Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом державного вищого
навчального закладу «Тернопільський
національний педагогічний університет
імені Володимира Гнатюка» до ОСОБА_2
про стягнення коштів на навчання, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Славутського міськрайонного суду
Хмельницької області від 03 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 18 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року державний вищий
навчальний заклад «Тернопільський
національний педагогічний університет
імені Володимира Гнатюка» (далі - ДНЗ
«ТНПУ ім. В. Гнатюка») звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
коштів за навчання.

Зазначав, що у період з 2008 року до 2013
року відповідач навчалася на денній
формі навчання у ДНЗ «ТНПУ ім. В.
Гнатюка» за рахунок коштів державного
бюджету.

На підставі укладених угод про
підготовку фахівця за державним
замовленням і його працевлаштування та
тристоронньої угоди про цільову
підготовку спеціаліста, ОСОБА_2
зобов'язалася після закінчення
навчання в учбовому закладі прибути до
15 серпня 2013 року до відділу освіти
Славутської районної державної
адміністрації (далі - Славутська РДА),
укласти трудовий договір та
відпрацювати відповідний термін,
визначений у трудовому договорі.

Посилаючись на порушення відповідачем
вищезазначених умов договору щодо
працевлаштування, оскільки ОСОБА_2 не
прибула за направленням до відділу
освіти та не повернула до навчального
закладу повідомлення про
працевлаштування, ДНЗ «ТНПУ ім. В.
Гнатюка» просило стягнути з останньої
на свою користь 30 452 грн 60 коп. вартості
навчання та 41 254 грн 14 коп. стипендії, а
всього 71 706 грн 74 коп., витрачених на її
навчання.

Рішенням Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 03 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 18 лютого 2014 року, позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ДНЗ «ТНПУ ім. В. Гнатюка» 71 706
грн 74 коп., вирішено питання про судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги в повному обсязі, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив з
того, що у відповідача виник обов'язок
щодо відшкодування витрат, пов'язаних з
її навчанням.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судами установлено, що 27 червня 2008 року
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№1159 «Про підготовку фахівців для
роботи в сільській місцевості»
управління освіти і науки Хмельницької
обласної державної адміністрації
направило випускницю Славутського
обласного спеціалізованого
ліцею-інтернату поглибленої
підготовки учнів в галузі науки ОСОБА_2
на навчання у ДНЗ «ТНПУ ім. В. Гнатюка»
на основі цільового прийому на денну
форму навчання за напрямом підготовки
«географія».

Наказом ректора ДНЗ «ТНПУ ім. В.
Гнатюка» №369 від 25 липня 2008 року
ОСОБА_2 зарахована студентом першого
курсу денної форми навчання
географічного факультету.

15 вересня 2009 року між ДНЗ «ТНПУ ім. В.
Гнатюка», відділом освіти Славутської
РДА та ОСОБА_2 була укладена
тристороння угода про цільову
підготовку спеціаліста, згідно умов
якої відповідач зобов'язалася після
закінчення навчання в університеті
прибути до роботодавця (відділу освіти
Славутської РДА) до 15 серпня 2013 року,
укласти трудовий договір та
відпрацювати у роботодавця згідно з
терміном, визначеним у трудовому
договорі.

01 вересня 2012 року між ДНЗ «ТНПУ ім. В.
Гнатюка» та ОСОБА_2 була укладена
угода про підготовку фахівця з вищою
освітою та державним замовленням,
відповідно до умов якої відповідач
зобов'язалася працевлаштуватися після
закінчення навчання.

На підставі наказу ректора ДНЗ «ТНПУ
ім. В. Гнатюка» №502 від 25 червня 2013
року ОСОБА_2 Отримала диплом «Географа,
вчителя географії, основ економіки,
природознавства, організатора
краєзнавчого-туристичної роботи», а 26
червня 2013 року відповідачу видали
відповідно до цільового договору
направлення на роботу у відділ освіти
Славутської РДА та картку
працевлаштування випускника.

Згідно повідомлення відділу освіти
Славутської РДА від 10 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 у визначений у направленні
термін не з'явилася до відділу освіти
для працевлаштування.

За наданим позивачем розрахунком
вартість навчання ОСОБА_2 за період з 2008
року до 2013 року становить 30 452 грн 60 коп.
та стипендія - 41 254 грн 14 коп., а всього 71
706 грн 74 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

ДНЗ «ТНПУ ім. В. Гнатюка» звернувся до
суду з позовом про відшкодування
витрат, пов'язаних із навчанням
студента, відповідача по справі ОСОБА_2

З угоди про підготовку фахівців з вищою
освітою вбачається, що у разі відмови
їхати за призначенням ОСОБА_2
зобов'язується відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання в
установленому порядку.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 3 ЦК однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання встановлений також ст. 2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№77/96 «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», відповідно до
якого особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації відпрацювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року №992, випускник вищого
навчального закладу зобов'язаний
відпрацювати за місцем призначення не
менш трьох років, а в разі неприбуття за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його за
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання.

У порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК
України суди не в повній мірі
визначилися із характером спірних
правовідносин, не звернули уваги на
вищезазначені норми законодавства та
належним чином не дослідили умови
укладених між сторонами договорів, не
з'ясували за чий рахунок здійснювалося
навчання відповідача й відповідно не
визначилися з тим, чи наділений позивач
правом на подання даного позову. При
цьому судом першої інстанції не
обговорено питання щодо необхідності
залучення Славутської РДА до участі у
справі, яка за договором виступає
роботодавцем.

Крім того, судами не у повному обсязі
перевірені заперечення ОСОБА_2 щодо
відсутності у відділу освіти
Славутської РДА вакантних посад
вчителя географії, через що вона була
позбавлена можливості
працевлаштуватися, як це передбачено
умовами договору від 15 вересня 2009
року, а не через свою відмову працювати
у державному секторі економіки, що може
бути підставою для відшкодування
витрат на навчання.

Також судами належним чином не
вмотивовано й не обґрунтовано висновок
щодо розміру відшкодування, з
урахуванням фактичних витрат на
навчання та виплаченої відповідачу
стипендії.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, оскільки
судами при їх ухваленні допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи й
відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 03 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 18 лютого 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П.Гончар

І.К. Парінова

В.О. Савченко