Справа № 500/6356/13-ц
Провадження № 2/500/389/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Грубіян
Л.І,

при секретарі - Зубенко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та
в інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Орган опіки та піклування
Ізмаїльської міської ради про
усунення перешкод та вселення, та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Ізмаїльський районний відділ
Державної міграційної служби України в
Одеській області, Орган опіки та
піклування Ізмаїльської міської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право на житло, та за
зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Ізмаїльський районний відділ
Державної міграційної служби України в
Одеській області, ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право на житло,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, та просить суд
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод у користування
домоволодінням АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_1
та доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
домоволодіння АДРЕСА_1, зобов'язати
відповідача надати позивачу та її
доньці комплект ключів від замку,
встановленого на вхідних дверях
домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що вона після укладення шлюбу
із відповідачем проживала у вказаному
домоволодінні, в якому по теперішній
час зареєстровані вона та її донька. У
зв'язку із погіршенням стосунків з
відповідачем, позивач з донькою
вимушені були змінити місце
проживання; шлюб було розірвано.
Відповідач чинить перешкоди у вселення
ОСОБА_1 та її доньки до вказаного
домоволодіння; іншого житла позивач не
має.

Відповідач за первісним позовом та
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3
просить у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити та визнати її такою,
що втратила право користування житлом,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. В
обґрунтування своєї позиції ОСОБА_3
зазначив, що йому належить на праві
власності 1/4 вказаного домоволодіння.
ОСОБА_1 у лютому 2012р. самостійно
покинула житло та з того часу у ньому
без поважних причин не проживає; усі
свої речі забрала із приміщення. ОСОБА_1
виявила бажання вселитися до спірного
житла лише після року та восьми місяців
не проживання у ньому без поважних
причин. Визначене відповідно до ст.71 ЖК
України є підставою для визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житлом. ОСОБА_3 проти
вселення у визначене приміщення доньки
ОСОБА_2 не заперечує. Також ОСОБА_3
обґрунтовує необхідність зняття
ОСОБА_1 з реєстрації за вказаною
адресою.

Аналогічної правової позиції
додержуються й ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які у
своїй позовній заяві просять суд
визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житлом, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1

Третя особа Ізмаїльський районний
відділ Державної міграційної служби
України в Одеській області пояснення
по суті позовних вимог не надала та
просила суд розглядати справи без
участі представника.

Представник органу опіки та піклування
Ізмаїльської міської ради у судове
засідання з'явився, надав пояснення по
суті спору. Від Служби у справах дітей
Ізмаїльської районної державної
адміністрації надійшла заява про
підтримання позову ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_2 та про
розгляд справи без участі її
представника.

Вислухавши пояснення сторін їх
представників, третіх осіб, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, підлягає задоволенню, а
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та
позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5,
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, що
вбачається з наявних у матеріалах
справи копій з витягів з свідоцтва на
право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ №704975 та №424893.

З 24.03.2000р. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знаходилися
у зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу від 24.03.2000р. серії
НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася
донька ОСОБА_2, про що видано свідоцтво
про народження від 12.02.2001р. серії
НОМЕР_2.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 та її неповнолітня донька
ОСОБА_2 зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1; певний час проживали у
вказаному приміщенні як члени сім'ї
власника. У зв'язку із погіршенням
сімейних стосунків ОСОБА_1 разом із
неповнолітньою донькою ОСОБА_2 виїхали
із займаного приміщення, повернутись
не мали можливості, так як відповідач
не пускав до хати, що не оспорюється
відповідачем, як пояснив останній він
навіть звертався в Сільську раду, що не
допускали ОСОБА_1 в будинок без нього
та представника сільради..

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області 04.12.2012р. шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи
правосуддя, суд захищає права Свободи
та інтереси фізичних осіб, права і
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб визначений
законами України.

Серед основних прав і свобод людини і
громадянина Конституція України
проголошує право на житло. Тобто право
на житло - це одне з найповажніших
соціально - економічних прав громадян
України, оскільки воно стосується
основ життя людини.

Відповідно до ст.47 Конституції України
кожен має право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суд.

Повага до права людини на житло
закріплена у ст.8 Європейської
Конвенції з прав людини і
основоположних свобод. Ніхто не може
примусово бути позбавлений житла,
безпідставно виселений із нього або
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують
право громадян на житло та
неможливість виселення фізичної особи
чи примусового позбавлення житла іншим
чином інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Частиною 3 статті 9 ЖК України
передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належать,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням. До членів сім'ї, власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто
дружина власника квартири, їхні діти і
батьки, а також інші особи. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє колишніх членів
його сім'ї права користування займаним
приміщенням. У разі відсутності угоди
між власником будинку (квартири) і
колишнім членом його сім'ї про
безоплатне користування жилим
приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ст.64 ЖК України
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо
особи, зазначені в частині другій цієї
статті, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач і члени його сім'ї.

Отже, особа, яка вселилася в будинок
(квартиру), як член сім'ї власника цього
будинку (квартири), не може бути
позбавлена права на користування цим
житлом після припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
на підставі правових норм, якими
регулюється право власності.

Також, відповідно до ст.3 Конвенції «Про
права дитини», схваленої резолюцією 44
сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від
20.11.1989, ратифікованої постановою ВР
України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дітей.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про охорону дитинства», держава
забезпечує право дитини на проживання
в таких санітарно-гігієнічних та
побутових умовах, що не завдають шкоди
її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Згідно рішення Європейського суду з
прав людини від 02 грудня 2010 року
«Справа Кривіцька і Кривіцький проти
України», у контексті Конвенції,
поняття «Житло»не обмежується
приміщеннями, в яких проживають на
законних підставах або які були у
законному порядку встановлені, а
залежить від фактичних обставин, а саме
існування достатніх і тривалих
зв'язків з конкретним місцем. Втрата
житла будь-якою особою є самою крайньою
формою втручання у права на житло.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
перебували у зареєстрованому шлюбі,
остання вселилась на правах члена сім'ї
за згодою власника будинку у період
шлюбу у них народилась дитина, яка
також набула право проживання та має
право на користування будинком, тому
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на
проживання та користування
домоволодінням АДРЕСА_1 та немає
підстав для їх виселення з вказаного
приміщення.

При цьому не приймаються до уваги
посилання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
ст.71, ст.72 ЖК України.

Вказаними статтями визначено, що при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»
передбачено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (стаття 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Таким чином при вирішенні питання про
втрату членом сім'ї наймача права на
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягає як термін його
відсутності, так і поважність причин
такої відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не
проживала у спірному приміщенні з
поважних причин. Так, відповідачем було
заборонено безперешкодне проживання
ОСОБА_1 у домоволодінні. Як зазначає
ОСОБА_1 та не визнається ОСОБА_3 ним було
подано до Сільської ради с. Ларжанка
заяву про те, що він забороняє
проживати та заходити у спірне
домоволодіння без нього та депутатів
сільради та він забороняв позивачці
входити у житло.

Також, обґрунтованість побоювання
ОСОБА_1 перебувати в одному приміщенні
з колишнім чоловіком, її виїзду з
раніше займаного житла та тривалого не
проживання за адресою: АДРЕСА_1
підтверджується постановою про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 07.05.2012р. та листом начальника
РВ ГУМВС України в Одеській області на
ім'я ОСОБА_1 від 07.05.2012р., в яких йдеться
про нанесення їй ОСОБА_3 легких
тілесних ушкоджень.

Не заслуговують на увагу інші
посилання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
невідповідність вимог ОСОБА_1 нормам ЖК
України та ЦК України, з огляду на те, що
визначені ними положення не виключають
правомірність проживання та
користування спірним житлом ОСОБА_1 та
ОСОБА_2

Проти вселення та проживання ОСОБА_2 у
вказаному вище домоволодінні ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 не заперечують та її
виселення з їх боку не вимагається.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи викладене, суд доходить до
висновку, що підлягають задоволенню
позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки щодо усунення
перешкод та вселення, та відповідно не
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
особи такою, що втратила право на житло.

При цьому не підлягає задоволенню
позовна вимога ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_2 щодо
зобов'язання відповідача надати
комплект ключів від домоволодіння, з
огляду на те, що задоволення вимоги про
вселення та про зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні вказаним
домоволодінням є належним та достатнім
способом захисту порушеного права та
не потребує такої детальної
конкретизації як зокрема, надання
ключа від помешкання, тощо.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,60,212-215 ЦПК України, ст. ст. 64,156 ЖК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Орган опіки та піклування
Ізмаїльської міської ради про
усунення перешкод та вселення -
задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні
домоволодінням АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
домоволодіння АДРЕСА_1.

В решті частині позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Ізмаїльський районний відділ
Державної міграційної служби України в
Одеській області, Орган опіки та
піклування Ізмаїльської міської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право на житло -
відмовити.

В задоволенні позову позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Ізмаїльський районний відділ
Державної міграційної служби України в
Одеській області, ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право на житло
- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Л. І. Грубіян