АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5695/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

12 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Максюти Ж.І., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Головне
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, третя особа ПАТ
«УніКредитБанк» про усунення перешкод
в здійснені права власності шляхом
виселення, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
Дніпропетровського домобудівного
комбінату №1, ОСОБА_2, Головного
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, треті особи Самарський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, Орган
опіки та піклування Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради, КП
«ДМБТІ» про визнання недійсним
приватизації квартири, дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру, договору купівлі-продажу,
зняття з реєстрації, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6,
Дніпропетровського домобудівного
комбінату №1, ОСОБА_2, Головного
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області: треті особи КП «ДМБТІ», ОСОБА_3
про визнання недійсними свідоцтва про
право власності на квартиру, дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру, договору купівлі-продажу
квартири, визнання права користування
квартирою, зняття з реєстрації ОСОБА_6,
поновлення строку позовної давності за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 08 квітня 2014 року ,
-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2008 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_4, треті особи: Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Індустріального РВ ДМУ
УМВС України у Дніпропетровській
області, Орган опіки та піклування
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«УніКредитБанк» про усунення перешкод
у здійсненні права власності шляхом
виселення. З урахуванням уточнених
позовних вимог посилалась на те, що
згідно із договором купівлі - продажу
квартири, укладеного 4 липня 2008 року між
нею, як покупцем, та ОСОБА_6, як
продавцем, їй на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1. Право
власності зареєстровано в КП ДМБТІ.
Кошти за квартиру нею були повністю
сплачені ОСОБА_6 під час нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
для чого 04 липня 2008 року нею було
укладено з ПАТ «УніКредитБанк» договір
про іпотечний кредит на строк до 2015
року про надання грошових коштів в сумі
60591 доларів США для придбання вказаної
квартири. На забезпечення виконання
зобов'язань по поверненню коштів по
кредитному договору, 04 липня 2008 року
між нею та банком також було укладено
іпотечний договір. Під час підписання
договору купівлі-продажу ОСОБА_6
повідомив їй, що крім нього в квартирі
зареєстровані та проживають
відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
зареєстрована, але не проживає ОСОБА_5,
ОСОБА_6 запевнив її, що на її вимогу вони
звільнять квартиру. Оскільки квартиру
вона придбала для власного проживання,
то після укладання договору
купівлі-продажу вона звернулася до
відповідачів з вимогою про виселення
та зняття їх з реєстрації, однак
відповідачі відмовилися звільнити
квартиру, вона не може в неї вселитись.
Вказаними діями відповідачі порушують
її права як власника квартири, тому
вона просила суд усунути перешкоди в
здійсненні права користування та
розпорядження належною їй квартирою,
виселивши ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4;
зобов'язати Головне управління
державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 (том 2, а.с.5-6, том 3, а.с.86-87).

У жовтні 2008 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті
особи приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, Орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Індустріальної районної ради
м. Дніпропетровська, Самарський відділ
Державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про визнання
договору купівлі-квартири недійсним. У
березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2,
Дніпропетровського домобудівного
комбінату №1, треті особи ОСОБА_4,
ОСОБА_5, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсною
приватизацію квартири, визнання
квартири спільною сумісною власністю.
В обґрунтування позовних вимог (з
урахуванням подальших уточнень) ОСОБА_3
посилалася на те, що 12 листопада 1982
року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 і
почала проживати однією сім'єю за
місцем проживання своєї матері у
АДРЕСА_2. Весною 1983 року вони стали
проживати в квартирі сестри ОСОБА_6 у м.
Дніпропетровську на АДРЕСА_3. Разом з
ними проживала її малолітня дочка від
першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У
зв'язку з виїздом сестри ОСОБА_6 у
Москву та необхідністю оформлення
квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_6, вона з
чоловіком домовились фіктивно
розірвати шлюб, так як інакше неможливо
було прописатися у квартирі сестри.
ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
розірвання шлюбу і він був розірваний.
У 1984 році ОСОБА_6 прописався у квартирі
АДРЕСА_3, де вона і дочка продовжували з
ним жити однією сім'єю. 20 червня 1986 року
вони обміняли квартиру АДРЕСА_3 на
квартиру АДРЕСА_1. 21 серпня 1986 року
ОСОБА_6 прописався за вказаною адресою.
Вона з дочкою були прописані у квартиру
матері, хоча продовжували жити однією
сім'єю з ОСОБА_6 до кінця листопада 1999
року у квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 у
них народилася дочка ОСОБА_4. У зв'язку з
тим, що у ОСОБА_6 були борги, які треба
було негайно повертати, у грудні 1996
року вона і ОСОБА_6 звернулися до
виконкому Індустріальної районної
ради із заявою про видачу дозволу
на продаж однокімнатної квартири її
матері (квартири АДРЕСА_2). Рішенням
виконкому від 21 січня 1997 року було
встановлено, що їх сім'я має квартиру
більш великої площі АДРЕСА_1, та
звертаючи увагу на те, що вони
проживали разом, їм надали дозвіл на
продаж однокімнатної квартири матері,
в котрій були прописані позивачка,
дочка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5. Гроші від
продажу квартири вона передала ОСОБА_6
для погашення боргу, а ОСОБА_6
зобов'язався забезпечити дітей і її
житлом, прописавши їх в квартирі
АДРЕСА_1. 18 вересня 1997 року ОСОБА_3 та
дочки були прописані у квартирі
АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_6, а значить
придбали право користування квартирою,
як члени сім'ї. ОСОБА_6 після 1997 року
дотепер ніколи не ставив питання про їх
виселення; про те, що він 22 квітня 1997
року приватизував квартиру та отримав
свідоцтво про право власності на неї, а
потім 4 липня 2008 року продав квартиру
ОСОБА_2, вона та діти дізнались лише у
кінці липня 2008 року, отримавши з
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_2
про виселення.

Вважає дублікат свідоцтва про право
власності на житло від 14 квітня 2008 року
недійсним, вважає, що квартира АДРЕСА_1
не була приватизована і на неї не
видавалося свідоцтво про право
власності на ім'я ОСОБА_6, який з 27
листопада 1999 року по 4 липня 2008 року не
проживав в квартирі і на теперішній час
не проживає, не користувався квартирою
і не сплачував за квартиру, тому
втратив право користування квартирою в
2000 році, і повинен бути знятий з
реєстрації. Про приватизацію квартири
вона дізналась у 2013 році, тому строк
позовної давності нею не пропущений.
Про те, що дублікат видано не
уповноваженим органом і з порушенням
установленої процедури їй стало відомо
у 2012 році, а тому на підставі ст. 267 ч. 5 ЦК
України і того, що вона не бачила
документів про приватизацію з 1997 року
по теперішній час, строк позовної
давності має бути поновлено. Просила
суд: визнати недійсною приватизацію
квартири АДРЕСА_1 через відсутність
оригіналу свідоцтва про право
власності на ім'я ОСОБА_6; визнати
недійсним дублікат свідоцтва про право
власності па житло на ім'я ОСОБА_6,
виданий 14 квітня 2008 року
Дніпропетровським домобудівним
комбінатом № 1; визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири між
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 4 липня 2008 року;
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3;
зобов'язати відділ громадянства і
реєстрації фізичних осіб і міграційної
служби Індустріального району м.
Дніпропетровська зняти з реєстрації
ОСОБА_6 по квартирі АДРЕСА_1; поновити
строк позовної давності, так як він
пропущений з поважних причин (т. 5 ас.
33-41).

Ухвалами Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 10
листопада 2008 року та від 14 червня 2013
року справи були об'єднані в одне
провадження.

23 вересня 2013 року ОСОБА_4 подала
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6,
Дніпропетровського домобудівного
комбінату №1, ОСОБА_2, Головного
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, треті особи: Комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації», ОСОБА_3 про визнання
недійсними свідоцтва про право
власності на квартиру, дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру, договору купівлі-продажу
квартири, визнання права користування
квартирою, зняття з реєстрації ОСОБА_6,
поновлення строку позовної давності. В
обґрунтування своїх вимог позивачка
посилалася на ті ж правові підстави,
які вказані і в позовній заяві ОСОБА_3, а
саме ст.ст.15,203,215,227,228 ЦК України та
ст.ст.64,107 ЖК України. Просила суд:
визнати недійсним свідоцтво про право
власності квартири АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_6; визнати недійсним дублікат про
право власності на житло на ім'я ОСОБА_6,
виданий 14 квітня 2008 року
Дніпропетровським домобудівним
комбінатом № 1; визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_2 4
липня 2008 року; зобов'язати
Індустріальний районний відділ у м.
Дніпропетровську головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації ОСОБА_6 по квартирі АДРЕСА_1;
визнати за нею право користування
квартирою АДРЕСА_1 з дня народження (1988
року) як за дочкою ОСОБА_6, яка
зареєстрована у квартирі у 1997 році і
постійно в ній проживає; поновити строк
позовної давності, так як він
пропущений з поважних причин -
відсутності достовірних відомостей
про приватизацію і видачу свідоцтва
про право власності на квартиру до 2013
року, відсутності достовірних
відомостей до 2012 року з Домобудівного
комбінату № 1, КЖЕП-21, управління
Житлового господарства
Дніпропетровської міської ради, КП
«ДМБТІ» щодо видачі дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру (том.5 а.с. 79-84).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 08 квітня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені частково: усунуто перешкоди
в здійсненні ОСОБА_2 права користування
та розпорядження належною їй на праві
власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення з вказаної квартири ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_4. В іншій частині позову
відмовлено. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, зустрічної позовної
заяви ОСОБА_4 відмовлено, Стягнуто із
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати по справі по 8
грн. 17 коп. з кожної (том 6, а.с.5-16).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
її вимог та позовних вимог ОСОБА_3, та
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_8 в повному обсязі (том 6, а.с. 22-27).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
приватизації, свідоцтва про право
власності на квартиру та його
дублікату недійсними, суд першої
інстанції правильно виходив із того,
що приватизація спірної квартири
відбулась згідно вимог чинного
законодавства, як і видача свідоцтва на
право власності та його дублікату
Державним Підприємством
«Дніпропетровський домобудівний
комбінат» ОСОБА_6, що в свою чергу
виключає можливість задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
квартири спільним сумісним майном.

Вказані висновки суду зроблені без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки
відповідно до положень п.1 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» Дніпропетровський
домобудівельний комбінат, як державне
підприємство, у повному господарському
віданні якого знаходиться будинок
АДРЕСА_5, здійснював приватизацію
державного житлового фонду, що
знаходиться в його повному
господарському віданні, тобто є
органом приватизації по відношенню до
вказаного житлового фонду. Згідно
пункту 7 статті 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» № 2482-ХП від 19.06.1992 року в
редакції Закону України № 3370-ІУ від
19.01.2006 року органи приватизації, що
здійснюють приватизацію державного
житлового фонду, мають право на
діяльність по оформленню та реєстрації
документів про право власності на
квартиру (будинок). Крім того, виданий
дублікат свідоцтва було зареєстровано
в Реєстрі прав власності на нерухоме
майно за № 23157638, про що ОСОБА_6 КП
«ДМБТІ» 07.05.2008 року було надано витяг
про реєстрацію права власності № 18732460.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 12 листопада 1982 року ОСОБА_6 і ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який 07 лютого 1984 року було розірвано,
про що складений актовий запис №52 від
07.02.1984 року. Прізвище ОСОБА_3 після
розірвання шлюбу ОСОБА_3 (т.4 а.с.15).
Згідно до свідоцтва про народження
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого
Індустріальним Відділом РАГС батьками
є: батько ОСОБА_6, матір'ю - ОСОБА_3 (т.4
а.с.12). Відповідно до дублікату
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Дніпропетровським
домобудівним комбінатом №1 14 квітня 2008
року ОСОБА_6 є власником АДРЕСА_1, згідно
розпорядження від 22 квітня 1997 року №316
(т.5 а.с.57).

У вересні 1997 року ОСОБА_3 прописуючись
разом з дітьми до квартири знала, що в
квітні 1997 року вона була приватизована
ОСОБА_6, ніякого спору з цього приводу
не виникало і до березня 2010 року вона до
суду з цього приводу не зверталася. З
позовом про визнання приватизації
квартири АДРЕСА_1 22 квітня 1997 року та
свідоцтва про право власності на
квартиру в порядку приватизації та
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 звернулася у
березні 2010 року ( т.4 а.с 7-9), свої позовні
вимоги про визнання дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру і договору купівлі-продажу
недійсними вона доповнила 10 січня 2013
року, тобто нею пропущено трирічний
строк позовної давності по всім
позовним вимогам.

Посилання позивачів на те, що
приватизація спірної квартири ОСОБА_6
порушує їх конституційне право на
житло, не можуть бути прийняті судом до
уваги, оскільки при розгляді справи за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права користування
квартирою було встановлено, що ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ОСОБА_5 використали своє право
на приватизацію квартири АДРЕСА_2,
отримавши свідоцтва на право власності
та розпорядились нею, уклавши договір
купівлі продажу у 1997 році. Рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 22 травня 2012 року у
задоволенні вищевказаних вимог
відмовлено.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позовних як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 за їх
безпідставністю та у зв'язку із з
пропуском строку позовної давності,
про сплив якої заявлено протилежної
стороною по справі, - є правильними

Висновки суду щодо вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 щодо зобов'язання зняття з
реєстрації ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 є
правильними та відповідають вимогам
закону, а саме ст. 7 ЗУ від 11.12.2003 року №
1382-ІУ «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» в редакції Закону № 5088-УІ від
05.07.2012 року, оскільки зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, однак вказаних
вимог позивачами не заявлялось. А
вимоги ОСОБА_4 на право користування
спірною квартирою було вже вирішено
рішенням суду від 22 травня 2012 року.

Судом встановлено, що 04 липня 2008 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу, який посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованому в реєстрі за №10374
згідно умов якого ОСОБА_6 продав, а
ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 за 402560
грн. (т.4 а.с.17). Право власності ОСОБА_2
зареєстровано в КП"ДМБТІ" та отримано
витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно ( т.2 а.с. 12). Між ОСОБА_2
та ПАТ « УніКредит Банк» 04 липня 2008 року
укладено Договір про іпотечний кредит
№MRNG-75, відповідно до якого банк
зобов'язався надати позичальнику
грошові кошти в сумі 60591 доларів США, на
придбання квартири АДРЕСА_1 ( т.2
а.с.163-169). Для забезпечення повного і
своєчасного виконання зобов'язань між
ОСОБА_2 та ПАТ « УніКредит Банк» 04 липня
2008 року укладено Іпотечний договір №
MRNG-75/S (т.2 а.с.170-172).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
здійснені нею права користування та
розпорядження їй на праві власності
квартирою АДРЕСА_1, виселення та зняття
з реєстраційного обліку відповідачів,
суд першої інстанції правильно виходив
із того, що проживання відповідачів в
квартирі, яка належить на праві
власності позивачу, створює перешкоди
у користуванні та розпорядженні її
майном, в добровільному порядку
відповідачі виселятися не бажають.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК
України з урахуванням положень ч. 1 ст.
405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Аналіз змісту
вказаних правових норм свідчить про те,
що право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом
існує лише за наявності у власника
права приватної власності на це майно.
Таким чином виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком. Таким чином права членів
сім'ї власника будинку на об'єкт
власності є похідними від прав самого
власника.

З огляду на вищевикладене, колишній
власник даної квартири ОСОБА_6 втратив
право власності на квартиру АДРЕСА_1, а
отже його члени колишньої сім'ї, в
даному випадку ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
втратили право користування даною
квартирою та підлягають виселенню.

У відповідності до Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою. Таким чином
вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК
України). Відповідно до вищевказаного
задоволення позовних вимог щодо
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення є підставою
для зняття такої особи з реєстрації.

Посилання в апеляційній скарзі на ч. 4
ст. 156 ЖК України не свідчить про
незаконність рішення суду, оскільки
вказана норма передбачає збереження
права користування житлом лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
висновки суду ґрунтуються на вимогах
закону і підтверджуються матеріалами
справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
кошти отримані від продажу квартири
право на приватизацію якої було
використано відповідачами, пішли на
погашення боргів ОСОБА_6, який
зобов'язався забезпечити апелянта
житлом, не мають правового значення для
вирішення вказаної справи.

Посилання в апеляційній скарзі на
неповне з'ясування обставин, оскільки
судом не взято до уваги довідку зі
школи, військовий квиток ОСОБА_6,
поштові картки дітей на адресу АДРЕСА_1,
довідки з місця проживання, довідку з
ЖЕКу, заяви свідків про не проживання
ОСОБА_6 в квартирі, акт зі школи,
договори по сплаті за квартиру, довідку
БТІ про відсутність на 4 вересня 2008 року
відомостей про реєстрацію права
власності на нерухоме майно в
електронному реєстрі прав власності на
ОСОБА_6, рішення виконкому про
врахування батьками інтересів дитини
від 24 січня 1997 року і зобов'язання
забезпечити житлом відповідачів;
довідки № 851 від 8 грудня 1998 року про
проживання сім'ї в квартирі, довідок
від 17 січня 2000 року, від 10 липня 2006 року,
від 17 березня 2008 року, від 11 березня 2010
року про проживання сім'ї в квартирі;
диспансерну карту, білет члена
профспілки, медичну книжку, які
свідчать про проживання на АДРЕСА_4;
заяви матері про не проживання ОСОБА_6,
акт обстеження житлових умов від 26
грудня 1990 року про проживання ОСОБА_4 на
АДРЕСА_1; інформаційну довідку КП
«ДМБТІ» про те, що перша реєстрація
квартири була зроблена тільки 4 серпня
2008 року на ім'я ОСОБА_2, технічний
паспорт було виготовлено тільки 29
травня 2008 року та інші документи,
суттєвими не являються і зводяться, в
основному, до переоцінки доказів, але
відповідно до ст.. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду 1 інстанції

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, який у досить повному
обсязі з'ясував права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірив дав їм належну оцінку,
порушень норм матеріального чи
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено,
підстав для виходу за межі апеляційної
скарги - не вбачається, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду відповідає вимогам ст.
213, 214 ЦПК України, і його слід залишити
без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 08 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: