АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1005/14-ц 22-ц/774/2060/К/14
Справа № 193/1005/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/2060/К/14 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 (4) Доповідач Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Турік В.П., Чорнобука В.І.,

при секретарі Герасимчук Г.І.,

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Відродження плюс» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Відродження плюс» (далі КП «Відродження плюс») про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 листопада 2010 року вона була прийнята на посаду оператора компютерного набору в КП «Відродження плюс», а 21 березня 2014 року була звільнена з займаної посади у звязку з систематичними прогулами та невиконанням функціональних обовязків згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення безпідставним та таким що суперечить чинному законодавству, тому просила суд визнати наказ № 18 від 20 березня 2014 року незаконним та скасувати його, зобовязати відповідача змінити наказ про звільнення вказавши причину звільнення за власним бажанням, зобовязати відповідача сплатити всі належні суми середньомісячний заробіток, індексацію) з 26 липня 2013 року до дня ухвалення рішення.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд неправомірно відмовив їй у задоволенні позовних вимог, не звернув увагу на відсутність порушень нею трудової дисципліни, а також залишив поза увагою те, що про будь-які зміни чи доповнення до раніше визначених її обовязків вона не повідомлялася. Крім того, суд не врахував, що її звільнення відбулося з порушенням норм чинного законодавства.

В своїх запереченнях КП «Відродження плюс» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 листопада 2010 року позивач ОСОБА_2 прийнята у КП «Відродження плюс» оператором комютерного набору (04.01.11 р. прийнята директором ОСОБА_3 (а.с 7, прийнята директором ОСОБА_6 (а.с. 8)).

Відповідно до наказу №18 від 18.01.2011 року (а.с. 54) посаду оператора комп'ютерного набору включено до штатного розпису.

При допиті спеціаліста центру зайнятості було зясовано, що 04.05.2011 р. та 15.05.2012 р. було заплановане вивільнення працівників КП «Відродження плюс», але звільнення фактичного не було.

18 червня 2012 року позивач була переведена слюсарем 1 розряду (наказ №9 від 18.06.2012 р. (а.с. 57 зворот).

3 січня 2013 року між директором КП ОСОБА_3 та ОСОБА_2С укладена трудова угода, відповідно до якої КП «Відродження плюс» зобовязується надати обєм роботи на домашньому компютері згідно посадової інструкції, не посилаючись на будь-які норми цивільного законодавства.

Згідно наказу №34 від 01.07.2013 року ОСОБА_2 надано відпустку з розрахунком (а.с. 59), проведеним бухгалтером підприємства.

Згідно оглянутих копій карток обліку використаного робочого часу та підрахунку заробітної плати (а.с. 61, 107), з серпня місяця 2013 року позивач не зявлялася на підприємстві.

Відповідно до акту перевірки фінансово-господарської діяльності КП Відродження плюс від 14 червня 2013 року (а.с. 151-159) оператора компютерного набору ОСОБА_2 ніхто на підприємстві не бачив, але заробітна плата нараховувалася у відповідності до законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом без поважних причин, оскільки в судовому засіданні не навела аргументів пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, за змістом ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду повинно бути зазначено встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову з цієї підстави, суд першої інстанції не навів в рішенні висновків та мотивів щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог ОСОБА_2

Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведено існування самого субєктивного права або факту його порушення, рішення суду першої інстанції не містить жодного висновку щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог тому, на думку колегії суддів, у звязку із грубим порушенням вимог процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 01.11.2010 року прийнята на роботу в КП "Відродження плюс" оператором комп'ютерного набору по трудовому договору № 7 з випробувальним терміном 2 місяці.

Наказом № 18 від 01.01.2011 року позивач прийнята на посаду оператора комп'ютерного набору.

18.06.2012 року наказом № 9 ОСОБА_2 переведена на посаду слюсаря 1-го розряду з оплатою 0,5 ставки слюсаря.

03.01.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та директором КП "Відродження плюс" укладено трудову угоду, згідно якої КП "Відродження плюс" зобов'язується надати ОСОБА_2 об'єм роботи на домашньому комп'ютері згідно посадової інструкції, а також вмінено останній в обов'язки виконання роботи по прибиранню орендованого приміщення КП "Відродження плюс".

Відповідно до наказу № 30 від 15.04.2013 року "Про роботу за суміщенням" наказ № 9 від 18.06.2013 року припинено та у зв'язку з відсутністю комп'ютера на підприємстві вмінено ОСОБА_2 виконання роботи на комп'ютері, зв'язок з інтернетом, факс на особистому комп'ютері, а також виконання робіт по прибиранню орендованого приміщення комунальним підприємством.

Як стверджували у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю в КП "Відродження плюс" комп'ютера позивач виконувала роботу на домашньому комп'ютері.

Разом з тим, згідно довідки від 14.10.2014 року виданої Новоюлівською сільською радою Софіївського району Дніпропетровської області та копій відомості і видаткової накладної № 83 від 05.09.2013 року комунальним підприємством "Відродження плюс" 03.06.2010 року був придбаний комп'ютер, який згідно наказу № 34 від 29.07.2011 року був подарований ОСОБА_6 у звязку з виходом на пенсію, а 05.09.2013 року комунальним підприємством було придбано новий компютер, занесений на основні засоби підприємства.

Згідно акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 04-14-19/52 КП "Відродження плюс", проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області, в ході перевірки встановлено, що громадянка ОСОБА_2 на час перевірки фактично не була звільнена з посади оператора комп'ютерного набору КП "Відродження плюс", але згідно табелю обліку використання робочого часу встановлено, що громадянка ОСОБА_2 не з'являється на роботі з 25 липня 2013 року та по теперішній час. Перевіркою не з'ясовані причини відсутності ОСОБА_2 Так як громадянка ОСОБА_2 не з'являється на робочому місці, тому їй не нараховується заробітна плата.

Згідно письмового пояснення директора КП "Відродження плюс" ОСОБА_4, що на оператора комп'ютерного набору КП "Відродження плюс" ОСОБА_2 не заведено особову картку та невнесені відповідні записи до трудової книжки, так як трудова книжка знаходиться у громадянки ОСОБА_2 чим порушено вимоги ч. 3, 4 ст. 48 КЗпП України попередніми директорами підприємства, зокрема ОСОБА_3 матірю позивача.

За результатами проведеної перевірки директору КП "Відродження плюс" ОСОБА_4 винесено припис щодо усунення виявлених порушень та запропоновано у строк до 14 квітня 2014 року письмово проінформувати Територіальну державну інспекцію з питань праці У Дніпропетровській області про вжиті заходи щодо виконання припису.

На виконання припису державного інспектора праці директором КП "Відродження плюс" направлено ОСОБА_2 лист з пропозицією надати, у строк до 14 березня 2014 року, підтверджуючі документи правової відсутності на робочому місці - оператора комп'ютерного набору та прибиральниці КП "Відродження плюс" згідно трудової угоди від 03.01.2013 року, з 25 липня 2013 року по 28 лютого 2014 року.

У відповідь на вищезазначену пропозицію ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її за власним бажанням.

Наказом № 18 від 20 березня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади з 20.03.2014 року згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

За вказаним пунктом оформляється звільнення працівників, які самовільно залишили роботу (не виконали обовязок письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням тощо.).

Факт невиходу ОСОБА_2 на роботу з 25 липня 2013 року підтверджено матеріалами справи, доказів відсутності прогулів чи відсутності на роботі з поважних причин з 25 липня 2013 року позивачем суду не надано.

В таких випадках звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 згідно наказу № 34 від 01 липня 2013 року перебувала у відпустці першим днем виходу з якої є 25 липня 2013 року, відповідачем помилково у наказі зазначено дату звільнення - 20 березня 2014 року.

Оскільки днем звільнення, у відповідності до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 є останній день роботи працівника, то в даному випадку останнім днем роботи позивача слід вважати 25 липня 2013 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а саме визнання наказу № 18 від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним в частині дати звільнення, з визначенням дати звільнення ОСОБА_2 за вказаним наказом з 25 липня 2013 року та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3,4 ч. 1 ст. 309, 313, 314-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Відродження плюс» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати наказ № 18 від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним в частині дати звільнення, визначивши дату звільнення ОСОБА_2 за вказаним наказом з 25 липня 2013 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: