АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4252/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач - Макаров
М.О. Категорія 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.

при секретарі - Завідоновій К.Д.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 березня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки удаваним, визнання
дійсним договору позики та визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання
удаваним договору купівлі-продажу
земельної ділянки, визнання дійсним
договору позики, визнання дійсним
договору іпотеки земельної ділянки та
визнання права власності на земельну
ділянку, посилаючись на те, що 17 грудня
2012 року він отримав позику від ОСОБА_3 у
розмірі 5950 доларів США на три місяці
під 10 % від вказаної суми, а всього 7735
доларів США. Оскільки умовою надання
йому цієї позики було укладання з
відповідачем договору купівлі-продажу
належної йому земельної ділянки,
площею 0,0450 га, що розташована в АДРЕСА_1,
в якості гарантії забезпечення
повернення позики.

26 грудня 2012 року вони уклали договір
купівлі-продажу вказаної земельної
ділянки, який був зареєстрований
нотаріально та цей договір вони
повинні були розірвати після
повернення ним позики, що
підтверджується розпискою від 26 грудня
2012 року, відповідно до якої, купівля
продаж спірної земельної ділянки
оформлена на ОСОБА_3 для забезпечення
повернення позики від 17 грудня 2012 року,
після чого вони повинні були розірвати
зазначений договір купівлі - продажу
земельної ділянки, а в подальшому на
підставі додаткових угод від 17 березня
2013 року та від 17 квітня 2013 року вони
домовились про продовження зобов'язань
та строку повернення позики до 17 червня
2013 року з остаточною сумою позики у
розмірі 7 140 доларів США.

Проте, 27 травня 2013 року відповідач
змусив його звільнити спірну земельну
ділянку посилаючись на те, що він є її
власником, а на його зауваження, що в
них є домовленість до 17 червня 2013 року
про повернення позики та розірвання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, ОСОБА_3 відповів, що ніяких
домовленостей між ними не існує, після
чого він направив відповідачу 10 червня
2013 року листа про повернення позики та
розірвання договору купівлі - продажу
земельної ділянки, який залишився без
відповіді.

У зв'язку з чим просив: визнати удаваним
договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, як укладений з метою
приховати договір іпотеки земельної
ділянки площею 0,0450 га за адресю:
АДРЕСА_1, для забезпечення договору
позики від 17 грудня 2012 року; визнати
дійсним договір позики від 17 грудня 2012
року, на суму 58353 грн. 80 коп. зі строком
строком до 17 червня 2013 року; визнати
дійсним, укладений 26 грудня 2012 року
договір іпотеки вказаної земельної
ділянки між ОСОБА_3 та та ОСОБА_2, для
забезпечення зобов'язань сторін за
договором позики та визнати за ним
право власності на вказану земельну
ділянку.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 05 березня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду сукасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення його позову в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з
додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що 17 грудня 2012
року між сторонами, а саме ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено, в усній формі,
договір позики, відповідно до якого
ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у
розмірі 7735 доларів США, про що сторони
зазначили в розписці від 26 грудня 2012
року зі строком повернення до 17 березня
2013 року, а в подальшому між цими ж
сторонами було продовжено строк дії
договору позики з 17 березня 2013 року до 17
квітня 2013 року, а потім із 17 квітня 2013
року до 17 червня 2013 року та зазначена
кеінцева сума повернення в розмірі 7140
доларів США (а.с. 118).

Крім того встановлено, що 26 грудня 2012
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0450 га, яка розташована
по АДРЕСА_1, який був посвідчений
нотаріально, згідно якого останній
купив у позивача вказану земельну
ділянку та в якому зазначено, що
продавець свідчить, що на вказаній
земельній ділянці житловий будинок та
господарські будівлі відсутні, а також
в договорі, підписаному сторонами,
значиться, що підписання цього
договору буде свідчити про одержання
позивачем повного розрахунку за
продану нерухомість та відсутність
матеріальних претензій до покупця
(а.с.12-13), а 24 квітня 2013 року право
власності на спірну земельну ділянку
було зареєстровано за відповідачем
(а.с. 48)

Відповідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
/продавець/ передає або зобов'язується
передати майно /товар/ у власність
другій стороні /покупцеві/, а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно /товар/ і сплатити за нього певну
грошову суму, а згідно ч.1 ст. 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку /квартири/
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 235 ЦК України визначанено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснив п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06 листопада 2009 року за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним. До удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2
просив визнати удаваним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0450 га, який укладено з метою
приховати договір іпотеки земельної
ділянки для забезпечення договору
позики від 17 грудня 2012 року, проте ці
вимоги є безпідставними, оскільки
доказів того, що фактично між сторонами
укладено договір іпотеки суду надано
не було. Крім того, відповідно до ч.1 ст.
18 Закону України «Про іпотеку»
іпотечний договір укладається між
одним або декількома іпотекодавцями та
іпотекодержателем у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню,
проте таких вимог сторонами додержано
не було.

Крім того, згідно вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
та на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми, а ст. 1049 ЦК
України передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, а відповідно до
вимог статті 559 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначалося вище 17 грудня 2012 року між
сторонами, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
укладено, в усній формі, договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_3 передав
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7735
доларів США з кінцевим терміном
повернення до 17 червня 2013 року (а.с. 118),
проте позивач не розрахувався повністю
за договором позики з відповідачем та
отримані грошові суми в повному обсязі
не повернув, про що він також зазначив в
судовому засіданні.

Крім того, позивач в судовому засіданні
послався на те, що відповідач незаконно
оформив на себе право власності на
спірну земельну ділянку, оскільки
вказана земельна ділянка підлягала
поверненню позивачу відповідачем
після сплати грошових коштів за
договором позики про що було зазначено
в розписці від 26 грудня 2012 року, проте
як вбачається з матеріалів справи
спірний договір купівлі-продажу
земельної ділянки є реальним,
укладеним з додержанням вимог Закону
та в цьому договорі відсутні будь-які
застереження чи зобов'язання щодо
повернення земельної ділянки, а інших
доказів цим обставинам позивачем суду
надано не було.

Що стосується позовних вимог позивача
про визнання договору позики дійсним,
колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки відповідно
до вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
та на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми, а тому цей
договір позики є дійсним та додаткове
визнання його дійсним не потребує.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що підстави для задоволення
позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2. про
те, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки є удаваним прочином,
колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки ці доводи
зводяться до переоцінки доказів та
незгодою з висновками суду, крім того
посилання апелянта на розписку, в якій
зазначено вимоги про повернення
спірної земельної ділянки, є
безпідставними, оскільки ці вимоги
укладені в непередбачений законом
спосіб, а тому не можуть бути підставою
визнання правочину недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не
можуть бути підставою для скасування
правильного по суті рішення суду, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 05 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді