Справа № 2604/190/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" червня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарях - Корнієнко О.С.,
Яськовій В.В., Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в прміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості, -

В С Т А Н О
В И В:

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулися до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просять суд: стягнути з
ОСОБА_3 на їх користь заборгованість в
розмірі 98 940 гривень, 3% річних за час
прострочення в розмірі 3 878 гривень;
стягнути з ОСОБА_4 на їх користь
заборгованість в розмірі 113 960 гривень,
3% річних за час прострочення в розмірі
10 015 гривень; стягнути з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 солідарно на їх користь
моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень;
стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно
на їх користь судові витрати, а саме:
витрат на правову допомогу в розмірі 6
000 гривень та судовий збір в розмірі 1 214
гривень.

Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовують тим, що 19 лютого 2007 року
між ними та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу квартири. У
відповідності до умов п. 1 договору
продавці продали, а покупець купила
квартиру за АДРЕСА_1. Пунктом 4 договору
визначено: «Продаж вчинено за 631 250
гривень 00 копійок, що на день
підписання складає 125 000 доларів США,
які покупець сплатив продавцям до
підписання цього договору. Підписанням
ними, продавцями, цього договору,
свідчить про проведення з ними
розрахунку за продану квартиру в
повному обсязі та відсутність з
їхнього боку будь-яких претензій
фінансового характеру щодо покупця».
Оскільки на момент підписання
вищезазначеного договору відповідач
ОСОБА_3 не сплатила повну вартість
квартири, для забезпечення остаточного
розрахунку по договору нею в цей же
день була написана розписка на їхнє
ім'я. Як вбачається із змісту розписки,
відповідач ОСОБА_3 зобов'язувалась
терміном до 21 лютого 2007 року
розрахуватись з ними за придбану нею у
них квартиру, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, згідно договору
купівлі-продажу квартири від 19 лютого
2007 року за реєстровим номером 102. сума
боргу складає 606 000 гривень, що на день
укладання договору купівлі-продажу
квартири становить 120 000 доларів США.
Вони погодилися на складання даної
розписки, оскільки на той момент
перебували у дружніх стосунках з
ОСОБА_3, чим остання і скористалася.
Написавши дану розписку, ОСОБА_3 тим
самим визнала наявність
заборгованості перед ними за придбану
нею квартиру за договором. Протягом
2007-2009 років ОСОБА_3 з суми загального
боргу 120 000 доларів США погасила частину
заборгованості, а саме: в березні 2007
року було сплачено 65 000 доларів США
готівкою, з березня 2007 року по грудень
2008 року надійшло грошових банківських
переказі на суму 3 874 долари США 23 центи,
з березня 2007 року по грудень 2008 року
отримано готівкою додатково ще 17 825
доларів США 77 центів. Всього за
вказаний проміжок часу ОСОБА_3
повернула їм грошових коштів на
загальну суму 86 700 доларів США. Станом
на грудень 2008 року борг складав 33 300
доларів США. Відповідач ОСОБА_3 за
домовленістю з ними поклала виконання
частини свого грошового зобов'язання
на свою матір - відповідача ОСОБА_4 З
цією метою 25 грудня 2008 року ОСОБА_4 була
написана розписка на суму 16 000 доларів
США. В розписці відповідач ОСОБА_4
зазначила, що винна позивачу ОСОБА_1
вищезазначені грошові кошти і
зобов'язалась їх повернути до 15 лютого
2009 року, під чим і підписалась.
Відповідач ОСОБА_4 14 лютого 2009 року з
вищезазначеної суми готівкою
повернула грошові кошти в розмірі 1 200
доларів США. Розмір зобов'язання, яке
залишилось не виконаним відповідачем
ОСОБА_4, складає 14 800 доларів США, що
відповідно до довідки НБУ на день
платежу становить 113 960 гривень. У 2009
році відповідачі знову почали
повертати борг за розпискою від 19
лютого 2007 року шляхом надсилання на
ім'я ОСОБА_1 банківських переказів.
Загальна сума повернутих коштів за
період з 21 серпня 2009 року по 03 вересня
2010 року - 28 841 гривня ( 3 630 доларів США).
Окрім цього, відповідач ОСОБА_3 їм було
повернуто грошові кошти готівкою, а
саме: 29 грудня 2008 року - 130 доларів США,
еквівалент 1 000 гривень, 01 серпня 2009 року
- 1000 доларів США, еквівалент 7 698 гривень.
Всього протягом 2009-2010 років
відповідачем ОСОБА_3 було повернуто 37 540
гривень, що еквівалентно 4 760 доларів
США. Загальна сума основного боргу
ОСОБА_3 по договору станом на 03 вересня
2010 року становить 12 540 доларів США, що
еквівалентно 98 940 гривень. Вони
вважають за необхідне проводити
нарахування 3% річних від суми
простроченої відповідачем ОСОБА_3,
починаючи з наступного дня після
здійснення останнього платежу (з 04
вересня 2010 року по 19 грудня 2011 року). За
прострочення виконання грошового
зобов'язання, починаючи з 04 вересня 2010
року по 19 грудня 2011 року, ОСОБА_3 має
сплатити 3% річних в розмірі 486 доларів
США, що на день підписання позовної
заяви складає 3 878 гривень. Відповідач
ОСОБА_4 зобов'язана сплатити 3% річних
від простроченої суми, починаючи з
наступного дня після спливу строку,
передбаченого розпискою від 25 грудня
2008 року (з 16 лютого 2009 року по 19 грудня
2011 року). Отже, за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
починаючи з 16 лютого 2009 року по 19 грудня
2011 року, відповідач ОСОБА_4 має сплатити
3% річних в розмірі 1 255 доларів США, що на
день підписання позовної заяви складає
10 015 гривень.

Внаслідок протиправних дій
відповідачів сталися вимушені зміни у
способі їхнього життя, вони втратили
багато свого вільного часу на
відновлення своїх порушених прав і
законних інтересів. Їх душевний спокій,
а також їх психоемоційний стан був
порушений і не може відновитися
тривалий час, останнім часом вони стали
роздратованими, емоційно
неврівноваженими. Внаслідок цього в
сім'ї почали виникати сварки, скандали,
порушився попередній уклад їх
сімейного життя. В ОСОБА_1 внаслідок
хвилювання виникли розлади із
здоров'ям. Вони розраховували
витратити гроші, які б мали отримати
від відповідачів згідно їх розписок, на
придбання іншої квартири меншої площі
для себе, а на різницю мали намір
придбати транспортний засіб, на разі цю
можливість втрачено. Ця обставина їх
сильно пригнічує, ставить у скрутне
фінансове становище. Вони оцінюють
спричинену їм моральну шкоду в розмірі
10 000 гривень.

Оскільки ОСОБА_1 не обізнана в галузі
юриспруденції, для захисту порушених
прав і законних інтересів вона
вимушена була звернутися за правовою
допомогою до фахівців в галузі права. 14
березня 2011 року вона уклала договір про
надання інформаційних,
консультаційних та юридичних послуг №
22 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6

Позивачі, представник позивача ОСОБА_1,
в судове засідання не з'явилися, про
день, час та місце судового розгляду
повідомлялися належним чином, подали
до суду заяву, з проханням розглядати
справу у їх відсутність, позовні вимоги
підтримують в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому
засіданні позов не визнав, з підстав
викладених у запереченнях, просив суд
відмовити у задоволенні позову.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність позивачів.

Суд, вислухавши пояснення представника
відповідачів, дослідивши матеріали
данної цивільної справи, матеріали
цивільних справ №2604/17900/12, №2-1972/11,
оцінивши зібрані по справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19
лютого 2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу квартири, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
за реєстровим № 102, відповідно до якого
ОСОБА_2, ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_3 купила
квартиру за АДРЕСА_1.

Згідно п. 4 вказаного договору, продаж
вчинено за 631 250 гривень 00 копійок, що
на день підписання складає 125 000
доларів США, які покупець сплатив
продавцям до підписання цього
договору. Підписання продавцями цього
договору свідчить про проведення з
ними розрахунку за продану квартиру в
повному обсязі, та відсутність з
їхнього боку будь-яких претензій
фінансового характеру щодо покупця.

Статтею 1053 Цивільного кодексу України
передбачено, що за домовленістю сторін
борг, що виник із договорів
купівлі-продажу, найму майна або з
іншої підстави, може бути замінений
позиковим зобов'язанням. Заміна боргу
позиковим зобов'язанням провадиться з
додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі, встановленій для
договору позики (стаття 1047 цього
Кодексу).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

В подальшому, 19 лютого 2007 року з боку
ОСОБА_3 було складено боргову розписку,
відповідно до якої ОСОБА_3
зобов'язалась терміном до 21 лютого 2007
року включно, розрахуватись з ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 за придбану нею у них квартиру,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
згідно договору купівлі-продажу
квартири від 19 лютого 2007 року за
реєстровим номером 102. Сума боргу
складає 606 000 гривень, що на день
укладення договору купівлі-продажу
квартири становить 120 000 доларів США.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України, боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, в
період часу з 2007 року по 2009 рік,
позивачу ОСОБА_1 з боку відповідача
ОСОБА_3 було повернуто ряд грошових
коштів на загальну суму 86 700 доларів
США.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення.

Таким чином, як встановлено судом,
дійсно з боку відповідача ОСОБА_3 було
допущено порушення зобов'язання в
частині своєчасного повернення коштів,
отриманих від відповідачів, у зв'язку з
чим позивачами було розраховано до
сплати відповідачу ОСОБА_3 суму
заборгованості за договором позиви від
19 лютого 2007 року у розмірі 98 940 гривень.

Крім того, статтею 1048 Цивільного
кодексу України передбачено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Так, з боку позивачів до сплати
відповідачу ОСОБА_3 розраховано до
сплати 3 % річних від суми простроченої
заборгованості у розмірі 486 доларів
США, що еквівалентно 3 878 гривень, де
період прострочення становить з 04
вересня 2010 року по 19 грудня 2011 року (472
дні), загальна сума заборгованості - 12 540
доларів США (12 540 * 3% : 365 = 1, 030 * 472).

Аналізуючи викладені в позовній заяві
позивачами доводи правомірності
пред'явлення вимог про стягнення боргу
з ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи та
оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд не може погодитися з
пред'явленими позивачами позовними
вимогами про стягнення з ОСОБА_3 суми
боргу за договором позики від 19 лютого
2007 року, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13
серпня 2012 року позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 вже зверталися до Дніпровського
районного суду м. Києва із позовною
заявою, в якій просили суд: стягнути з
ОСОБА_3 за новацією боргу від 19 лютого
2007 року заборгованості в розмірі 212 628,00
гривень, інфляційні втрати у сумі 20 943,86
гривень, 3% річних у сумі 12 233,39 гривень,
а всього на загальну суму 245 805,25
гривень.

Так, рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 22 березня 2013 року, у
позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за новацією
боргу було відмовлено.

Вказаним рішенням суду було
встановлено правомірність звернення
позивачів з вимогою про стягнення з
відповідачки на їх користь суми
заборгованості за новацією боргу від 19
лютого 2007 року, яка виникла за
домовленістю сторін внаслідок заміни
договору купівлі-продажу квартири від
19 лютого 2007 року позиковим
зобов'язанням, що підтверджено
розпискою відповідачки від 19 лютого 2007
року, відповідно до умов якої остання
зобов'язалася у строк до 21 лютого 2007
року включно здійснити розрахунок з
позивачами за придбану нею квартиру
АДРЕСА_1, у розмірі 606 000,00 гривень, що на
день укладення договору
купівлі-продажу квартири становило 120
000,00 доларів США. Факт укладення між
позивачами та відповідачкою договору
купівлі-продажу спірної квартири від 19
лютого 2007 року та факт заміни позиковим
зобов'язанням боргу, що виник за
договором купівлі-продажу квартири,
(новація боргу) - визнано сторонами,
тому дані обставини не підлягали
доказуванню під час судового розгляду
справи. Однак, судом надано критичну
оцінку сумі боргу, що за предметом
спору підлягає стягненню з
відповідачки на користь позивачів за
новацією боргу, тобто у розмірі 250 930,12
гривень, що включає суму основної
заборгованості у розмірі 212 628,00
гривень, інфляційні витрати у розмірі 21
927,08 гривень, та 3% річних від суми
основної заборгованості - у розмірі 16
375,04 гривень, відповідно до наведеного
позивачами розрахунку, оскільки в
матеріали справи не містять жодного
доказу на підтвердження сплати
відповідачкою на користь позивачів
заборгованості згідно умов, що містить
письмова розписка відповідачки за
новацією боргу від 19 лютого 2007 року, та
суд не приймає до уваги надані
позивачами копії та оригінали
банківських заяв про переказ грошових
коштів на ім'я позивачки ОСОБА_1,
оскільки надані копії та банківські
заяви про переказ грошових коштів не
містять відомостей щодо здійснення
такого переказу відповідачкою ОСОБА_3
та/або третьою особою в рахунок
погашення заборгованості відповідачки
перед позивачами за новацією боргу від
19 лютого 2007 року.

В подальшому, рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 28 листопада 2013 року,
апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 було
задоволено частково. Рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 березня 2013 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
заборгованості було скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення
наступного змісту: Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за новацією боргу було задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість в
розмірі 89 281,81 гривень та 3% річних від
простроченої суми в розмірі 5158,76
гривень. В задоволенні іншої частини
заявлених вимог було відмовлено.

Зокрема, вказаним рішенням
Апеляційного суду м Києва було
встановлено, що станом на день
ухвалення рішення, заборгованість
ОСОБА_3 перед позивачами становить 11 170
доларів США. На день ухвалення рішення
сума заборгованості за офіційним
курсом НБУ складає: 11 170 доларів США * 7,993
= 82 281,81 гривень, а три проценти річних
від простроченої суми відповідно
складають: 645,41 доларів США * 7,993 = 5158,76
гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
преюдиційність поширюється не тільки
на осіб, що брали участь у справі, а й на
особу, щодо якої відповідними
рішеннями встановлено певні обставини,
незалежно від того, чи брала вона
участь у справі.

З огляду на вищевикладені обставини,
вбачається, що ОСОБА_3 на користь
позивачів вже було стягнуто суму
заборгованості саме за договором
позики від 19 лютого 2007 року та 3 % річних
за час прострочення зобов'язання, що
являється предметом позовних вимог
позивачів.

Стаття 61 Конституції передбачає, що
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх
сукупності, судом не вбачається
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині стягнення
заборгованості з ОСОБА_3, оскільки з
відповідача ОСОБА_3 рішенням суду
стягнуто заборгованість за договором
позики від 19 лютого 2007 року, у зв'язку з
чим повторне задоволення вимог про
стягнення боргу призведе до подвійного
стягнення, що є недопустимим з огляду
на норми цивільно-правового
законодавства.

Щодо пред'явлених позивачами позовних
вимог про стягнення заборгованості з
боку ОСОБА_4, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25
грудня 2008 року ОСОБА_4 складено
письмову розписку ОСОБА_1, відповідно
до якої станом на 01 січня 2009 року вона
винна 16 000 доларів США, які
зобов'язалася повернути до 15 лютого 2009
року.

Крім того, згідно даної розписки ОСОБА_4
14 лютого 2009 року повернула 1200 доларів
США.

Згідно довідки Печерського відділення
№ 1 КРД АТ «Райффайзен Банк Аваль»
ОСОБА_4 у період з 31 травня 2007 року по 01
грудня 2009 року здійснено ряд грошових
переказів на ім'я ОСОБА_1

Згідно ст. 520 Цивільного кодексу
України, боржник у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою
(переведення боргу) лише за згодою
кредитора, якщо інше не передбачено
законом.

В даному випадку, переведення боргу на
нового боржника, так само як і заміна
кредитора, є внутрішньою зміною у
зобов'язанні.

Відповідно до ст. 521 Цивільного кодексу
України, форма правочину щодо заміни
боржника у зобов'язанні визначається
відповідно до положень статті 513 цього
Кодексу.

Статтею 513 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

За вимог ст. 528 Цивільного кодексу
України виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто. У цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою.

У разі невиконання або неналежного
виконання обов'язку боржника іншою
особою цей обов'язок боржник повинен
виконати сам.

Інша особа може задовольнити вимогу
кредитора без згоди боржника у разі
небезпеки втратити право на майно
боржника (право оренди, право застави
тощо) внаслідок звернення кредитором
стягнення на це майно. У цьому разі до
іншої особи переходять права кредитора
у зобов'язанні і застосовуються
положення статей 512-519 цього Кодексу

З огляду на викладене, суд вважає
безпідставним посилання позивачів, як
на підставу звернення з позовним
вимогами до ОСОБА_4, на вимоги ч. 1 ст. 528
ЦК України, оскільки з наданої суду
розписки від 25 грудня 2008 року від імені
ОСОБА_4, не вбачається покладення
обов`язку виконання зобов`язання
боржника іншою особою. Так, вказана
розписка не містить відомостей про те,
що ОСОБА_4 бере на себе обов`язок
виконати зобов`язання ОСОБА_3, які
випливають з договору купівлі-продажу
квартири від 19 лютого 2007 року та
розписки ОСОБА_3 від 19 лютого 2007 року.

Крім того, суд вважає безпідставним
посилання позивачів у письмових
поясненнях на наявність позикових
зобов`язань з ОСОБА_4 на підставі
розписки від 25 грудня 2008 року.

Так, статтею 1046 Цивільного кодексу
України визначена цивільно-правова
природа договору позики, що передбачає
обов'язок позикодавця передати у
власність позичальника грошові кошти
або інші речі, визначені родовими
ознаками та обов'язок позичальника
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

В той же час, розписка від 25 грудня 2008
року, надана від імені ОСОБА_4 містить
лише посилання на те, що остання винна
певну суму коштів ОСОБА_11, при цьому
сума коштів яка б мала бути отримана у
позику, що є істотною умовою договору
позики, не визначена.

Таким чином, з огляду на викладене, суд
позбавлений можливості встановити
зобов'язальний характер розписи від
імені ОСОБА_4 від 25 грудня 2008 року.

Аналізуючи вищевикладене, судом не
вбачається підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
частині стягнення заборгованості з
ОСОБА_4

Крім того, позивачами також заявлені
позовні вимоги про стягнення з
відповідачів в солідарному порядку
моральну шкоду в розмірі 10 000,00 гривень.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав, в
тому числі, моральна шкода полягає у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 Цивільного
кодексу України визначено, що моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Разом з тим, позивачами не надано
доказів в обґрунтування розміру
заподіяної моральної шкоди, не
наведено підтвердження, що розлади
здоров'я ОСОБА_1 пов'язані саме з
неналежним виконанням зобов'язань з
боку відповідачів.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що вимоги позивачів про
відшкодування моральної шкоди
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані
у справі докази в їх сукупності, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості в повному обсязі.

Враховуючи, що суд дійшов
обґрунтованих висновків, щодо відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, то з урахуванням положень
статті 79 Цивільного процесуального
кодексу України, відшкодування витрат
на правову допомогу та судового збору,
у разі відмови у позові не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 23, 513, 521, 525, 526, 527, 528, 530, 612, 104, 1048, 1053,
1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10,
60, 61, 79, 88, 208, 209, 197, 212-215, 218, Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: