Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0604/2-445/12
Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М.
(Богунський р/с м. Житомира)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Миніч Т.І.,
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Камінній
М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності на
майно, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 22 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернулася
до суду позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
визнання права власності на майно.
Позивачка зазначала, що 21 березня 2008
року вона під впливом замовчування
обставин та обману з боку ОСОБА_3 у
порушення вимог законодавства України
уклала з останньою договір
купівлі-продажу 1/2 частки
багатофункціонального комплексу з
кафе та приміщеннями готельного типу,
дозвілля, фізкультурно-оздоровчого
призначення загальною площею 923, 1 кв.м.,
що знаходиться по АДРЕСА_1. Посилаючись
на те, що спірний договір
купівлі-продажу не відповідав її
волевиявленню в частині визначення
його предмету, оскільки вона не мала
намір відчужувати даний комплекс,
просила визнати вказаний договір
купівлі-продажу недійсним та визнати
за нею право спільної часткової
власності на 1/2 частку зазначеного
багатофункціонального комплексу.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 22 серпня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позов.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15
травня 2003 року на підставі договору
дарування сторони набули право
власності в рівних частках по ? частину
на нежиле приміщення літ. «А», а саме:
приміщення першого поверху, другого
поверху, третього поверху, площею 964, 6
кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Житомирської міської ради від
26 серпня 2004 року №503 затверджено акт
державної комісії про готовність
закінченої реконструкції власних
нежитлових приміщень по вул. АДРЕСА_1
під багатофункціональний комплекс з
кафе та приміщеннями готельного типу,
дозвілля, фізкультурно-оздоровчого
призначення замовників ОСОБА_2 ОСОБА_3
до експлуатації загальною площею 875, 2
кв.м.

10 листопада 2005 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 видано свідоцтво про право
власності в рівних частках на
багатофункціональний комплекс з кафе
та приміщеннями готельного типу,
дозвілля, фізкультурно-оздоровчого
призначення, який розташований по
АДРЕСА_1.

21 березня 2008 року між сторонами по
справі був укладений договір
купівлі-продажу частини приміщення,
відповідно до якого позивачка передає
у власність (продає), а відповідачка
приймає у власність (купує) 1/2 частину
багатофункціонального комплексу з
кафе та приміщеннями готельного типу,
дозвілля, фізкультурно-оздоровчого
призначення, загальною площею 923, 1 кв.
м., що знаходиться по АДРЕСА_1.
Відповідно до п.2.1 договору, продаж
здійснюється за ціною 506 003 грн., які
покупець отримав до підписання
вказаного договору, що підтверджується
підписом продавця.

За статтею 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачено
вимоги, додержання яких є необхідними
для чинності правочину.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1?3, 5, 6 ст. 203
ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і за наслідками,
передбаченими законом. Тому в кожній
справі про визнання правочину
недійсним суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочину недійсним
і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
пункті 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

З огляду на положення ст.230 ЦК
України предметом доказування у цій
справі є умисел у діях ОСОБА_3
обставини щодо яких позивача введено в
оману чи обставини, які перешкоджали
вчиненню правочину і не повідомлені
власнику нерухомого майна та їх
істотність.

Із позовної заяви вбачається, що
заявивши вимоги про визнання правочину
таким, що укладений внаслідок обману,
ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний
договір купівлі-продажу не відповідав
її волевиявленню в частині визначення
його предмету, оскільки вона не мала
намір відчужувати даний комплекс
ОСОБА_3

Між тим, в п. 6.1 договору
купівлі-продажу, сторони зазначили та
підтвердили, що вони не визнані
недієздатними та не обмежені у
дієздатності, укладення цього
договору відповідає їх інтересам,
волевиявлення є вільним і
усвідомленим, умови цього договору
зрозумілі і відповідають дійсній
домовленості сторін, цей договір не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які є в ньому.

Відповідно до п. 8.3 договору, зміст
ст.ст. 214, 203, 215, 651, 655, 659, 662, 664, 665, 692 ЦК
України сторонам відомий та
роз'яснений.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно вважав, що
не встановлено та не доведено того, що
при укладенні договору купівлі-продажу
ОСОБА_2 діями відповідачки введено в
оману і що такий обман дійсно мав місце
та мало місце істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману.

Вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що розбіжності у
визначенні загальної площі об'єкту за
технічною документацією, а також за
рішенням Житомирської міської ради
про затвердження акту про готовність
об'єкта до експлуатації не можуть
вважатися істотною обставиною в
розумінні ст.230 ЦК України.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції ухвалюючи рішення про про
відмову у задоволенні позову, дійшов
вказаного висновку при повному,
всебічному та об'єктивному з'ясуванні
обставин справи, прав і обов'язків
сторін у даних правовідносинах,
перевірив належним чином доводи
сторін, з'ясував характер та суть
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються, дав належну
правову оцінку зібраним у справі
доказам.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 22 серпня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді