Справа № 395/647/14-ц
Провадження № 2/395/175/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 рокум. Новомиргород

Новомиргородський районний суд
Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,

при секретареві СЛЮСАРЮ І.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1 (далі - заявник,
позивач, ОСОБА_1.) до ОСОБА_3 (далі -
відповідач, ОСОБА_3.) про стягнення
боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3
(далі - позивач за зустрічним позовом,
ОСОБА_3.) до ОСОБА_1 (далі - відповідач за
зустрічним позовом, ОСОБА_1.) про
визнання договорів позики недійсними,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 р. до Новомиргородського
районного суду надійшла позовна заява
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, у якій позивач
вказав, що 09 січня 2013 р. відповідач взяв
у нього в борг кошти у розмірі 13.100
гривень і зобов'язалася повернути їх до
09 лютого 2013 р.

Крім того, 12 березня 2014 р. відповідач
знову взяв у нього в борг кошти у
розмірі 55.871 грн. і зобов'язався
повернути їх в строк до 19 квітня 2014 р.

Оскільки у подальшому ОСОБА_3
відмовився повернути заборгованість у
добровільному порядку, посилаючись на
ст. ст. 1-2, 11, 15-16, 207, 509, 525-526, 530, 625-626, 1046-1047,
1049-1050 ЦК України, просить суд стягнути з
нього на користь позивача 69.500,64 грн.
боргу, а також судові витрати по справі.

У червні 2014 р. відповідач ОСОБА_3 подав
до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про
визнання договорів позики від 09 січня
2013 р. та 12 березня 2014 р. недійсними.

Заявник стверджує, що оспорювані
договори позики були укладені ним у
зв'язку з погрозою фізичного
насильства з боку відповідача, що
можуть підтвердити свідки. Тому
відповідно до ст. ст. 203, 215, 1051 ЦК України
їх слід визнати недійсними.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
представник позивача ОСОБА_2
підтримали позов повністю, посилаючись
на обставини, зазначені у заяві.

Зустрічний позов не визнали повністю,
бо викладені у ньому обставини не
відповідають дійсності.

Відповідач ОСОБА_3, представник
відповідача ОСОБА_4 у суді не визнали
первісний позов повністю і пояснили, що
боргові розписки 09.01.2013 р. та 12.03.2014 р.
були складені відповідачем внаслідок
застосування насильства позивачем.
Тому договори позики потрібно визнати
недійсними.

Вони ж підтримали зустрічний позов
повністю, посилаючись на обставини,
зазначені у заяві.

Заслухавши згадані пояснення та
безпосередньо дослідивши докази в
справі: показання свідків, оглянувши
письмові докази та інші матеріали
справи, суд вважає за необхідне
задовольнити первісний позов та
відмовити у задоволенні зустрічного
позову повністю із таких підстав.

Як вбачається з вимог ЦК України:

ст. 1046 - за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

ст. 1047 - договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У судовому засіданні безспірно
встановлено, що 09 січня 2013 р. відповідач
ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 в борг кошти у
розмірі 13.100 гривень і зобов'язався
повернути їх до 09 лютого 2013 р.

Після спливу обумовленого терміну
погашення заборгованості відповідач
борг не повернув, хоча тоді ж, 09 січня 2013
р., ОСОБА_3 склав розписку, в якій
зазначив про наявність боргу перед
позивачем у сумі 13.100 гривень та
зобов'язався повернути їх до 09 лютого
2013 р.

Окрім цього, 12 березня 2014 р. відповідач
ОСОБА_3 знову взяв у ОСОБА_1 в борг кошти
у розмірі 55.871 грн. і зобов'язався
повернути їх в строк до 19 квітня 2014 р.

Після спливу обумовленого терміну
погашення заборгованості відповідач
вказаний борг не повернув, хоча 12
березня 2014 р. ОСОБА_3 склав розписку про
наявність боргу у сумі 55.871 грн. і
зобов'язався повернути їх до 19 квітня
2014 р.

Вище згадані обставини
підтверджуються поясненнями сторін,
оригіналами розписок відповідача від 09
січня 2013 р. та 12 березня 2014 р., іншими
матеріалами справи.

Таким чином, у судовому засіданні
достовірно встановлено, що на підставі
вказаної угоди відповідач одержав від
позивача 68.971 гривень, але в обумовлений
сторонами термін борг заявникові не
повернув.

Суд вважає, що заявник також
обґрунтовано вимагає стягнути 3% річних
від суми боргу, бо відповідно вимогам ч.
2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Тому первісний позов підлягає
задоволенню в обумовленому судом
обсязі.

В той же час підстав для задоволення
зустрічного позову суд не вбачає з
таких міркувань.

Згідно положенням:

ст. 1051 ЦК України позичальник має
право оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором.

Якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідач ОСОБА_3 не оспорює дійсність
наданих позивачем оригіналів розписок
від 09.01.2013 р. та від 12.03.2014 р. про
одержання позик. Тому суд вважає за
потрібне вважати їх належним та
допустимим доказом у справі.

В той же час у зустрічному позові
ОСОБА_3 стверджує, що оспорювані
договори позики були укладені
внаслідок застосування насильства
ОСОБА_1

У першому випадку той начебто відібрав
статутні документи підприємств, що
належать відповідачеві, а також його
особисті документи та документи про
діяльність фізичної особи - підприємця
і погрожував заблокувати господарську
діяльність, якщо ОСОБА_3 не надасть
боргової розписки.

Суд критично відноситься до тверджень
позивача за зустрічним позовом,
оскільки під час допиту його як свідка
у судовому засіданні з дотриманням
положень ст. 62 ЦПК України ОСОБА_3
пояснив, що мав фінансові зобов'язання
перед ОСОБА_1 у зв'язку зі спільним
веденням підприємницької діяльності.
Тому заборгував позивачеві 13.100 грн. із
оборотних коштів ТОВ "Покрівельна
компанія". У подальшому він повернув
борг, але не грошима, а товаром: віддав
рулон мембрани приблизно такої ж
вартості як сума заборгованості.

До того ж ОСОБА_3 не зміг пояснити у
суді, чому ж він не повернув чи не
знищив власну розписку у випадку
сплати боргу.

ОСОБА_1 підтвердив факт спільного
ведення підприємницької діяльності з
ОСОБА_3, проте заперечив повернення
боргу товаром. Вказав, що через їхнє
спільне ТОВ "Покрівельна компанія"
пройшла значна кількість рулонів
мембран, але це не було пов'язано з
поверненням заборгованості. Насправді
вказаний товар був використаний у
виробничій діяльності товариства.

У другому випадку ОСОБА_3 в зустрічному
позові стверджував, що ОСОБА_1 вивіз
його в ліс на автомобілі, де погрожував
фізичною розправою та стріляв з
пістолета у землю поблизу нього. Через
два дні потому він примусив його
написати розписку про наявність боргу.

Суд критично відноситься до тверджень
позивача за зустрічним позовом,
оскільки під час допиту його як свідка
у судовому засіданні з дотриманням
положень ст. 62 ЦПК України ОСОБА_3
пояснив, що мав фінансові зобов'язання
перед ОСОБА_1 у зв'язку зі спільним
веденням підприємницької діяльності.
Тому заборгував позивачеві 51.000 грн. із
оборотних коштів ТОВ "Покрівельна
компанія". У подальшому він повернув
борг, але не грошима, а товаром: віддав 48
банок шовного клею та рулон мембрани
приблизно такої ж вартості як сума
заборгованості.

До того ж ОСОБА_3 не зміг пояснити у
суді, чому ж він знову не повернув чи не
знищив власну розписку у випадку
сплати боргу.

ОСОБА_1, підтвердивши у судовому
засіданні факт спільного ведення
підприємницької діяльності з ОСОБА_3,
заперечив твердження позивача за
зустрічним позовом про повернення
боргу товаром. Вказав, що через їхнє
спільне ТОВ "Покрівельна компанія"
пройшла значна кількість як шовного
клею, так і мембран, але це не було
пов'язано з поверненням
заборгованості. Насправді цей товар
був використаний у виробничій
діяльності товариства.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив у суді, що у
січні 2013 р. ОСОБА_3 розповів йому про
вимагання грошей ОСОБА_1 за якийсь
матеріал та погрози.

У березні 2014 р. ОСОБА_3 знову приїхав до
нього наляканий і розповів, що у нього
вимагають гроші у сумі близько 30-70 тис.
грн., погрожують. Казав, начебто
стріляли у землю.

Зі слів ОСОБА_3 він зрозумів, що це
стосувалось спільної бізнесової
діяльності сторін.

Свідок ОСОБА_6 пояснив у суді, що у
березні 2014 р. він через вікно побачив як
ОСОБА_3 сів до автомобіля ОСОБА_1
Приблизно через 1,5-2 години ОСОБА_3
повернувся додому і розповів, що ОСОБА_1
вивіз його в ліс, де погрожував
розправою, демонструючи зброю.

Що стосується шовного клею і рулонів
мембрани, то ці товари
використовуються у виробничій
діяльності сторін. Тому він
систематично приймав участь у
вантажно-розвантажувальних роботах
при їх доставці до місць зберігання та
використання.

Таким чином, в обох випадках єдиним
первісним джерелом інформації про
начебто застосоване насильство ОСОБА_1
є пояснення ОСОБА_3

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 не були
очевидцями вказаних позивачем за
зустрічним позовом подій, а дізналися
про них від нього особисто.

Тому суд не може у даному випадку
погодитися з позицією ОСОБА_3, що він
вправі заперечувати договори позики та
посилатися на показання зазначених
свідків з приводу застосування
насильства. Адже вказані свідки нічого
не знали про боргові розписки та не
були очевидцями інших подій, з якими
позивач за зустрічним позовом пов'язує
недійсність оспорюваних угод.

Стверджуючи, що договори позики були
укладені під впливом насильства,
ОСОБА_3 одночасно підтвердив у суді, що
ніяких документів про передачу рулону
мембрани у першому випадку та 40 банок
шовного клею і рулону мембрани у
другому випадку сторони не оформляли,
хоча це стосувалось виробничої
діяльності спільного товариства і
загальна вартість товарів становила
значну суму.

ОСОБА_3 також не зміг пояснити у суді,
чому він не звернувся до
правоохоронних органів відразу ж після
першої, або другої події.

ОСОБА_3 підтвердив у суді, що у заявах до
компетентних органів про втрату
особистих документів, котрі начебто
відібрав у нього ОСОБА_1, він не
повідомляв про причетність до цієї
події ОСОБА_1

Із наданої його представником копії
заяви до міліції про застосування до
ОСОБА_3 насильства вбачається, що вона
була подана після надходження до суду
первісного позову ОСОБА_1

В той же час ОСОБА_1 надав до суду копію
рішення міліції з приводу його
особистого звернення 28.04.2014 р., бо
ОСОБА_3 погрожував йому по телефону
розправою.

Ураховуючи наведене, у зустрічному
позові слід відмовити повністю.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4
Закону України "Про судовий збір", ст.
ст. 79-80, 88 ЦПК України судовий збір у
сумі 695,01 грн. підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 208-215, 223, 292,
294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики задовольнити
повністю.

Стягнути із ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 заборгованість за
договором позики від 09.01.2013 р. у розмірі
13.100 грн., 3 % річних за прострочення
грошового зобов'язання у розмірі 479,13
грн., заборгованість за договором
позики від 12.03.2014 р. у розмірі 55.871 грн., 3 %
річних за прострочення грошового
зобов'язання у розмірі 50,51 грн., а також
695,01 грн. судових витрат у справі, а
всього стягнути 70.195 (сімдесят тисяч сто
дев'яносто п'ять) гривень 65 копійок.

Відмовити у зустрічному позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
договорів позики від 09.01.2013 р. та 12.03.2014
р. недійсними повністю.

Рішення суду набирає законної сили в
загальному порядку після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду Кіровоградської
області через Новомиргородський
районний суд.

Головуючий:

суддя - підпис -
С.ЩЕНЮЧЕНКО