірні
приміщення, що у власності на даний час
відповідача ОСОБА_8 первинно
приватизовані незаконнно, оскільки з
врахуванням вимог ст. 10 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» - не повинні були передаватись у
власність в порядку приватизації.
Співвласниками таких еприміщень є
мешканці всього будинку.

Представник третьої особи
Управління комунальної власності
Департаменту екномічної політики
Львівської міської ради у вирішенні
справи покладається на розгляд суду.
Просить врахувати, що на час винесення
оскаржуваного розпорядження 1995 року -
юридична особа, яку позивач
представляє, ще не була створена, що
очевидно і обумовило зміну особи в
інтересах, якої пред»явлено позов,
оскільки інтереси Управління
комунальної власності не порушено.

Інші учасники процесу у судове
засідання не з»явились, належним чином
повідомлені про розгляд справи за
апеляційними скаргами, про що до справи
долучено розписки про отримання усіма
судових повісток про виклик в судове
засідання.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 305
ЦПК України - колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляд справи у
відсутності учасників, які не
з»явились.

Заслухавши суддю -
доповідача, пояснення учасників
процесу в підтримання апеляційних
скарг, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційних скарг, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають до задоволення .

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції таким вимогам не
відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги
заступника прокурора м. Львова, хоча з
вимогами звернувся прокурор міста
Львова - суд першої інстанції виходив з
наступних мотивів. Відповідно
до ст. 388 ч.1 п. 3 ЦК України, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише уразі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до рішення
Ленінського райвиконкому м.Львова №222
від 14.04.1987 року чотирьохповерховий
будинок по АДРЕСА_1 знаходиться у
власності територіальної громади
м.Львова в особі Львівської міської
ради.

Згідно свідоцтва про право
власності на квартиру №Г-01737, виданого
13.04.1995 року виконавчим комітетом
Львівської міської ради народних
депутатів квартиру АДРЕСА_1 передано у
спільну сумісну власність громадянам:
ОСОБА_4 та членам її сім»ї-
ОСОБА_31,ОСОБА_3 та ОСОБА_17.

Дана квартира, загальною площею
41,4 кв.м. складається з однієї кімнати
площею 25,6 кв.м., кухні площею 15,8 кв.м.
розташована на другому поверсі. На
першому поверсі розташована комора,
позначена на поверховому плані під
літерами 9-1, 25-2, 25-3, загальною площею 22
кв.м.

16.09.2000 року, співвласники
ОСОБА_4,ОСОБА_5,ОСОБА_3, ОСОБА_17 продали, а
ОСОБА_20 , ОСОБА_16, ОСОБА_27 , ОСОБА_12 та
ОСОБА_14 придбали однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,4
кв.м., з коморою у підвалі площею 22 кв.м.,
про що уклали договір купівлі-продажу
серії АВН №101898.

Судом першої інстанції
встановлено, що даний машинописний
договір містить виправлення предмету
договору - комора у підвалі, шляхом
рукописного закреслення
словосполучення «в підвалі 12,0 кв.м.», та
виправлення на 22,0 кв.м., якому нотаріус
зазначив вірити, що засвідчив
особистим підписом та скріпленням
печатки.

Аналогічні виправлення містить і
реєстраційне посвідчення, видане 09.11.2000
року Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.
(т.1, а.с.148)

За даними довідки про склад
сім'ї наймача ізольованої квартири на
займані ними приміщення суд вважав
встановленим, що за квартирою № 9 по
АДРЕСА_1 закріплено комору площею 22,0
кв.м., яка розташована на першому
поверсі.

В лютому 2002 року співвласники
квартири АДРЕСА_1 звернулись до голови
Галицької районної адміністрації з
письмовою заявою, в якій просили у
сприянні в оформленні окремих свідоцтв
про право власності на квартиру та
комору площею 22,0 кв.м., яка розташована
на першому поверсі, як нежитлове
приміщення. Зазначили, що його
відчуження покращить житлові умови.

Оскаржуваним розпорядженням
Галицької районної адміністрації №118
від 11.02.2002 року «Про розгляд заяви
співвласників квартири АДРЕСА_1» -за
ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_14
оформлено право спільної сумісної
власності на: однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 в цілому, загальною площею 41,4
кв.м. та на нежитлове приміщення на
першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 в
цілому, загальною площею 22,0 кв.м. (10,0 + 5,0
+ 5,3 + 1,7). До того ж, зобов'язано відділ
приватизації житла оформити і видати
співвласникам квартири і нежитлового
приміщення свідоцтва про право
спільної сумісної власності.

За результатами виконання
розпорядження співвласникам вдруге
видано свідоцтва про право власності
на квартиру АДРЕСА_1 №Г-00032 від 11.02.2002
року, що знаходиться на другому
поверсі, загальною площею 41,4 кв.м.

Суд першої інстанції дійшов
висновку, що таким чином, спірна комора
площею 22,0 кв.м. у нежитловий стан не
переведена та свідоцтва про право
власності на таку, у встановленому
законом порядку не видавалось. Відтак,
законним власником такої комори
вважає є держава в особі Львівської
міської ради. За таких обставин
дійшов висновку, що всупереч цьому,
11.04.2002 року ОСОБА_14 ,ОСОБА_20
,ОСОБА_12,ОСОБА_16 в першу чергу продали
квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,4
кв.м, яку придбав ОСОБА_32 та ОСОБА_28
В подальшому 21.05.2003 року ті ж
співвласники продали, а ОСОБА_8
придбала нежитлові приміщення: 1/5,0
кв.м., 2/5,3 кв.м., 3/1,7 кв.м., 4/10,0 кв.м.,
загальною площею 22 кв.м. у будинку
АДРЕСА_1, які розташовані на першому
поверсі будинку.

Суд першої інстанції взяв до
уваги, що надалі, відповідно до
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення способом викупу №2493,
укладеного 23.03.2010 року, Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради зобов'язалось передати у
власність Громадській організації
«МУЗА-ТУР» нежитлові приміщення
першого поверху площею 22,0 к.в.,
позначені в технічному паспорті ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» від 07.05.2009 року під
літерою 25-1, яке розташоване у будинку
АДРЕСА_1.

Листом від 12.09.2010 року голова
ради ГО «МУЗА-ТУР» звернувся до
прокурора м.Львова, в якому повідомив,
що вхід до орендованого ними
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
перекриті цегляною кладкою невідомою
особою, орендна плата не сплачується. У
зв'язку з тим, що цей стан триває
протягом декількох років просить
з'ясувати причини, які цьому
послугували.

На звернення прокурора м.Львова
від 27.09.2010 року, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
повідомили, що згідно Реєстру прав
власності на нерухоме майно станом на
28.09.2010 року власником нежитлового
приміщення, площею 22,0 кв.м. (інд.25-1) на
АДРЕСА_1 є Громадська організація
«Муза-Тур», а власником нежитлового
приміщення, площею 22,0 кв.м., (інд.25-2, 25-3)
за цією ж адресою є відповідач ОСОБА_8

За результатами розгляду вимоги
прокуратури щодо проведення перевірки
від 20.09.2010 року, 27.10.2010 року начальник
управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради листом
вих.№2302-2410 від 27.10.2010 року повідомив, що
запитувані нежитлові приміщення під
індексами 25-1 та 24-1 передано у власність
ГО «МУЗА-ТУР» на підставі відповідних
договорів купівлі-продажу від 23.04.2010
року №2492 та від 23.04.2010 року №2493. Спірні
приміщення, стосовно перевірки факту
захоплення яких клопоче заявник, у
склад об'єктів продажу не увійшли, а
відтак - не перебували у розпорядженні
управління комунальної власності, як
органу, уповноваженого управляти
майном власності територіальної
громади м.Львова. Крім того, проведеним
ними обстеженням нежитлових приміщень
встановлено, що приміщення загального
користування використовується одним
із мешканців будинку на на вул..
АДРЕСА_1 . За таких обставин було
зобов'язано представника
балансоутримувача - ЛКП «Снопківське»
вжити заходів щодо приведення
технічного стану допоміжних приміщень
під індексами 25-2, 25-3 до попереднього
стану.

З посиланням на наявні у
матеріалах справи копію Свідоцтва про
право власності Г-00032, видане 11.02.2002 року
зазначив, що жодних даних про право
власності на нежитлові приміщення
таке не містить, а свідоцтво серії
Г-00033, на підставі якого укладений
оспорюваний договір - не видавалось. За
таких обставин суд вважав, що укладені
правочини укладені з порушенням
чинного законодавства та їх належить
скасувати.

Суд вирішив клопотання
позивача про поновлення строку
звернення до суду та прийшов до
висновку, що причина пропущення строку
звернення до суду є поважною.

За таких обставин прийшов до
висновку про задоволення позову в
цілому.

З такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів не
погоджується з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1
ст. 15 ЦК України - кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК
України - кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Первинне звернення з позовом
прокурора м. Львова 10 березня 2012 року
мало місце в інтересах Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Ль вівської
міської ради. Отже на час подачі позову
прокурор та Львівська міська рада не
вважали порушеними права та інтереси
стосовно спірних приміщень. Аналогічна
позиція прокурора підтверджена
заявами про уточнення позовних вимог
в інтересах того ж позивача 29.10.2012 року/
а.с. 69-71 том.1/05.12. 2012 року / а.с. 88 том.
Том.1/. Лише заявою про уточнення
позовних вимог від 25.10. 2013 року, і такі
підтримано в інтересах іншого
позивача- Львівської міської ради із
зазначенням Управління комунальної
власності в якості тертьої особи у
справі./а.с. 7 том. 2/

Вказані вище заяви не
узгоджуються з позицією представника
Львівської міської ради висловленої
при розгляді справи за апеляційною
скаргою про те, що отримавши
інформацію про приналежність спірних
приміщень відповідачу у справі ОСОБА_8
в процесі прокурської перевірки у
вересні - жовтні 2010 року по заяві іншої
юридичної особи від 12.09.2010 року, про що
вказано вище - дізнались про порушення
своїх прав на спірні приміщення,
оскільки за захистом таких прав не
звертались до жовтня 2013 року.

Не підлягають доказуванню,
як визнані судом обставини, що
вирішуючи питання про передачу у
власність квартир державного
житлового фонду в порядку приватизації
- районні адміністрації у м. Львові
діяли як уповноважений на це орган
місцевого самоврядування Львівською
міською радою, в яких були створені
спеціальні відділи приватизації . Така
позиція сторін узгоджується з
положеннями ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року в чинній
на час прийняття розпорядження
редакції. За змістом цієї норми -
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

Розпорядженням Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради №180 (п.17) від 13.04.1995 року на
виконання ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду» у томі
числі передано у спільну сумісну
власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_17 у спільну сумісну власність
квартиру АДРЕСА_1. З долученого до
справи копії розпорядження та Списку
громадян, яким передаються у власність
квартири за цим розпорядженням,
зазначалось про передачу вказаним
особам квартири площею 41, 40 м кв у
графі комора у підвалі зазначено площу
приміщення 22 м кв. / а.с. 129-131 том. 1/. Отже
спірним є примішення, яке значиться у
списку як комора у підвалі пл.. 22 м кв .
по АДРЕСА_1 , яке на думку представника
Львівської міської ради безпідставно
передане у власність мешканцям
квартири № 9 в порядку приватизації.

У відповідності до вимог ч.2
статті 10 Закону №2482 - ХІІ від 19.06.1992 р. -
власники квартир багатоквартирних
будинків є співвласниками допоміжних
приміщень будинку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов»язані брати участь
у загальних витратах, пов»язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку. Допоміжні
приміщення/кладовки, сараї і т.ін./
передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають. З
посиланням на цю норму, представник
Львівської міської ради просить також
врахувати її тлумачення у рішення
Конституційного Суду України від
02.03.2004 року № 4-рп/2004 за конституційним
зверненням ОСОБА_29 та інших про
офіційне тлумачення цієї норми. Згідно
даного рішення дано роз»яснення, що: в
аспекті конституційного звернення і
конституційного подання положення
частини першої статті 1, положення
пункту 2 статті 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" треба розуміти так: 1.1.
Допоміжні приміщення (підвали, сараї,
кладовки, горища, колясочні і т.ін.)
передаються безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з
приватизацією ними квартир (кімнат у
квартирах) багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього.1.2. Власник (власники)
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Представник Львівської
міської ради вважав, що розпорядженням
Гаицької районної адмініст рації від
13.04.1995 року № 180 в частині передачі
мешканцям квартири № 9 приміщення 22 м
кв ці норми порушено та не враховано
право спільної власності на ці
приміщення інших мешканців будинку.

Така позиція представника особи , в
інтересах якої пред»явлено позов
прокурором є суперечливою, оскільки
позов пред»явлено не в інтересах
громадян - мешканців будинку і такі не
вважають свої права порушеними,
оскільки даних про будь-які звернення
останніх щодо спірного приміщення
немає. Водночас прокурор просить
захистити права Львівської міської
ради, як власника спірних приміщень і
визнати таке право власності.

Судом першої інстанції не
встановлено обставин порушення прав
Львівської міської ради прийняттим
первинно розпорядженням Галицької
районної адміністрації 13.04.1995 року,
виходячи з наступного.

Матеріалами справи та
матеріалами інвентаризаційної справи
по будинку встановлено, що спірне
приміщення не є єдиним приміщенням
площею 22 м кв, і не розташоване у
підвалі будинку.

У відповідності до вимог
Інструкції про порядок реєстрації
житлового фонду з типовими формами
облікової документації, затвердженої
Наказом ЦСУ СРСР від 15.06.1985 року № 380 ,
чинної на час прийняття оскаржуваного
розпорядження - на бюро технічної
інвентаризації покладено обов»язок
вносити в інвентаризаційну справу
відомості про зміни, що відбуваються з
правовим станом квартир, а відтак
відомості інвентаризаційної справи
суду першої інстанції необхідно було
врахувати.

За даними Інвентаризаційної
справи по будинку по АДРЕСА_1 / квартал
137/ вбачається , що згідно поверхового
плану по будинку станом на 15.09.1949 року
в підвалі будинку приміщення площею 12
м кв та приміщення площею 22 м кв - немає .
Тому обгрунтованими є пояснення
відповідачів, котрі надавались суду
першої інстанції про те, що помилковим
було зазначення первинно у
правовстановлюючих документах на
квартиру, а саме у Свідоцтві про
приналежність до квартири № 9 комори
площею 12 м кв.

Сторони не заперечили, що спірне
приміщення розташоване на першому
поверсі будинку і це підтверджено
поверховими планами по будинку від
15.09.1949 року, відповідність яких
фактичним даним підтверджена станом на
24.08. 1979 року. За даними цього плану, що у
матеріалах Інвентаризаційної справи -
спірне приміщення загальною площею 22 м
кв складається з приміщень туалету
пл. ,1,7 м кв, коридору перед таким пл.. 5,3
м кв, кухні пл.. 10 м кв, яке на плані
24.08.1979 року значиться під літ 9-1 / отже
віднесеним до квартири № 9 / та
коридору 5 м кв і вхід у такі
приміщення є окремим від входу у
приміщення під інд. 24-1 та 25-1 , які
первинно за відповідними договорами
оренди з 2007 року перебували в оренді, а
в подальшому за відповідними
договорами перейшли у власність ГО
«Муза -Тур», по заяві якого у вересні
-жовтні 2010 року проводилась
прокурорська перевірка.

Згідно довідки про склад сім»ї,
котра подавалась в процесі
приватизації та займані ними житлові
приміщення, яка долучена до справи - до
квартири № 9 значаться нежитлове
приміщення площею саме 22 м кв / 5 м + 5,3 м+
1,7 м + 10 м /, що розташовані на першому
поверсі будинку. На плані 1979 року
приміщення площею 10 м кв. уже значиться
під літ. 9-1 , отже приналежне саме до кв.
№ 9 . Згідно порядку приватизації, перед
видачею таких довідок, працівниками
БТІ проводилась перевірка приміщень,
які підлягали приватизації, в тому
числі, щодо приналежності нежитлових
приміщень до житлових.

Вимоги прокурор не
пов»язує з інтересами юридичної особи
ГО «МУЗА-ТУР», тому слід вважати, що її
інтереси останнього також не є
порушеними оспорюваними
розпорядженнями та
цивільно-поравовими угодами стосовно
спірних приміщень. /а.с. 73 зв. том.1 ,49
том.2/

Враховуючи дані про спірні
приміщення, які є туалетом коридорами
та кухнею, такі в розумінні статті 10 ЗУ
«Про приватизацію державного
житлового фонду» та указаного вище
роз»яснення рішенням Конституційного
Суду України - підлягали приватизації
і не є у переліку приміщень, які
належать на праві спільної сумісної
власності мешканцям приватизованих
квартир у будинку.

За таких обставин колегія
суддів приходить до висновку, що
передача у власність громадян цих
приміщень в жодній мірі не порушувала
права Львівської міської ради.
Додатковим обгрунтуванням цього є
наведені вище пояснення її
представника при розгляді справи в
суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає
увагу на те, що згідно вимог ст. 30 ЦПК
України - сторонами в цивільному
процесі є позивач і
відповідач.Оскільки сторони - це особи,
спір між якими суд повинен розв»язати,
то цивільний процес може виникнути
лише при наявності двох сторін/
позивача і відповідача/.Позивач і
відповідач,так би мовити,
персоніфікують цивільну справу.
Наявність спору про право цивільне між
сторонами означає те , що сторони
стають носіями протилежних юридичних
інтересів, що має практичне значення
для визначення правового стану сторін.
Процесуальна заінтересованість сторін
виявляється у прагненні отримати
рішення про задоволення позову або про
відмову у позові. Таким чином, за
характером юридична заінтересованість
позивача і відповідача однотипна, а за
змістом - різна, оскільки інтереси
позивача і відповідача
взаємовиключаючі.

Звертаючись в кінцевому з
вимогами про визнання незаконним
розпорядження Галицької районної
адміністрації від 13.04.1995 року за № 180,
за яким педано мешканцям квартири
АДРЕСА_1 спірні приміщення в інтересах
Львівської міської ради, за
делегованими повноваженнями від якої
діяла Галицька районна адміністрація
вчиняючи такі дії - не враховано, що
фактично за згодою позивача такі
приміщення вибули з володіння і такі
дії вчинено з дотриманням вимог
закону, що спростовує підставність
вимог прокурора.

Враховуючи те, що всі інші
вимоги грунтуються на незаконності на
думку позивача означеного
розпорядження, безпідставними є
висновкми суду першої інстанції і про
їх задоволення.

Крім того з матеріалаів справи
убачається, що внесення певних
виправлень у документи, про які суд
першої звернув увагу не спростовують
правильності висновків судової
колегії, виходячи з наступного.

Згідно вказаного вище списку
громадян, яким передається у власність
квартири житлового фонду, що долучений
до розпорядження 13.04.1995 року - ОСОБА_4 та
членам її сім»ї передано також 22 м кв
приміщення, яке не є житловим.
Приміщень комори 10 м кв , 12 м кв , 22 м кв.
як комори у підвалі по даним
поверхового плану немає і такі
приміщення не значиться у технічному
паспорті на квартиру № 9, що додатково
підтверджує факт відсутності таких
взагалі. За таких обставин
заслуговують до уваги пояснення
відповідачів про допущення помилки у
Свідоцтві про право власності на
квартиру № 9 у будинку, від 13.04.1995 року
за № Г-01737 щодо даних про передачу у
власність в порядку приватизації
комори на першому поверсі площею 22 м кв
згідно розпорядження від 13.04. 1995 року,
оскільки комори такої площі у будинку
немає, / а.с. 162 том. 1/ За таких обставин
були підстави для внесенння
обумовлених у встановленому законом
порядку виправлень в договорі
купівлі-продажу від 16.09.2000 року, за яким
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продали, а сім»я
ОСОБА_33 купила квартиру із
приналежними до неї спірними
приміщеннями. / а.с. 163 том. 1/ та
відповідні обумовлені у встановленому
порядку виправлення щодо площі
нежитового приміщення у
реєстраційному посвідченні від 09.11. 2000
року, виданому на підставі означеного
договору.

Розпорядження від 11.02.2002
року за № 118 «Про розгляд заяви
співвласників квартири АДРЕСА_1»
ОСОБА_20 та інших про оформленні права
спільної сумісної власності окремо на
квартиру другого поверху будинку пл.. 41
м кв та окремо на нежитлові приміщення,
придбані за вказанми вище договором у
ОСОБА_4 та інших - площею 22 м кв / 10+5++5,3+ 1,7
/ - видане в межах компетенції органу
місцевого самоврядування і позивачем
не зазначено про будь-які порушення
закону при його винесенні. Таке
оскаржується в частині оформлення
права власності окремо на спірні
приміщення за громадянами як похідне з
мотивів незаконної приватизації таких
приміщень попередніми власниками.
Тому підстав для його скасування з
наведених мотивів у суду першої
інстанції не було.

Відповідно необгрутованими
є вимоги прокурора про витребування у
законного і добросовісного набувача,
яким також вважає позивач власника
спірних приміщень ОСОБА_8 , котра за
договором 21.05.2003 року купила спірні
приміщення /а.с. 53 том. 2/.

Заявляючи вимогу про визнання за
Львівською міською радою право
власності на ці приміщення з наведених
у позові мотивів, є підстави для
висновку, що позивач не вважає себе
власником таких, а просить визнати
таке право, хоча водночас заявляє
вимогу про витребування спірних
приміщень з володіння особи.

При перегляді справи,
колегія судів звертає увагу на те, що
представник Львівської міської ради в
інтересах якої підтримано позов
прокурора вважає, що позивачем не
пропущено строк звернення до суду, про
що вказано вище, що не узгоджується з
позицією прокурора. Звертаючись до
суду з вимогами первинно в інтересах
іншої юридичної особи, прокуром
уточнюючі позовні вимоги згідно заяви
19.03.2012 року, в якій ставив питання про
поновлення строку позовної давності, а
подальшому в заявах від 05.12.2012 року та
25.10.2013 року, котра є остаточною - про
поновлення строку позовної давності на
звернення до суду з вимогами про
визання незаконним розпоряджень,
правочину - не заявляв, тому вирішення
цього питання судовим рішенням є
непослідовним.

Крім того, згідно уточнених
позовних вимог від 25.10.2013 року такі
заявлено до Галицької районної
адміністації та до фізичних осіб
ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_20, ОСОБА_16,
ОСОБА_8.

Даних про залучення до справи у
встановленому законом порядку та
вручення копії цього позову іншим
особам, які значаться у рішенні суду
відповідачами, а саме ОСОБА_3,
ОСОБА_30,ОСОБА_4 згідно судового рішення
- у справі немає.

З позовними вимогами звертався
прокурор міста Львова, в той час, коли
суд вирішив вимоги про задоволення
позову заступника прокурора міста
Львова.

За наведених вище обставин колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з неправильним
застосуванням норм матеріального
права та з порушенням норм
процесуального права. Погоджується з
доводами апеляційних скарг
відповідачів і приходить до висновку
про скасування рішення суду та
ухвалення у справі нового рішення прго
відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303 , 304 , п.2 ч.1 ст. 307 ,
п.3,4 ч.1 ст..309, 313 , ч.2 ст. 314, 316 , 317 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 та
апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_30,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішенння Галицького
районного суду м . Львова від 29 січня 2014
року скасувати та ухвалити у справі
нове рішення, яким в позові прокурора
м. Львова в інтересах Львіської
міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_14,
ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_8,
ОСОБА_4,ОСОБА_3, ОСОБА_17, Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, третіх осіб Управління
комунальної власності економічної
політики Львівської міської ради,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального окуру ОСОБА_18,
Приватного нотаріуса Львівськгого
міського нотаріального окруру ОСОБА_19,
Обласного комунального підприємства
Львівскої обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
незаконними та скасування
розпоряджень, визнання недійсними
свідоцтв про право власності та
договорів купівлі-продажу, визнання
права влсності на майно, витребування
майна відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді