Справа № 345/5368/13-ц
Провадження № 22ц/779/654/2014
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді: Шалаути
Г.І.,

суддів: Ковалюка
Я.Ю., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін:
представника апелянта - Калуської
міської ради Максимець Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на спадкове
майно, за апеляційною скаргою
Калуської міської ради на рішення
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за нею, як спадкоємцем по
заповіту, право власності на спадкове
майно після смерті ОСОБА_5, а саме, на
будівлю критої автостоянки,
розташованої по АДРЕСА_1.

На дане рішення Калуська міська рада
подала апеляційну скаргу, яку
мотивувала тим, що земельна ділянка, на
якій розташована крита автостоянка,
належить до комунальної власності,
була надана ОСОБА_5 в оренду для
тимчасового розміщення критої
автостоянки, яка не є капітальною
спорудою, а відноситься до малих
архітектурних форм.

Рішення суду вважає незаконним,
постановленим з порушенням норм, як
процесуального права, так і
матеріального права. Так, апелянт
зазначає, що ухвалюючи рішення, суд
зіслався на рішення Калуської міської
ради від 22.04.2003 року, яким було надано
дозвіл ОСОБА_5 на тимчасове влаштування
критої автостоянки. Також суд зіслався
на акт державної приймальної комісії
від 21.05.2005 року про прийняття в
експлуатацію критої автостоянки на
вул. Українській. Відповідно до змісту
ст. 31 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», до
повноважень міської ради належить
надання дозволів на встановлення
об'єктів нерухомого майна (будівель).
Такого дозволу спадкодавцю ОСОБА_5
Калуська міська рада не давала. Між
ними 12.09.2003 року №297 був укладений
договір оренди земельної ділянки, який
був пролонгований договором від 26.01.2006
року №906 та додатком №1 до нього в такій
редакції: орендодавець продовжує
термін оренди земельної ділянки, а
орендар приймає в строкове, платне
володіння і користування земельну
ділянку для розміщення тимчасової
критої автостоянки, площею 0,2101 га по
вул. Українській в м. Калуші. Рішенням
Калуської міської ради №219 від 22.02.2007
року дію цього договору оренди
продовжено до 15.02.2008 року. Договір
оренди припинив свою дію.

Апелянт зазначив, що зведення ОСОБА_5
критої автостоянки на земельній
ділянці, яка не була відведена для цієї
мети, слід вважати самочинним
будівництвом, на яке в силу ч. 2 ст. 376 ЦК
України він не набув права власності, а
тому воно не може переходити у спадок.

Також апелянт зсилається на те, що суд
допустив порушення норм
процесуального права - не залучив до
участі в розгляді справи Калуську
міську раду, якій на праві власності
належить земельна ділянка, на якій
розташована автостоянка, чим порушив
її права. Також суд не повно, не
всесторонньо дослідив обставини
справи - не взяв до уваги постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.11.2010 року
№52174/09/9104, якою скасовано постанову
Калуського міськрайонного суду від
12.06.09 року та постановлено нову про
відмову в позові ОСОБА_3 до Калуської
міської ради про зобов'язання надати
дозвіл на оформлення права власності
на автостоянку. Вказана постанова
залишена без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
17.10.2013 року.

З цих підстав апелянт просить
скасувати рішення Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року, постановити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримала. Просила апеляційну скаргу
задовольнити.

Позивачка та відповідач в судове
засідання не з'явилися, хоча належним
чином були повідомлені про день і час
розгляду апеляційної скарги, а тому їх
неявка не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши їх доказами, колегія
знаходить апеляційну скаргу
обґрунтованою, такою, що підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - таким, що постановлено з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, виходячи з
наступних доводів.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

В порушення вимог ст. 27 ЦПК України, суд
першої інстанції не сприяв всебічному
і повному з'ясуванню дійсних обставин
справи та ухваленню законного та
обґрунтованого рішення, не залучив до
участі в розгляді спору в якості
сторони Калуську міську раду та
постановив рішення, яке впливає на її
права.

Крім того, суд допустив порушення норм
матеріального права - не застосував
норми матеріального права, які слід
було застосувати. Відповідно до змісту
ст. 31 ЗУ «Про місцеве самоврядування в
Україні» до повноважень міської ради
належить надання дозволів на
встановлення об'єктів нерухомого майна
(будівель). Такого дозволу спадкодавцю
ОСОБА_5 Калуська міська рада не
давала. У випадку зведення капітальної
споруди на земельній ділянці, яка не
була відведена для цієї мети, такий
об'єкт слід вважати самочинним
будівництвом, на яке в силу ч. 2 ст. 376 ЦК
України особа не набуває права
власності.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт
нерухомості належить до самочинного
будівництва за наявності однієї з
таких умов: земельна ділянка не
відведена для цієї мети, відсутній
належний дозвіл на будівництво,
відсутній належним чином затверджений
проект, при будівництві допущено
істотні порушення будівельних норм і
правил. У разі відсутності
правовстановлюючих документів про
відведення земельної ділянки під
забудову, таке будівництво слід
визнати самочинним та відмовити у
визнанні права власності на нього
порядку спадкування. Зазначена правова
позиція викладена в листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування».

Крім того, підлягали застосуванню п. 3-4
Наказу Міністерства будівництва,
архітектури та житлово-комунального
господарства України від 04.09.2006 року
№296 «Про затвердження методичних
рекомендацій щодо встановлення
порядку розміщення малих
архітектурних форм для здійснення
підприємницької діяльності», згідно
яких малі архітектурні форми є
пересувними або стаціонарними, які
використовуються із полегшених
конструкцій і встановлюються
тимчасово, без улаштування
фундаментів, які не мають закритого
приміщення для тимчасового
перебування людей. До них належать
(кіоски, павільони, тощо). Визнання
права власності на об'єкти малої
архітектурної форми законом не
передбачено, як і не передбачено
присвоєння останнім адресних номерів.

Зазначені правові норми регулюють
спірні правовідносини між сторонами,
які підлягають застосуванню.

З урахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
за наявних обставин, апеляційний суд не
вправі скасувати рішення суду першої
інстанції з направленням справи на
новий судовий розгляд чи залучити осіб,
які не були залучені до участі у
розгляді справи, коли суд вирішив
питання про їх права та вирішувати спір
по суті. Однак, під час розгляду справи
в апеляційному порядку, апеляційний
суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову .

На підставі ст. 31 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні», ч. 1 і ч. 2 ст.
376 ЦК України, п. 3-4 Наказу Міністерства
будівництва, архітектури та
житлово-комунального господарства
України від 04.09.2006 року №296 «По
затвердження методичних рекомендацій
щодо встановлення порядку розміщення
малих архітектурних форм для
здійснення підприємницької
діяльності», керуючись ст. ст. 307, 309, 316,
317, 319, 323, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Калуської міської
ради задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року скасувати.

Постановити нове рішення. В
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання права власності на
спадкове майно - будівлю автостоянки,
розташованої по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили.

Судді
Г.І. Шалаута

Я.Ю. Ковалюк

Р.Й.
Матківський