Номер провадження 22-ц/775/4811/2014
Головуючий у 1 інстанції: Алтухова О.С.
Доповідач: Краснощокова Н.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді: Краснощокової Н.С.

суддів: Могутової Н.Г., Мірута О.А.

при секретарі: Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу Донецького національного
університету на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 30 квітня 2014 року у
цивільній справі за позовом
Донецького національного університету
до ОСОБА_1 про стягнення шкоди,
заподіяної службовою особою,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 30 квітня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить
скасувати вказане рішення та ухвалити
нове рішення по суті заявлених
позовних вимог через неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд
неправильно відмовив у позові в
частині стягнення 9 000 грн., які були
виплачені незаконно звільненим
працівникам у відшкодування моральної
шкоди, посилаючись на те, що ст. 237 КЗпП
України передбачає обов'язок покриття
шкоди лише у зв'язку з оплатою
працівникові часу вимушеного прогулу
або часу виконання нижче оплачуваної
роботи. При цьому суд невірно не
застосував ст. 1191 ЦК України, яка
підлягала застосуванню, оскільки
спеціальна (інша) норма у діючому
законодавстві відсутня. У задоволенні
решти вимог суд відмовив у зв'язку з
пропуском річного строку для подання
позовної заяви, посилаючись на те, що
позивач не надав жодного доказу на
підтвердження поважності причин
пропуску строку, але позивач подавав
окреме клопотання про поновлення
пропущеного строку та довідку щодо
кадрових змін юридичного відділу, яким
суд не дав оцінки.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення виходив із наступних
встановлених ним обставин. За наказами
відповідача, виданими в період
виконання ним обов'язків ректора
Донецького національного
університету, були незаконно
звільнені 8 працівників, які в
подальшому були поновлені на роботі за
рішеннями суду та ухвалами про
затвердження мирових угод. Кожному з
працівників було виплачено середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, всього
за судовими рішеннями було виплачено 56
858, 75 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 9 000грн.
компенсації моральної шкоди, вказані
суми позивач просив стягнути з
відповідача на підставі ст.ст. 1166,1172,1191
ЦК України та ст.ст.134,237 КЗпП України.
Суд прийшов до висновку про те, що
вимоги про стягнення 9 000 грн.,
виплачених у якості компенсації
моральної шкоди, задоволенню не
підлягають, оскільки до спірних
правовідносин застосовується ст. 237
КЗпП України, якою передбачено
покладання на службову особу, винну у
незаконному звільненні обов'язку
покрити шкоду, заподіяну у зв'язку з
оплатою працівникові часу вимушеного
прогулу або часу виконання нижче
оплачуваної роботи, але обов'язку
покрити шкоду, пов'язану із
відшкодуванням моральної шкоди не
передбачено. У задоволенні вимог про
стягнення 56 858, 75 грн. суд відмовив,
оскільки позивач пропустив
передбачений ч.3 ст. 233 КЗпП України
річний строк з моменту виплати
відповідних сум та не надав доказів на
підтвердження поважності причин
пропуску цього строку.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта ОСОБА_2
підтримував апеляційну скаргу та
наполягав на її задоволенні,
представник відповідача ОСОБА_3 проти
скарги заперечувала та просила рішення
залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді -
доповідача, пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
обґрунтовано виходив із встановлених у
справі фактичних обставин та
дотримався вимог матеріального і
процесуального закону.

Так, судом встановлено, і це вбачається
з матеріалів справи, що за наказами
виконуючого обов'язки ректора
Донецького національного університету
ОСОБА_1 були незаконно звільненні та в
подальшому поновлені на роботі
наступні працівники:

ОСОБА_4 звільнена за наказом № 2105/06 від
11.10.2011 р., поновлена на роботі рішенням
Ворошиловського районного суду міста
Донецька від 03.05.2012 р., яке набуло
законної сили 18.06.2013 р., судом стягнуто з
ДонНУ середній заробіток за час
вимушеного прогулу - 6 321,95 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 1000 грн.,
зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_4 у червні 2012р.;

ОСОБА_5, звільнений за наказом № 2118/06
від 12.10.2011 р., поновлений на роботі
рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 10.05.2012 р., стягнено
з ДонНУ середній заробіток за час
вимушеного прогулу - 12 116,60 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 500 грн.,
зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_5 у травні 2012р.;

ОСОБА_6 була звільнена згідно з наказом
№ 2118/06 від 12.10.2011 р., поновлена на роботі
рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 14.08.2012 року,
стягнено з ДонНУ середній заробіток за
час вимушеного прогулу - 6 183,84 грн.
компенсацію моральної шкоди - 500 грн.,
зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_6 у жовтні 2012р.;

ОСОБА_7 звільнена за наказом № 1988/06 від
30.09.2011 р., поновлена на роботі рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 17.04.2012 р., стягнено з ДонНУ середній
заробіток за час вимушеного прогулу
8115,75 грн., компенсацію моральної шкоди
500 грн., зазначені суми були
перераховані ДонНУ на користь ОСОБА_7 у
квітні і травні 2012р.;

ОСОБА_8 звільнена наказом № 2367/06 від
02.11.2011 р., поновлена на роботі
відповідно до мирової угоди, яка була
затверджена ухвалою Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 28.08.2012 р.,
відповідно до умов мирової угоди ДонНУ
виплачено середній заробіток за час
вимушеного прогулу 15962,94 грн. та
компенсацію моральної шкоди 2000 грн. у
вересні 2012р.;

ОСОБА_9 звільнена наказом № 2367/06 від
02.11.2011 р., поновлена на роботі
відповідно до мирової угоди, яка була
затверджена ухвалою Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 31.08.2012 р.,
відповідно до умов мирової угоди ДонНУ
виплачено середній заробіток за час
вимушеного прогулу 4920,48 грн. та
компенсацію моральної шкоди 2000 грн. у
вересні 2012р.;

ОСОБА_10 звільнена наказом № 2367/06 від
02.11.2011 р., поновлена на роботі рішенням
Ворошиловського районного суду міста
Донецьк від 21.06.2012 р., стягнено з ДонНУ
середній заробіток за час вимушеного
прогулу 568,81 грн., компенсацію моральної
шкоди 1500 грн., зазначені суми були
перераховані ДонНУ на користь ОСОБА_10 в
повному обсязі у липні 2012р.;

ОСОБА_11 звільнений наказом № 2367/06 від
02.11.2011 р., поновлений на роботі
рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 27.06.2012 року,
стягнено з ДонНУ середній заробіток за
час вимушеного прогулу 2667,84 грн.,
компенсацію моральної шкоди 1000 грн.,
зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_11 2667,84 грн. - 14.08.2012р., 1000
грн. - 26.11.2012р.

До суду з даним позовом позивач
звернувся 28.11.2013р.

Згідно з п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли службова особа винна в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд
покладає на службову особу, винну в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу,
обов'язок покрити шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації у
зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу або часу виконання
нижчеоплачуваної роботи. Такий
обов'язок покладається, якщо
звільнення чи переведення здійснено з
порушенням закону або якщо власник чи
уповноважений ним орган затримав
виконання рішення суду про поновлення
на роботі.

Згідно з ч.3 ст. 233 КЗпП України для
звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях стягнення
з працівника матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації, встановлюється строк в
один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку
про те, що позивач має право стягнути з
відповідача, як із службової особи,
винної у незаконному звільненні
працівників, матеріальну шкоди,
заподіяну у зв'язку з оплатою цим
працівникам часу вимушеного прогулу,
тобто його вимоги у цій частині
обґрунтовані, але позивач звернувся до
суду з пропуском встановленого ч.3 ст. 233
КЗпП України строку та не надав доказів
поважності причин пропуску цього
строку.

Відповідачем була подана заява про
визнання поважними причин пропуску
строку, оскільки склад юридичного
відділу ДонНУ після виникнення підстав
для подання позовної заяви
неодноразово змінювався, зокрема,
тричі змінився начальник юридичного
відділу, останні зміни у складі
юридичного відділу відбулися у другому
півріччі 2013 року. Штат змінився майже
повністю, що порушило звичайний ритм
діяльності юридичного відділу і
послідовність у роботі його
працівників. На підтвердження
клопотання позивачем додано довідку
щодо кадрових змін юридичного відділу
в університеті. Із довідки вбачається,
що у юридичному відділі позивача мали
місце кадрові зміни, звільнялись
юрисконсульти та начальники відділу,
але в період, у який позивачу слід було
подати позов без пропуску строку - з
травня 2012р. по листопад 2013р. у
юридичному відділі працювало
одночасно по 4 - 5 працівників, тому
зазначені кадрові зміни не можна
визнати обставинами, які б
перешкоджали можливості підготувати
та подати позовні заяви. Тому причина
пропуску строку, на яку посилався
відповідач, не є поважною.

Інших доказів, які б свідчили про
наявність поважних причин пропуску
строку позивачем не надано, тому
висновок суду про відмову у позові в
частині вимог про відшкодування сум
виплаченого середнього заробітку за
час вимушеного прогулу у зв'язку з
пропуском строку є вірним.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині відшкодування шкоди,
пов'язаної із виплатою звільненим та
поновленим працівникам відшкодування
моральної шкоди в сумі 9 000 грн. суд
обґрунтовано виходив із того, що таке
відшкодування не передбачено чинним
законодавством. Спеціальною нормою,
яку правильно застосував суд, є ст. 237
КЗпП України, яка передбачає обов'язок
службової особи, винної у незаконному
звільненні, покрити шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
саме у зв'язку з оплатою працівникові
часу вимушеного прогулу, відшкодування
суми компенсації моральної шкоди
законом не передбачено.

Посилання апелянта на ст. 1166, 1191 ЦК
України безпідставні, зазначені норми
регулюють недоговірні зобов'язання, у
той час, як між сторонами виникли
трудові правовідносини, які
регулюються Кодексом законів про
працю України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.
Рішення суду відповідає встановленим у
справі фактичним обставинам, ухвалене
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального закону і підстав для
його скасування немає.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Донецького
національного університету відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 30 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: