У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Корецького районного суду від 23 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення межі сусідніх
земельних ділянок,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Корецького районного суду від
23 квітня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено в
задоволенні зазначеного позову до
ОСОБА_2.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про
недодержання судом вимог ст.ст. 213, 212, 214,
215 ЦПК України щодо законності та
обґрунтованості рішення суду, оцінки
доказів на основі всебічного, повного,
об'єктивного і безпосереднього
дослідження наявних у справі доказів,
невідображення в оскаржуваному
рішенні результатів цієї оцінки,
наведення мотивів, з яких суд залишив
без уваги і відхилив докази позивача.
Вважає, що наведені порушення норм
процесуального закону вплинути на
вирішення справи.

Оскільки при житті її покійній матері
було дано згоду на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів на земельні
ділянки орієнтовною площею 0, 80 га, з
яких 0, 15 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку, а 0, 65
га - для ведення особистого селянського
господарства, тому до позивача
перейшло відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК
України право користування спірною
земельною ділянкою на тих самих умовах
і в тому ж обсязі, що були в ОСОБА_3.

Судом не застосовано до спірних
відносин ст. 1225 ЦК України щодо
переходу прав і обов'язків спадкодавця
до спадкоємця, ч. 1 ст. 106 ЗК України щодо
права власника земельної ділянки
вимагати від власника сусідньої
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, п. 3.25 ДБН 360-92 "Містобудування.
Планування і забудова міських і
сільських поселень" щодо відступлення 1
м земельної ділянки від будинку, що є
необхідним для його догляду і
здійснення поточного ремонту.

З цих міркувань просить рішення
Корецького районного суду від 23 квітня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким встановити межу сусідніх
земельних ділянок між будинками
АДРЕСА_1 таким чином, щоби межа з боку
відповідача по всій довжині проходила
по створу зовнішньої стіни
господарської будівлі (сараю), що
належить позивачу на праві власності.

У поданих запереченнях ОСОБА_2,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просив апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без
задоволення, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що позивач не
надала належних і переконливих доказів
на підтвердження своїх вимог, а судом
їх здобуто не було. При цьому місцевим
судом вживалися заходи до сприяння
здобути необхідні фактичні дані, однак
ОСОБА_1 відмовилася клопотати про
призначення відповідної судової
земельно-технічної експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що
після смерті 20 червня 2012 року ОСОБА_3 15
частину житлового будинку АДРЕСА_2 з
надвірними будівлями, що розташований
на 0, 15 га земельної ділянки з цільовим
призначенням під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
будівель і споруд (на праві
користування), успадкувала ОСОБА_1 (а.с.
51). Житловий будинок АДРЕСА_3, який
належить відповідачу, розташовано на
земельній ділянці площею 0, 13 га з
аналогічним цільовим призначенням (а.с.
28).

В зв'язку із заявою ОСОБА_1 28 листопада
2013 року рішенням земельної комісії
Морозівської сільської ради вирішено
запропонувати сторонам два варіанти
вирішення земельного спору:

а.) встановивши існуючу межу;

б.) встановивши межу від краю хліва на
відстань в 1 м і далі по існуючій межі.

Оскільки вони не погодилися з жодним
варіантом, запропоновано їм вирішити
спір у судовому порядку (а.с. 43).

Спірні відносини виникли між сторонами
з приводу реєстрації за ОСОБА_2 права
власності на земельну ділянку, якою він
користується, з чим не погодилася
позивач, вважаючи, що межа ділянки за
сараєм, де відсутні тверді межові
знаки, повинна проходити на відстані
орієнтовно 0, 5 м від найбільш
виступаючої конструкції стіни
належного їй сараю.

У квітні 2013 року позивач звернулася до
суду, вимагаючи встановити межу, яка
розділяє спірні земельні ділянки
відповідно до вимог
земельно-кадастрової документації і
діючих державних будівельних норм. У
засіданні суду першої інстанції нею
змінено вимоги і остаточно просила
встановити межу сусідніх ділянок таким
чином, щоб межа з боку ОСОБА_2 по всій
довжині проходила по створу зовнішньої
стіни господарської будівлі (сараю), що
належить ОСОБА_1.

Як правильно з'ясував районний суд,
вимоги позивача не ґрунтуються на
обставинах, що встановлені з
документальних джерел. Самі по собі
покликання на зміст технічного
паспорта на садибний житловий будинок
АДРЕСА_2, який виготовлений на ім'я
ОСОБА_3, не заслуговують на увагу,
оскільки в технічній документації не
закріплено меж спірних земельних
ділянок.

Більше того, з Акту обстеження
земельної ділянки відповідача,
проведеним комісією Морозівської
сільської ради 19.03.2013 року, не
вбачається підстав стверджувати, що
спірні межі сусідніх ділянок є
порушені (а.с. 19).

Частина 4 ст. 10 ЦПК України вказує про
зобов'язання суду сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснювати особам, які беруть участь
у справі, їх прав та обов'язків,
попереджувати про наслідки вчинення
або не вчинення процесуальних дій і
сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

На виконання вимог процесуального
закону суд першої інстанції здійснив
виїзд за місцезнаходженням доказів і
оглянув їх, про що складено відповідний
протокол (а.с. 49). Доказів, що вказували
би про обґрунтованість вимог ОСОБА_1, на
місці здобуто не було. У судовому
засіданні їй пропонувалося заявити
клопотання про призначення
відповідної судової
земельно-технічної експертизи, на що
вона відмовилася. Також було роз'яснено
і наслідки відмови від клопотання про
експертизу, що їй також було зрозуміло.

За змістом ст.ст. 10 і 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 152, ст.ст. 106, 107 ЗК
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.
Власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявленні дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про
недодержання судом вимог ст.ст. 213, 212, 214,
215 ЦПК України і незастосування до
спірних відносин норм ст. 1225 ЦК України,
ч. 1 ст. 106 ЗК України та п. 3.25 ДБН 360-92
"Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських поселень"
спростовуються правильністю висновків
суду про недоведеність позову.

Не заслуговують на увагу й інші
покликання ОСОБА_1 - про перехід права
на землю в порядку ч. 2 ст. 120 ЗК України,
оскільки ця обставина особами, які
беруть участь у справі, визнається і
судом не заперечується, а позивачу
належить на праві користування 15
частина ділянки пропорційно до її
частки в житловому будинку після
спадкування.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
норм матеріального і процесуального
права при ухваленні оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Корецького районного суду від
23 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: