Справа № 456/236/13
Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/3432/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів -
Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

секретар -
Цар М.В.

з участю представника
відповідачки - ОСОБА_2

та представника апелянта - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 05 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про повернення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 05 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про повернення боргу -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 05 лютого 2014 року
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Зазначає, що судом безпідставно не
взяті до уваги подані нею докази в
підтвердження того, що між апелянтом та
відповідачкою ОСОБА_5 був укладений
договір позики відповідно до приписів
ст.1046 ЦК України. Цими доказами є
документи надані відділенням ПАТ КБ
«Приват Банк» м.Москва, з яких
вбачається хто саме здійснював
грошовий переказ, а також хто його
отримав, що і не заперечила відповідач
в судовому засіданні. Кошти вона
передавала відповідачу ОСОБА_5 для її
особистих потреб, на її прохання. Зі
слів відповідачки їй було відомо, що
кошти необхідні для проведення
євроремонту у квартирі. Відповідач
зобов»язувалася повернути позичені
кошти до грудня 2012 року.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим,
що не могла надати суду розписки про
отримання ОСОБА_5 коштів, однак надала
суду оригінали банківських документів,
які засвідчують міжнародні перекази
коштів, що на її думку, є достатніми і
допустимими доказами отримання
відповідачкою позики.

Що ж стосується строків позовної
давності, то такі на думку апелянта нею
не пропущені, оскільки відповідач
ОСОБА_5 обіцяла повернути їй кошти до 01
грудня 2012 року. Кошти в домовлений
строк повернуті не були, відповідно
апелянт запропонувала відповідачці
ОСОБА_5 повернути кошти добровільно.
Кошти добровільно повернуті не були,
після чого позивач звернулася до суду
з відповідним позовом про стягнення
боргу.

Просить рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 05 лютого 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким задоволити її
позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта ОСОБА_3 в
підтримання мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, пояснення
представника відповідача ОСОБА_2 в
заперечення проти мотивів, викладених
в апеляційній скарзі, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що таку
слід відхилити.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає даним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач ОСОБА_5 по справі є
колишньою свахою позивача ОСОБА_4 За
період з 31 березня 2008 року по 24 вересня
2010 року позивач переслала відповідачці
4 100 доларів США, що становить 35 968,50 грн.
У липні 2011 року позивач приїхала в
м.Стрий Львівської області та особисто
вручила відповідачці 400 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
вірно керувався приписами ст.1046 ЦК
України в яких зазначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 1047 ч.2 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або визнання
кількості речей.

Відповідачка заперечує, що кошти
позивачкою надавались як позика. В
матеріалах справи відсутні будь-які
письмові докази про наявність договору
позики між сторонами. Поясненнями
сторін в суді першої інстанції
встановлено, що розписками сторони не
обмінювалися, що суперечить формі
даного договору, яка повинна бути
письмовою.

Суд першої інстанції вірно не
взяв до уваги покликання позивачки на
вимоги ст.207 ЦК України, за приписами
якої правочин вважається таким, що
вчинений в письмовій формі, якщо воля
сторін виражена за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку та такий
підписаний його сторонами, оскільки,
оцінюючи докази по даній справі в їх
сукупні, не можна прийти до висновку, що
саме по собі пересилання коштів шляхом
банківських переказів є доказом
укладення договору позики.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що висновки суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позовних вимог з
підстав недоведеності є вірними. Судом
правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для їх задоволення немає.

Що стосується посилань суду першої
інстанції у мотивувальній частині
рішення на пропуск строку пред'явлення
позовних вимог, таке колегія суддів
вважає зайвим, оскільки правила про
позовну давність, відповідно до ст.267 ЦК
України, мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування
самого суб'єктивного права. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги. А
відтак у суду першої інстанції не було
підстав відмовляти у задоволенні
позову з причин пропуску строку
позовної давності. Наведений висновок
узгоджується із практикою Верховного
Суду України (постанова від 12.06.2007 у
справі № П-9/161-16/165). Тому колегія суддів
прийшла до висновку, що з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
слід виключити посилання на відмову у
задоволенні позовних вимог за спливом
позовної давності.

Керуючись ст.ст.303,304,307 ч.1 п.1,308,313,314 ч.1
п.1,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 05 лютого 2014
року залишити без змін, виключивши з
мотивувальної частини рішення
посилання на відмову у задоволенні
позовних вимог за спливом позовної
давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Богонюк М.Я.

Ванівський О.М.