Справа № 441/1167/13
Головуючий у 1 інстанції: Перетятько
Провадження № 22-ц/783/2186/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю: представника
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Городоцького
районного суду Львівської області від
28 січня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Городоцького
районного суду Львівської області від
28 січня 2014 року задоволено позов
Суховільської сільської ради
Городоцького району Львівської
області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
нежитлової будівлі.

Поновлено Суховільській сільській
раді Городоцького району Львівської
області строк позовної давності.

Визнано недійсним договір дарування
нежитлової будівлі від 31.07.2009 року,
зареєстрований в реєстрі за №1666,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Городоцького районного нотаріального
округу Львівської області ОСОБА_5

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначають, що
оскаржуване рішення ухвалене з
порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, невідповідністю
висновків суду обставинам справи.
Вважають, що набуття у власність
майнового паю ОСОБА_6 є правомірним, а
Суховільська сільська рада могла б
отримати в спадок дане майно лише у
випадку дотримання процедури,
передбаченої ст.1277 ЦК України, однак
сільська рада видала Свідоцтво про
право власності на майновий пай від
03.11.2005 року серії ЛВ № 03862 і не оскаржила
правомірність набуття ОСОБА_6 права
власності на придбане ним майно.
Вказують на те, що спірні будівлі
перебувають за межами населеного
пункту с. Суховоля, позаяк відповідно
до положень ст.ст. 17,123 ЗК України, п. 12
розділу Х «Перехідних положень» ЗК
України та Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» право
розпоряджатися даною земельною
ділянкою та спорудами, що розташовані
на ній, відноситься до компетенції
держави, а не органу місцевого
самоврядування. Звертають увагу суду
на те, що жодних причин для поновлення
пропущеного строку позивач не вказав, а
отже причини пропущення строку
позовної давності є неповажними і для
його поновлення не було жодних підстав.

Просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що оскільки спірне
майно ніким не успадковане, то
Суховільська сільська рада, на
території якої знаходиться це майно,
має право набути його у комунальну
власність у спосіб, визначений статтею
1277 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він зроблений з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Районним судом встановлено, що 31.07.2009
року між відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 укладено договір дарування №1666,
за яким ОСОБА_2 передала безоплатно у
власність ОСОБА_3 нежитлову будівлю,
загальною площею 7,2 кв. м, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, та
складається з: контрольно-пропускного
пункту, позначеного за планом
земельної ділянки літерою «А 1» та
силосної ями, позначеної за планом
земельної ділянки цифрою «І».

Нежитлова будівля та споруда належали
дарувальнику ОСОБА_2 на підставі
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 29.12.2008 року.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 29.12.2008 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
визнання права власності в порядку
спадкування задоволено. Визнано за
ОСОБА_2, крім іншого, право власності на
будівлю - КПП (контрольно-пропускний
пункт) та силосну яму, що розташовані в
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 09.02.2012 року вищевказане
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 29.12.2008 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2

Вищим спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ ухвалою від 15.06.2012 року рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 09.02.2012 року залишено без змін.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив визнати недійсним договір
дарування від 31.07.2009 року на підставі ч.2
ст.203 ЦК України, покликаючись на те, що
ОСОБА_2 відчужила майно, власником
якого вона не була, а Суховільська
сільська рада не може звернутися в суд
з позовом на підставі ч.1 ст.1277 ЦК
України про визнання спадщини
відумерлою після смерті ОСОБА_6, чим
порушено їх права.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам моральним засадам держави і
суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
по визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Суховільська сільська рада стороною
оспорюваного договору дарування від
31.07.2009 року не була.

Колегія суддів вважає, що укладенням
даного правочину жодні права та
законні інтереси позивача не були
порушені, виходячи із наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі із 08.01.1970 року, що
стверджується свідоцтвом про їх
одруження.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час смерті ОСОБА_6 був
зареєстрований та проживав АДРЕСА_2 і
разом з ним проживали його дружина
ОСОБА_2, син ОСОБА_7 та донька ОСОБА_3, що
стверджується довідкою Лапаївської
сільської ради від 28.01.2008 року №641.

Частинами 1,2 ст.1268 ЦК України
встановлено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Не допускається прийняття спадщини з
умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього Кодексу
він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який
починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1273 ЦК України спадкоємець за
заповітом або за законом може
відмовитися від прийняття спадщини
протягом строку, встановленого статтею
1270 цього Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. Відмова від прийняття
спадщини є безумовною і
беззастережною. Відмова від прийняття
спадщини може бути відкликана протягом
строку, встановленого для її прийняття.

Оскільки ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_6
постійно проживала з ним, відтак
вважається, що вона прийняла спадщину.

Крім того, 30.01.2008 року нею було подано у
Пустомитівську державну нотаріальну
контору заяву про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_6, а пізніше їй було
видано ряд свідоцтв про право на
спадщину за законом на майно, яке
належало ОСОБА_6

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 згідно договорів купівлі -
продажу придбав майнові паї членів
сільськогосподарського кооперативу
«Воля» і став власником 100% майна
пайового фонду цього підприємства.

Рішенням загальних зборів членів
кооперативу «Воля» власників майнових
паїв від 28.10.2005 року вирішено продати
ОСОБА_6 майнові паї та майно на
кредиторську заборгованість в розмірі
28543 грн.(протокол №6).

З протоколу №7 від 17.11.2005 року засідання
комісії з організації та вирішення
майнових питань по розпаюванню майна
СГК «Воля» вбачається, що вирішено
виділити ОСОБА_6 майновий пай на суму
55766 грн. і вказано майно 26 найменувань,
серед якого спірні КПП с. Суховоля та
силосна яма.

Після смерті ОСОБА_6 даним майном
продовжували користуватись члени його
сім'ї.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1277 ЦК України у
разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою. Спадщина, визнана судом
відумерлою, переходить у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі
№1-10/2004 Конституційний суд України
визначив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки
права та охоронювані законом інтереси
позивача не були порушені, то відсутні
правові підстави для задоволення
позову, а тому оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 28 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
Суховільської сільської ради
Городоцького району Львівської
області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
нежитлової будівлі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: