Справа № 492/904/13-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2014 року
м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської
області у складі:

головуючого судді
Гусєвої Н.Д.,

при секретарі
Рябчук О.А.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Арциз Одеської
області цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на житло в порядку
набувальної давності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
відповідачка проживала з сином
позивача ОСОБА_3 однією сім'єю без шлюбу
з вересня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
тобто по день смерті ОСОБА_3, в АДРЕСА_1,
яка належала на праві спільної
власності померлому синові та
позивачу. Після смерті ОСОБА_3 позивач
успадкував належну частину
вищевказаної квартири померлому та
став одноосібним власником квартири.
Позивач вважає, що відповідачка
незаконно володіє його житлом, без
відповідної правової підстави, у
зв'язку з чим звернувся з зазначеним
позовом до суду.

ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1
заперечувала та звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою до
відповідача про визнання права
власності на квартиру в порядку
набувальної давності, посилаючись на
те, що в АДРЕСА_1 проживає з вересня 1999
року по теперішній час та добросовісно
володіє вищезазначеною квартирою,
відкрито та безперервно, без
оформлення будь-яких договорів і таким
чином, за ОСОБА_2 має бути визнано право
власності за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом та відповідач за
зустрічним позовом та його представник
заявлені вимоги позивача підтримали в
повному обсязі, просили суд їх
задовольнити. Зустрічний позов не
визнали та просили відмовити в його
задоволенні, пояснивши, що позовні
вимоги зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 є необґрунтованими оскільки за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно. Відповідач за
зустрічною заявою є власником спірної
квартири та не відмовився від права
власності на квартиру.

Відповідач за первісним позовом і
позивач за зустрічним позовом та його
представник в судовому засіданні
заявлені вимоги ОСОБА_1 не визнали та
просили відмовити в їх задоволенні та
підтримали зустрічний позов ОСОБА_2 і
просили його задовольнити, пояснивши,
що остання проживає в квартирі з 1999
року без оформлення будь-яких
договорів та сплачує комунальні
послуги за квартиру, проводить ремонт
квартири.

Суд, заслухавши пояснення сторін по
справі та їх представників, пояснення
свідків, вивчивши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши письмові докази
в їх сукупності, вважає, що первісний
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння підлягає
задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності
на житло в порядку набувальної
давності задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Суд вважає, що між сторонами склалися
правовідносини, що випливають із права
власності, пов'язані з володінням,
користуванням, розпорядженням своїм
майном, тому, при вирішенні спору між
сторонами, слід керуватися Цивільним
кодексом України.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про право на спадщину
за законом від 15.07.2010р. вбачається, що
ОСОБА_1 прийняв спадщину, яка
залишилась після смерті його сина
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 8),
що складається з: 2/3 часток з 22/100 частин
буд. АДРЕСА_1 (а.с. 17). Вказані 2/3 часток з
22/100 частин будинку складалися з 1/3
частки з 22/100 частин на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 15.04.2010р. та з 1/3
частки з 22/100 частин на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 15.04.2010р., що належала
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.,
спадкоємцем якої був її син ОСОБА_3,
який прийняв спадщину, але не оформив
своїх спадкових прав (а.с. 9-10, 11, 12, 13, 14, 15,
16). Також ОСОБА_1 провів державну
реєстрацію своєї успадкованої після
смерті сина ОСОБА_3 частки будинку (а.с.
18). З довідки № 1636 від 03.06.2013р., виданої
виконкомом Арцизької міської ради
Одеської області вбачається, що 22/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1 є
АДРЕСА_1 (а.с. 28).

Рішеннями Арцизького районного суду
Одеської області від 30.11.2012р. (а.с. 21-24),
апеляційного суду Одеської області від
25.02.2013р. (а.с. 25-26) вселено ОСОБА_1 у
АДРЕСА_1; встановлено факт, що ОСОБА_2
проживала однією сім'єю без шлюбу з
ОСОБА_3 з вересня 1999 року по день його
смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3.;
визнано ОСОБА_2 втратившою право
користування АДРЕСА_1 (а.с. 21-24, 25-26, 58-61).
Актом державного виконавця від 16.04.2013р.
підтверджено, що ОСОБА_2 видала ключі
від вхідних дверей АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.
62).

Висновком по розгляду виписки ЕУ № 632
від 20.03.2013р. Арцизького РВ ГУМВС України
в Одеській області підтверджено, що
ОСОБА_1 звернувся до міліції про те, що
ОСОБА_2 відмовляється виселитися з
АДРЕСА_1 (а.с. 27). Постановою від 12.07.2011р.
відмовлено в порушенні кримінальної
справи по заяві ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1,
який намагався виселити ОСОБА_2 з
АДРЕСА_1 (а.с. 56).

Згідно копій квитанцій про сплату за
комунальні послуги АДРЕСА_1 платником є
ОСОБА_1 (а.с. 63-67). Судовим наказом
Арцизького районного суду Одеської
області від 13.02.2007р. підтверджено, що
боржник ОСОБА_1 (а.с. 76-77).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили суду, що знають
ОСОБА_2, яка проживала АДРЕСА_1 разом с
ОСОБА_3, який помер в 2009 році. ОСОБА_2
після смерті ОСОБА_3 продовжує
проживати в зазначеній квартирі та
сплачує за комунальні послуги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 321, 328 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідачка ОСОБА_2 після смерті
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3. не являється
членом сім'ї власника житла ОСОБА_1,
тому втратила право користування
житловим приміщенням, а саме АДРЕСА_1.
Даний факт підтверджується рішенням
апеляційного суду Одеської області від
25.02.2013р. (а.с. 25-26).

Крім того, відповідачка не
зареєстрована у спірному будинку, але
проживає з вересня 1999 року по
теперішній час в вищезазначеній
квартирі. Відповідно до
адресно-довідкової картотеки від
13.06.2013р. № 1451 ОСОБА_2 зареєстрована
АДРЕСА_2 (а.с. 31).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачка на даний час
відмовляється повертати вищезазначену
квартиру законному власнику, тобто
ОСОБА_1, що підтверджено висновком про
розгляд виписки ЕУ № 632 від 20.03.2013р. щодо
розгляду заяви ОСОБА_1 про виселення
ОСОБА_2 (а.с. 27).

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства (ст. 15
ЦК України).

Судовий захист цивільних прав та
інтересів, шляхом визнання
відповідного права, гарантується ст. 16
ЦК України відповідно до якої кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права.

Статтею 41 Конституції України кожному
надано право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Таким чином, позивач має законне
суб'єктивне право на витребування
майна з чужого незаконного володіння.
Суд зауважує, що позов про витребування
власником свого майна із чужого
незаконного володіння є
речово-правовим позовом, який може бути
пред'явлений лише у випадку
відсутності між позивачем та
відповідачем зобов'язальних
правовідносин.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відсутні будь-які
правовідносини, які виникли стосовно
володіння, користування спірним
житловим приміщенням.

Зібрані у справі докази, та їх належна
оцінка вказують на наявність підстав
для задоволення позову ОСОБА_1 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, оскільки
викладені позивачем в позові обставини
знайшли своє підтвердження у судовому
засіданні.

Відмовляючи в задоволенні вимог
зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання
права власності в порядку набувальної
давності, суд виходить з наступного.

ОСОБА_2 не є членом родини ОСОБА_1, як
вбачається з рішення апеляційного суду
Одеської області від 25.02.2013р. по
цивільній справі №22-ц/785/1881/13, тому
втратила право користування житловим
приміщенням на підставі ч. 4 ст. 156 ЖК
України.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном
і продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю, з моменту
державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України,
обставинами які мають значення для
справи, і, які повинен довести сам
позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є:
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння, давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Для застосовування даної норми закону
володіння має бути добросовісним,
тобто якщо володар не знав і не міг
знати про те, що він володіє чужою
річчю. В разі виникнення спору
встановити характер володіння має
тільки суд з урахуванням обставин
справи. Фактичне володіння вважається
правомірним, якщо інше не встановлено
законом або рішенням суду. Володіння
має бути відкритим, очевидним для
третіх осіб. Володіння також має бути
безперервним.

Пунктом 6 Узагальнення судової
практики розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 28.01.2013р.,
роз'яснено, що суд має врахувати
добросовісність позивача саме на
момент передачі йому майна (речі), тобто
на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

При вирішенні спорів, пов'язаних з
правом власності в силу набувальної
давності, слід враховувати, що
задоволення судом вимог про визнання
за володільцем права власності на
нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК
України можливе лише за наявності
необхідних умов: добросовісності
заволодіння, відкритості,
безперервності, безтитульності
володіння; за набувальною давністю
може бути набуто право власності на
нерухоме майно, яке не має власника, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено; відлік строку
набувальної давності починається з
моменту заволодіння нерухомим майном;
у випадку коли володілець заволодів
майном на підставі певного договору з
його власником, строк набувальної
власності обчислюється з моменту
спливу строку позовної давності.

Виходячи з наступного, суд відхиляє
доводи зустрічного позову стосовно
того, що позивачка більш 10 років
відкрито та добросовісно володіла
спірним майном, тобто з 1999 року та
набула право на нього на підставі
положень ст. 344 ЦК України.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено з підстав того, що позов є
необґрунтований та суперечить вимогам
чинного законодавства, не надано
доказів, що ОСОБА_2 добросовісно
володіла чужим майном у встановлені
законом 10 років, чим не виконані
останньою вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК
України.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
питання, як слід розподілити між
сторонами судові витрати.

За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про витребування майна з чужого
незаконного володіння підлягають
задоволенню повністю, то підлягають
стягненню з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1
судові витрати, які документально
підтвердженні (а.с 1-3).

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог зустрічного позову не
підлягають стягненню з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судові витрати.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 344, 387 ЦК
України, ст. 41 Конституції України, ст.
ст. 3, 4, 6, 10, 11, 15, 30, 60, 61, 88, 208, 212-218 ЦПК
України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння - задовольнити
повністю.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на житло в порядку
набувальної давності - відмовити.

Витребувати із чужого незаконного
володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в сумі
229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 44
копійки.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через Арцизький
районний суд Одеської області шляхом
подання апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи судом
апеляційної інстанції.

Суддя

Арцизького районного суду
Гусєва Н.Д.