У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю „Кредитні
ініціативи" на рішення Рівненського
районного суду від 18 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю „Кредитні
ініціативи" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 18 березня 2014 року позов ОСОБА_1 з
обмеженою відповідальністю „Кредитні
ініціативи" (далі - ТОВ „Кредитні
ініціативи" або ОСОБА_1) задоволено
частково: звернуто стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 58,9 метрів квадратних,
і складається з трьох кімнат, що
належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_5, на користь позивача в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 1701/0308/88-032 від 27.03.2008 року,
яка станом на 01.03.2013 року складає 585 163,61
гривень, в т.ч.: за кредитом - 253 665,85
гривень, за відсотками - 127 779,77 гривень,
пеня - 203 717,99 гривень, шляхом проведення
прилюдних торгів згідно із Законом
України „Про виконавче провадження",
встановивши початкову ціну предмету
іпотеки на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна.

Стягнуто з солідарно з відповідачів на
користь ТОВ „Кредитні ініціативи" 3 441
гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

На рішення суду в частині відмови в
задоволенні вимоги про виселення
відповідачів ОСОБА_1 подано апеляційну
скаргу, в якій покликався на його
незаконність та необґрунтованість
через невідповідність висновків суду
обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалося про
неправильне застосування судом норми
ч.2 ст. 40 Закону України „Про іпотеку".
Позивач використав своє право на
позасудове врегулювання спору шляхом
направлення відповідачам відповідної
вимоги про виселення упродовж тридцяти
днів, однак вона була залишена поза
увагою. Звертаючись до суду з позовом
про виселення, ТОВ "Кредитні
ініціативи" скориставшись правом на
судовий захист, що встановлено ст. 124
Конституції України та рішенням
Конституційного Суду України № 15-рп/2002
від 09.07.2002 року. При вирішенні справи і
ухваленні рішення судом не було
враховано роз'яснення постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
„Про практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
де зазначено про можливість
одночасного звернення стягнення на
предмет іпотеки з виселенням мешканців
жилого приміщення.

З наведених міркувань просив рішення
Рівненського районного суду від 18
березня 2014 року скасувати повністю та
ухвалити нове - про задоволення позову
в повному обсязі.

Ураховуючи зміст доводів і вимог
апеляційної скарги та інтереси
позивача, вбачається, що рішення суду
оскаржується ТОВ "Кредитні ініціативи"
в частині відмови в задоволенні його
вимог до відповідачів. Про це в
засіданні апеляційного суду
підтвердив і представник позивача.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
позивача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
позову про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із жилого
приміщення - предмета іпотеки, суд
першої інстанції правильно виходив з
недодержання іпотекодержателем
положень ст. 40 Закону України "Про
іпотеку", за правилами якої він повинен
був направити мешканцям квартири, яка є
предметом іпотеки, письмову вимогу про
її звільнення протягом одного місяця з
дня отримання повідомлення. Оскільки
матеріали справи не містять належних
доказів про виконання позивачем
наведених умов закону, тому судом
знайдено позов в цій частині
необґрунтованим і залишено його без
задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що між
Відкритим акціонерним товариством
„Сведбанк" (після зміни назви -
Публічне акціонерне товариство
„Сведбанк") та ОСОБА_2 27.03.2008 року
укладено кредитний договір № 1701/0308/88-032
(з подальшим внесенням змін та
доповнень) відповідно до якого
позичальник отримав кредит у сумі 34 000
доларів США, зобов'язавшись повернути
його і сплатити проценти за
користування в сумі, у строки та на
умовах, що передбачені договором
(а.с.25-27).

З метою виконання належного виконання
зобов'язання за кредитним договором і
повернення отриманих коштів
кредитодавець та ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 уклали договір
іпотеки,за яким було передано в іпотеку
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 47-49).

28 листопада 2012 року ПАТ "Сведбанк" на
підставі договору факторингу №15
відступив за плату на користь ОСОБА_1 з
обмеженою відповідальністю
"Факторингова компанія "Вектор Плюс"
своє право грошової вимоги до
відповідачів (а.с. 10-13, зв.). Того ж числа
фактор за вказаним договором, вже діючи
як клієнт, у свою чергу відступив за
плату ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
право грошової вимоги до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 14-22,
зв.).

Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Тоді ж, тобто 28 листопада 2012 року, ПАТ
"Сведбанк" передав свої права
іплотекодержателя на квартиру АДРЕСА_1
на користь ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія" "Вектор Плюс", а останній того
ж числа відступив щойно набуті права
іпотекодержателя ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
(а.с. 23-24).

Відповідно до ст.ст. 512-514 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.
До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Таким чином позивач набув остаточних
прав вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з приводу стягнення
кредитних коштів, звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення їх із
квартири, яка є предметом іпотеки.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оскільки фактично рішення суду щодо
стягнення кредитної заборгованості та
звернення стягнення на предмет іпотеки
сторонами не оскаржувалося, тому
повноваження колегії суддів
обмежуються переглядом рішення в
частині відмови в задоволенні позову.

Частиною 2 ст. 40 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у абз. другому-третьому п. 43 своєї
постанови від 30.03.2012 року №5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
видно, що примусове виселення
мешканців житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, здійснюється в порядку,
встановленому законом (ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК
України, ст.ст. 39-40 Закону України "Про
іпотеку"). При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Наявність на а.с. 59-59, зв. повідомлення
про усунення порушень з вимогою
добровільно виселитися з АДРЕСА_1, що
адресоване ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не свідчить про те, що
вони одержали цю вимогу. Більше того,
обставину вручення вимоги вони
заперечують, а будь-яких доказів, які би
вказували про отримання її
відповідачами матеріали справи не
містять. Сам по собі список відправки
рекомендованої кореспонденції на їхню
адресу, без даних про її отримання, цю
обставину не підтверджує (а.с. 58-58, зв.).

На зазначені факти обґрунтовано
послався суд першої інстанції,
приходячи до висновку про відмову в
позові про виселення відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про
неврахування ст. 124 Конституції
України, положень ч. 2 ст. 40 Закону
України "Про іпотеку", рішення
Конституційного Суду України № 15-рп/2002
від 09.07.2002 року та роз'яснень постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
„Про практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
на увагу не заслуговують і
спростовуються правильністю висновків
суду.

Додержання судом вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення є
підставою відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України для залишення апеляційної
скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
відхилити, а рішення Рівненського
районного суду від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: