Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Попович О.В.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Сумської області від
28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
кредитної заборгованості у розмірі 22 092
грн 59 коп., з яких: 2 700 грн - кредитні
кошти, 10 461 грн 87 коп. - заборгованість зі
сплати процентів, 7 402 грн 50 коп. -
заборгованість із комісії за
користування кредитом, 500 грн - штраф
(фіксована частина), 1 028 грн 22 коп. -
штраф (процентна складова). Свої вимоги
позивач обґрунтовував тим, що 06 грудня
2007 року ОСОБА_3 отримала кредитні кошти
у сумі 3 тис. грн у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку зі сплатою 24 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.
Посилаючись на те, що внаслідок
порушення відповідачем строку та
порядку погашення кредиту утворилася
заборгованість, позивач просив
задовольнити позов.

Не погоджуючись із позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк»,
ОСОБА_3 просила застосувати позовну
давність, відмовити в задоволенні
позову у зв'язку з пропущенням строку
позовної давності.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 05
грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 28 січня 2014 року рішення
Роменського міськрайонного суду
Сумської області від 05 грудня 2013 року
скасовано та ухвалено нове про
задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 22 092 грн 59
коп. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
судові та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України,
рішення апеляційного суду повинно
містити: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 06 грудня 2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, без номера,
відповідно до якого остання отримала у
кредит 3 тис. грн, за умови сплати 24 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом.

Своїм підписом у заяві ОСОБА_3
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами та
Правилами надання банківських послуг
(далі - Умови) складає між нею та банком
договір.

Згідно з пунктом 9.12 Умов, які є
складовою частиною кредитного
договору, договір діє протягом 12
місяців з моменту його підписання. Якщо
протягом цього строку жодна із сторін
не проінформує другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк (а. с. 20).

Відповідно до п. 6.5 Умов позичальник
зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом, процентами
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах, передбачених цим
договором.

Згідно п. 6.6 Умов позичальник
зобов'язується у разі невиконання
зобов'язань за договором на вимогу
банку виконати зобов'язання з
повернення кредиту (у тому числі
простроченого кредиту та овердрафту),
оплати винагороди банку.

Відповідно до п. 8.6 Умов при порушенні
позичальником строків платежів за
кожним з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором, більш ніж
на 120 днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5
% від суми позову.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов висновку про те, що у спорі, який
розглядається, дія кредитного договору
не припинилася і строк його виконання
не сплив, зокрема, відповідачем не
надано доказів того, що дія договору в
зазначеному вище порядку припинялася.

Проте такі висновки апеляційного суду
є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Апеляційним судом залишено поза увагою
те, що згідно з випискою з особового
рахунку відповідач кредитні кошти
останній раз отримала 11
лютого 2008 року, коштів на погашення
отриманого кредиту не вносила, а до
суду з цим позовом банк звернувся 03
жовтня 2013 року, тобто з пропущенням
строку позовної давності, на
застосуванні якої наполягала
відповідач.

За таких обставин правильним є
висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову з підстав,
передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із залишенням рішення суду
першої інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 28 січня 2014 року скасувати,
рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 05
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.П. Касьян

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик