Ухвала

іменем україни

4 червня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом прокурора міста
Ірпеня Київської області в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання
недійсними рішення, державного акту на
право власності на землю та визнання
права власності на земельну ділянку за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 15 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Київської
області від 30 січня 2014 року,

встановила:

У березні 2013 року прокурор міста Ірпеня
Київської області, діючи в інтересах
держави, звернувся до суду з позовом до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» (далі -
КП ««Святошинське лісопаркове
господарство»), про визнання
недійсними рішення, державного акту на
право власності на землю та визнання
права власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що на підставі
рішення Коцюбинської селищної ради від
24 грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_3 видано державний акт
на право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 25 квітня 2009
року ОСОБА_4 придбав вказану земельну
ділянку, про що на державному акті на
право власності на земельну ділянку,
виданому на ім'я ОСОБА_3, зроблено
відмітку про перехід права власності
на спірну земельну ділянку до ОСОБА_4

Зазначав, що спірна земельна ділянка
знаходиться поза межами селища
Коцюбинське, проте рішення про
передачу земельної ділянки у власність
прийнято Коцюбинською селищною радою
Київської області.

Крім того, спірну земельну
ділянку було передано у приватну
власність за рахунок земель, що
перебувають в постійному користуванні
КП «Святошинське лісопаркове
господарство» без виключення її з
Державного лісового фонду України, що
підтверджено постановою Ради
Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року №
673.

Вважав, що рішення Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року
не відповідає вимогам закону, оскільки
спірна земельна ділянка передана в
приватну власність ОСОБА_3 без
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача. Крім
того, зміна цільового призначення в
установленому законом порядку не
проводилась, будь-яких рішень щодо
такої зміни не приймалось.

Просив визнати недійсними:
рішення Коцюбинської селищної ради від
24 грудня 2008 року; виданий ОСОБА_3, на
підставі вказаного рішення, державний
акт на право власності на земельну
ділянку із відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4; договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 25 квітня 2009 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 15 листопада 2013
року позов задоволено частково.

Визнано недійсними рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 25 грудня 2008 року; державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4 та скасовано державну
реєстрацію даного державного акта.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 30 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3, з відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_4
та скасування його державної
реєстрації скасовано, у цій частині
ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним державний акт,
виданий на ім'я ОСОБА_3 У іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
частково скасувати ухвалені в справі
судові рішення, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_3, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4, апеляційний суд
виходив із того, що відсутні підстави
для визнання недійсною відмітки про
перехід права власності від ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, оскільки останній набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 25 квітня 2009 року, який не визнаний
судом недійсним і не є нікчемним (його
недійсність не встановлена законом).

Даний висновок відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України в
редакції, яка була чинною на момент
виникнення правовідносин громадяни
набувають права власності на земельні
ділянки із земель комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених законом.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

При вирішенні справи судами
встановлено, що рішенням Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га. На підставі зазначеного рішення 30
січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку.

Згідно договору купівлі-продажу від 25
квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, останній придбав спірну
земельну ділянку, про що на державному
акті зроблено відмітку про перехід
права власності земельної ділянки до
ОСОБА_4

Судом встановлено, що відсутні будь-які
графічні документи, які б
підтверджували межі селища
Коцюбинське, генеральний план селища
на час прийняття оспорюваного рішення
не був затверджений.

Вказані обставини також встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2011 року.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним
із способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,
які дають право витребувати в набувача
це майно.

Добросовісність набуття в розумінні
ст. 388 ЦК України полягає в тому, що
майно придбавається не безпосередньо у
власника, а в особи, яка не мала права
його відчужувати.

Установлено, що КП «Святошинське
лісопаркове господарство» не було
стороною договору купівлі-продажу, а
спірна земельна, яка була предметом
оспорюваного правочину, вибула з
володіння останнього в зв'язку з
порушенням вимог земельного
законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
прокурором не заявлялися позовні
вимоги про витребування майна з
підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи
судом не були порушені норми
матеріального й процесуального права,
а наведені в скарзі доводи висновок
суду не спростовують, тому суд
касаційної інстанції згідно ч. 1 ст. 337
ЦПК України не знаходить підстав для
задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 30 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська