Справа № 1304/2770/12
Головуючий у 1 інстанції: Головатий В.Я.
Провадження № 22-ц/783/2161/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів -
Мацея М.М., Монастирецького Д.І.

секретар -
Олексів О.А.

з участю апелянта -
ОСОБА_2

представника апелянта -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на заочне рішення Галицького
районного суду м.Львова від 23
листопада 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

22 березня 2012 року позивач звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди.

Рішенням Галицького районного
суду м.Львова від 23 листопада 2012 року
позов ОСОБА_4 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_4 11604 гривень матеріальної шкоди,
3000 гривень моральної шкоди, 2500 гривень
витрат на правову допомогу, 147 гривень
судового збору, а всього 17 251 гривень.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила
відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з
порушенням норм як матеріального, так і
процесуального права.

Зазначає, що вона є власницею
квартири АДРЕСА_1, однак в такій ніхто
не проживає та не зареєстрований. Вона
з 1993 року постійно проживає в м.Києві.

В матеріалах справи відсутнє свідоцтво
про право власності ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1

У 2007 року відбулося залиття
квартири АДРЕСА_1, мешканцями квартири
АДРЕСА_2, яка знаходиться поверхом вище,
що підтверджується відповідними
актами. Будинок вкрай старий, тому в цей
час могло відбутись і залиття квартири
АДРЕСА_3.

Позивачу ОСОБА_4 було відшкодовано
шкоду за залиття, яке мало місце в 2006
році. Однак, останній ці кошти не
використав на ремонт квартири. Тому
встановити на даний час, чи взагалі
відбувались після того залиття, чи це
сліди від старих затоплень, неможливо.

Відповідно до акту від 13.05.2011 року
встановлено, що водопровідні та
каналізаційні мережі в квартирі
апелянта знаходяться в задовільному
стані.

Мотивує апеляційну скаргу
також і тим, що суд не може брати до
уваги локальний кошторис №2-1-1 від 06
вересня 2009 року, оскільки такий не
відповідає вимогам кошторису, тобто,
на думку апелянта його складала
невідома особа.

Що ж стосується позовної
вимоги позивача щодо відшкодування
йому моральної шкоди, то ця вимогами
нічим не підтверджується, відповідно є
безпідставною.

Мотивувальна частина рішення
суперечить його резолютивній частині
щодо стягнення витрат на правову
допомогу. Такі витрати по даній справі
не підтверджені.

Відповідачка постійно проживає в
м.Києві і про розгляд справи суд першої
інстанції її не повідомляв.

Просить рішення Галицького районного
суду м.Львова від 23 листопада 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до висновку про задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11
Постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№11 роз»яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст.ст.151, 156 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, члени їх сімей
зобов`язані дбайливо ставитись до
квартири, забезпечувати її
схоронність, проводити за свій
рахунок поточний і капітальний ремонт.

Згідно зі ст.190 ЖК України,
громадяни, які заподіяли шкоду жилим
будинкам, жилим приміщенням,
інженерному обладнанню зобов`язані
відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст.319 ЦК
України, власність зобов`язує, власник
не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію, природні якості землі.

За правилами ст.1166 ЦК України ,
що регламентує загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи,
а також шкода, завдана майну фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди є
правопорушення, яке включає в себе:
шкоду, протиправне діяння особи, яка її
заподіяла, причинний зв»язок між
ними та вину заподіювача шкоди.
Враховуючи наведене, підставою
виникнення зобов»язання із заподіяння
шкоди є факт її завдання.

Частина 2 ст.1166 ЦК України
передбачає, що особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Відповідно до роз'яснень
п.2 Постанови Пленуму Верховного суду
України №6 від 27.03.1992 року з
відповідними змінами «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі
особою, яка її заподіяла, за умови, що
дії останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина
зазначеної особи.

З огляду на наведене та з
урахуванням визначених цивільним
процесуальним законом принципів
змагальності й диспозитивності
цивільного процесу саме на відповідача
покладено обов»язок доведення
відсутності його вини в завданні шкоди
позивачам.

Тобто, цивільне
законодавство в деліктних
зобов»язаннях передбачає презумпцію
вини, якщо в процесі розгляду справи
презумпція не спростована, то вона є
юридичною підставою для висновку про
наявність вини заподіювача шкоди.
Таким чином, деліктна відповідальність
за загальним правилом настає лише за
вини заподіювача шкоди.

Статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
відповідач ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_1, однак в такій ніхто
не проживає та не зареєстрований. З 1993
року відповідач ОСОБА_2 проживає в
м.Києві.

Поверхом нижче, під квартирою АДРЕСА_1,
знаходиться квартира АДРЕСА_3, яка на
праві власності належить ОСОБА_5.
Будь-які докази проживання чи
користування цією квартирою позивачем
ОСОБА_4 суду не надані і відсутні в
матеріалах справи.

У своєму рішенні суд першої інстанції,
як на підставу задоволення позовних
вимог позивача посилався на акти про
залиття квартири позивача, складені
працівниками ЛКП «Айзберг» 17.09.2009 року,
30.04.2010 року та 21.06.2010 року (а.с.6-9) та на
копії локальних кошторисів №2-1-1 на
ремонт квартири АДРЕСА_3, складений у
поточних цінах станом на 06.09.2009
року,01.06.2010 р.) директоромголовним
інженером ТзОВ «Стелла». Однак,
колегія суду вважає, що такі не є
належними та допустимими доказами.
Відповідно до вище перелічених актів
дійсно мало місце залиття квартири
позивача, однак в таких вказано, що
встановити ймовірну причину залиття
квартири не видається можливим. А
копії локальних кошторисів №2-1-1 на
ремонт квартири АДРЕСА_3 (а.с.73-81) не
містять належних реквізитів, зокрема
такі не підписані виконавцями
(головним інженером проекту,
начальником відділу), не погоджені
замовником, їх кожна сторінка не
скріплена печаткою, на них відсутні
будь-які штампи, кошторис не
затверджено посадовою особою та не
підписано замовником.

В той же час відповідачкою ОСОБА_2
подано до суду апеляційної інстанції
акти про залиття та рішення Галицького
районного суду м.Львова від 02 червня 2003
року, з яких вбачається, що квартира
АДРЕСА_1, яка на даний час належить їй на
праві власності, неодноразово протягом
2001-2014 років заливалась мешканцям
квартири АДРЕСА_2, внаслідок чого вода
протікала і в квартиру АДРЕСА_3, у якій
проживає позивач. (а.с.167-180).

Відповідно до акту від 13.05.2011 року
встановлено, що водопровідні та
каналізаційні мережі в квартирі
апелянта знаходяться в задовільному
стані. (а.с.165 -166)

Відповідно до вимог ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана майну фізичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала, якщо
остання не доведе відсутність її вини.
Статтею 1167 цього Кодексу визначено, що
моральна шкода, завдана фізичній особі,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини. Даний випадок не
відноситься до тих, коли відшкодування
моральної шкоди проводиться незалежно
від вини.

На підставі аналізу наведених вище
доказів у їх сукупності та кожного
окремо, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідачкою надано
докази, якими стверджується
відсутність її вини у спричиненні
майнової і моральної шкоди позивачеві.
На підтвердження своїх доводів про
наявність вини відповідачки у залитті
квартири АДРЕСА_3, чим спричинено
майнову і моральну шкоду, а також на
спростування наявних доказів,
позивачем не надано належних та
допустимих доказів.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд
вживав заходів для сприяння всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснив особам, які беруть участь у
справі, їх права, обов'язки, попередив
про наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, зокрема, право на
призначення експертиз. Відпоідачка не
виявила бажання скористатися такими
правами, пояснивши, що на даний час
проводити експертизу недоцільно,
оскільки у всіх квартирах проведено
ремонти, в тому числі і водопровідної
та каналізаційної систем.

Виходячи з аналізу наявних у справі
доказів щодо їх достовірності,
допустимості кожного окремо, а також
достатності і взаємного зв'язку
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості. Висновки суду першої
інстанції, викладені у рішенні, не
відповідають обставинам справи, що
полягає у неправильній оцінці
встановлених судом фактичних обставин
і помилковому визначенні юридичних
наслідків цих обставин. Тому
оскаржуване рішення в частині
стягнення з відповідача в користь
позивача майнової і моральної шкоди, а
також витрат на правову опомогу і
судових витрат, які не підлягають
стягненню з відповідача відповідно до
ст.88 ЦПК України, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові. В решті рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 23 листопада 2012 року
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про відшкодування шкоди та відключення
від системи водопостачання - відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
цим рішенням законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.