№ 201/6950/14-ц
провадження 2/201/1922/2014
УХВАЛА

30 травня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Суддя Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська Антонюк О.А.,
ознайомившись з матеріалами позову
ОСОБА_1 до Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська, треті особи
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про
визнання порушення права на доступ до
правосуддя та зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 травня 2014 року
звернулася до суду з позовом до
відповідача Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська, треті особи
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4С, ОСОБА_5, про
визнання порушення права на доступ до
правосуддя та зобов'язання вчинити
певні дії.

З позовної заяви та викладу обставин,
якими позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги витікає, що позивач просить суд
визнати порушення права на доступ до
правосуддя, а також зобов'язати
відповідача зареєструвати подані ним
до суду позовні заяви та визначити
суддів для їх розгляду, тобто зазначене
стосується здійснення правосуддя
судом.

Однак, Конституцією встановлено, що
судді та суд при здійсненні правосуддя
незалежні і підкоряються лише закону,
вплив на них у будь-який спосіб
забороняється і що однією з основних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
установлених законом (стст.126, 129).
Згідно із зазначеними положеннями
Конституції судові рішення і
відповідно дії або бездіяльність судів
(суддів) з питань здійснення правосуддя
(пов'язаних із підготовкою й розглядом
справ у судових інстанціях) можуть
оскаржуватись у визначеному порядку до
суду вищої інстанції, а не в інший суд
першої інстанції. Останнє порушувало б
і принцип незалежності суддів і
заборону втручання у вирішення справи
належним судом. Суд є органом, який
розглядає скарги на рішення, дії чи
бездіяльність органів державної влади,
посадових і службових осіб, а його
рішення (дії, бездіяльність)
оскаржуються лише в порядку,
визначеному ст. 129 Конституції і
законодавством про судочинство.
Здійснення правосуддя в Україні
врегульовано конституційними нормами
окремо від діяльності інших органів
державної влади. Відповідно до ст. 62
Конституції матеріальна й моральна
шкода, завдана безпідставним
засудженням, відшкодовується державою
лише в разі скасування вироку як
неправосудного. Проте й у цьому разі за
заподіяну особі шкоду відповідає не
суд або суддя, а держава. Таким чином,
суд (суддя) як орган (особа), що здійснює
правосуддя, не може бути відповідачем у
цивільній справі. Винятками є лише
випадки, коли суд (суддя) виступає не як
орган (особа), що здійснює правосуддя, а
як будь-яка інша установа (особа). Заяви,
скарги, спрямовані на дії судді при
здійсненні правосуддя, не підлягають
розглядові в суді першої інстанції,
оскільки відповідно до закону є інший
механізм усунення помилок і недоліків,
допущених при здійсненні правосуддя.

Також, у пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
р. № 8 «Про незалежність судової влади»
зазначено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв із таким предметом.

Крім, того слід зазначити, що у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі
питання, що виникають у судовій
практиці при прийнятті до провадження
адміністративних судів та розгляді
ними адміністративних позовів до судів
і суддів» судам роз'яснено, що у
розумінні положень частини першої
статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті
17, частини третьої статті 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням
положень статей 62, 126 і 129 Конституції
України, відповідно до яких
матеріальна та моральна шкода,
заподіяна при здійсненні правосуддя,
відшкодовується державою лише
безпідставно засудженій особі в разі
скасування вироку як неправосудного;
судді при здійсненні правосуддя
незалежні і підкоряються лише закону,
вплив на них у будь-який спосіб
забороняється, а однією з основних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями
Конституції України визначено, що
рішення суду і відповідно до цього дії
або бездіяльність судів у питаннях
здійснення правосуддя, пов'язаних з
підготовкою, розглядом справ у судових
інстанціях тощо, можуть оскаржуватись
у порядку, передбаченому
процесуальними законами, а не шляхом
оскарження їх дій (чи відшкодування
моральної шкоди одночасно з
оскарженням таких дій) до іншого суду,
оскільки це порушуватиме принцип
незалежності судів і заборону
втручання у вирішення справи належним
судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом
позовних вимог, незалежно від їх
викладення та змісту, предметом яких є,
по суті, оскарження процесуальних дій
судді (суду), пов'язаних із розглядом
справи (від стадії відкриття
провадження у справі до розгляду по
суті, перегляду судових рішень у
передбачених процесуальним законом
порядках і їх виконання), нормами ЦПК
України чи іншими законами України не
передбачено. Таким чином, у відкритті
провадження у такій справі слід
відмовити на підставі пункту 1 частини
другої статті 122 ЦПК України, а у разі
відкриття провадження у справі його
слід закрити на підставі пункту 1
частини першої статті 205 ЦПК України.

Що стосується застосування судами
положення частини шостої статті 1176 ЦК
України, яка передбачає, що шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах, то роз'яснюємо таке.

Застосування цього законодавчого
положення можливе у випадку, коли
предметом позову є інші дії чи
бездіяльність, зокрема, суду, які не
пов'язані зі здійсненням правосуддя,
відправленням судочинства, яке має на
меті прийняття акту органом судової
влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при
здійсненні правосуддя, коли спір не
вирішується по суті, у разі їх
незаконних дій або бездіяльності і
якщо вина судді встановлена не лише
вироком суду, а й іншим відповідним
рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання
відповідає вимогам статей 6, 41
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо заява не
підлягає розгляду в судах в порядку
цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного прихожу до
висновку, що позивачу слід відмовити у
відкритті провадження у цивільній
справі, оскільки зазначений спір не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

На підставі викладеного,
керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 відмовити у відкритті
провадження в справі за позовом ОСОБА_1
до Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська, треті особи ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання
порушення права на доступ до
правосуддя та зобов'язання вчинити
певні дії.

Ухвалу може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 5 днів з
дня проголошення ухвали, а у разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя