АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1517/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 21 Дудніченко В.
М. Доповідач в апеляційній інстанції
Вініченко Б. Б. УХВАЛА
12 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоВініченка Б.
Б.суддівНовікова О. М. , Дмитренка М. І.
при секретарі Посипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Звенигородського районного суду
Черкаської області від "23" квітня 2014 р.
по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
ОСОБА_9 зацікавлені особи: орган опіки
та піклування Звенигородської
райдержадміністрації на стороні
неповнолітньої відповідачки ОСОБА_9,
Звенигородська державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
договору дарування, -
в с т а н о в и л а :
У березні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог
вказував, що у 2011 році через потребу у
сторонньому догляді за станом свого
здоров'я, похилий вік та самотнє
проживання вирішив укласти договір про
відчуження будинку АДРЕСА_2 на умовах
довічного утримання зі своїм сином
ОСОБА_10 Останній запевнив позивача, що
зобов'язується належним чином
доглядати за ним, повністю його
утримувати, надавати необхідне
харчування та забезпечувати належним
доглядом, а також зайнявся оформленням
необхідних документів.
Після смерті сина 10 листопада 2013 року,
позивачу стало відомо, що 02 вересня 2011
року між позивачем та ОСОБА_10 було
укладено договір дарування жилого
будинку, а тому на сьогоднішній день
позивач не має права власності на
вказане нерухоме майно та позбавлений
права на єдине житло.
Позивач зазначав, що оскільки
домовленості між ним та ОСОБА_10 на
дарування житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_2 не було, при житті не
мав наміру передати безоплатно майно
іншій особі у власність, а мав намір
передати майно сину лише після того,
якщо він належним чином догляне
позивача до смерті, просив суд визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку від 02 вересня 2011 року.
Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 23 квітня 2014
року позов ОСОБА_7 задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
недоведеність та неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, районний суд зазначив,
що, оскільки договір дарування
вважається укладеним, коли сторони
мають повну уяву не тільки про предмет
договору, а й досягли згоди про всі його
істотні умови, а домовленості між
ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на дарування
житлового будинку не було, позивач не
мав наміру безоплатно передавати майно
іншій особі, спірний договір слід
визнати недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи, 02
вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10
було укладено договір дарування
житлового будинку, за умовами якого
позивач передає, а ОСОБА_10 приймає в дар
належний на праві приватної власності
житловий будинок з надвірними
спорудами за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 6).

Вказаний договір посвідчений
державним нотаріусом Звенигородської
державної нотаріальної контори
Шалденко Л.В. та зареєстровано в
реєстрі за № 1-3101.

Статтею 203 ЦК визначені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину. Зазначено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно з цією нормою особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності, і її
волевиявлення повинно бути вільним та
відповідати її внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК встановлено, що якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання її за цільовим
призначенням.

З роз'яснень, викладених у п.19 Постанови
№ 9 Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними», вбачається, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом вірно враховано, що виходячи зі
змісту статей 203, 717 ЦК України, договір
дарування вважається укладеним, якщо
сторони мають повну уяву не лише про
предмет договору, а й досягли згоди про
всі його істотні умов.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
характеру або немайнового характеру,
не є договором дарування, правовою
метою якого є передача власником свого
майна у власність іншої особи без
отримання взаємної вигоди.

Районним судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач фактично проживає в АДРЕСА_3, є
самотньою людиною похилого віку та
потребує постійного стороннього
догляду.

Із пояснень позивача вбачається, що
відчужувати належний йому житловий
будинок за життя він наміру не мав, а з
урахуванням свого віку та потреби у
сторонньому догляді з боку сина ОСОБА_10
вирішив укласти договір про відчуження
цього житлового будинку на умовах
договору довічного утримання.

Таким чином, для укладення договору для
ОСОБА_7 істотне значення мала умова
щодо покладення на сина ОСОБА_10
обов'язку щодо його довічного
утримання та догляду, а після смерті -
набуття сином права власності на
будинок, за адресою: АДРЕСА_2.

Між тим, позивач вказав на виконання
сином до дня смерті обов'язків по
догляду за батьком та надання йому
матеріальної допомоги, які останній
взяв на себе при укладенні договору.

Доводи апелянта щодо наявності у
власності позивача будинку по АДРЕСА_3
та квартири АДРЕСА_1 спростовуються
матеріалами справи.

Так, згідно з довідкою № 3521 від 29 травня
2014 року, виданою виконавчим комітетом
Звенигородської міської ради,
власником квартири АДРЕСА_1, у якій
зареєстрований та фактично проживає
ОСОБА_7, є ОСОБА_12.

Крім того, як вбачається з
інформаційної довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно, житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_3, зареєстрований на праві
приватної власності за покійною
дружиною позивача, ОСОБА_13

При цьому, зі змісту листа
Звенигородської державної
нотаріальної контори від 27 травня 2014
року вбачається, що позивач відмовився
від прийняття спадщини після дружини
на користь синів - ОСОБА_10 та ОСОБА_14

Встановлення вказаних обставин дає
підстави вважати, що спірний будинок є
єдиним житлом позивача ОСОБА_7, іншого
житла у власності він не має, а тому
судом першої інстанції вірно
враховано, що при житті позивач не мав
наміру передавати безоплатно майно
іншій особі, позбавляючи себе
особистого житлового будинку.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що ОСОБА_7, як
особа похилого віку, яка за станом
здоров'я потребує стороннього догляду
та матеріальної допомоги, погоджувався
на передачу нерухомого майна у
власність сина лише за умови довічного
утримання, й, укладаючи спірний
договір, помилився щодо природи
правочину, прав та обов'язків, які
виникнуть після його укладення з
ОСОБА_10

Наведені висновки відповідають
правовій позиції судової палати у
цивільних справах ВСУ, викладеній у
постанові від 19 березня 2014 року № 6-9цс14.

На підставі наведенного, колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення
суду є законним і обгрунтованим на
зібраних по справі доказах, відповідає
вимогам матеріального і
процессуального права.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для його
відміни або зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст.
ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_6 -відхилити

Рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від "23" квітня
2014 р. по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 ОСОБА_9 зацікавлені особи: орган
опіки та піклування Звенигородської
райдержадміністрації на стороні
неповнолітньої відповідачки ОСОБА_9,
Звенигородська державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
договору дарування.

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий :
Б. Б. Вініченко

Судді :
О. М. Новіков М. І.
Дмитренко