АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3456/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Багбая Є. Д. Доповідач - Макаров
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.

при секретарі - Завідоновій К.Д.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 17 січня
2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім`єю, визнання права спільної
сумісної власності на житловий будинок
та земельну ділянку та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на 1/2 частини сумісного
майна, стягнення грошової компенсації
за частку спільної власності та
cтягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права спільної
сумісної власності на житловий будинок
та земельну ділянку, посилаючись на те,
що з 1994 року до осені 2009 року він
проживав у фактичних шлюбних
відносинах разом з відповідачем. у
вересні 2000 року вони придбали за
спільні кошти на підставі договору
купівлі продажу житловий будинок, що
розташований за адресою :
Дніпропетровська область АДРЕСА_1.
Право власності на будинок було
оформлено на ОСОБА_2 де вони і проживали
до 2009 року. Проте після припинення
сімейних стосунків відповідач чинить
йому перешкоди у проживанні в будинку,
у зв'язку з чим позивач з урахуванням
уточнень позовних вимог, просив
встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнати за
ним право спільної сумісної власності
на житловий будинок та земельну
ділянку, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 та його право власності на 1/2
частину вказаного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 у вересні 2012 року
звернулася до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину сумісного
майна, стягнення грошової компенсації
за частку спільної власності та
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що вона з
відповідачем дійсно мешкали разом в
період з 1994 року по серпень 2008 року за
різними адресами, та винаймали житло, а
також проживали у її батьків, при цьому
власного житла вони не мали. У 2000 році
за пропозицією батька ОСОБА_2 було
придбано спірний житловий будинок зна
підставі договору купівлі продажу за
2500 доларів США, будинок був оформлений
на неї, оскільки половину суми 1250
доларів США давав її батько. Згодом
вони повернули частину цих коштів
приблизно 300 доларів США.

Крім того в період спільного
проживання ОСОБА_3 за спільні кошти
створив пасіку, придбавши 20 вуликів, 4
бідони по 80 літрів, медогонку, а також
вони разом придбали автомобільний
причеп та легковий автомобіль марки
«ВАЗ 2106» на загальну суму 17720 грн.

Також ОСОБА_2 у позові зазначила, що 03
серпня 2008 року ОСОБА_3 скоїв скандал у
стані алкогольного сп'яніння внаслідок
чого вони припинили спільне проживання
та після цього він забрав вищевказане
майно та виїхав від неї, а тому просила
задовольнити її зустрічний позов, а
саме визнати за нею право власності на
1/2 частину спільного сумісного майна,
яке вони придбали в період шлюбу на
суму 8860 грн, яку просила стягнути з
ОСОБА_3 на її користь, а це майно
виділити йому, а також стягнути з
відповідача на її користь 8860 грн. на
відшкодування моральної шкоди, та
понесені нею судові витрати на правову
допомогу і сплату судового збору та
відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його
позову.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Дніпродзержинська від 17 січня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково та
ухвалено: встановити факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати
за ОСОБА_3 право спільної сумісної
власності на житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 та
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 321 грн. 90 коп. В
задоволенні решти позовних вимог та в
задоволенні зустрічного позову
відмовлено (а.с. 122).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
(а.с. 132).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
з 1994 року по листопад 2009 року проживали
однією сім'єю та вели спільне
господарство, що не заперечується
сторонами.

Відповідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку від 29 вересня 2000 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2
купила житловий будинок АДРЕСА_1 який
посвідчено нотаріально та
зареєстрований у встановленому
законом порядку за ОСОБА_2 (а.с.7, 28).

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту, а ст. 63 СК України передбачено,
що дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Cуд першої інстанції з'ясувавши в
достатньо повному об'ємі права та
обов'язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм правову
оцінку, обгрунтовано прийшов до
висновку, що спірний житловий будинок
належить сторонам на праві спільної
сумісної власності, оскільки цей
житловий будинок був придбаний саме за
час спільного проживання однією сім'єю.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що сторони проживали однією
сім'єю з 1994 року, що не заперечувалося
відповідачкою, по листопад 2009 року, що
підтверджується зокрема вироком
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська від 24 листопада 2009
року, згідно якого 09 жовтня 2009 року
ОСОБА_3 здійснив злочин передбачений
ст. 263 ч.1 КК України, тобто зберігав
придбані вогнепальну зброю та
боєприпаси без відповідного законом
дозволу за місцем свого проживання в
АДРЕСА_1 а також довідкою квартального
комітету №12 від 11 вересня 2011 року (а.с.6,
40), а тому обгрунтовано встановив факт
проживання сторін однією сім'єю з 1994
року по листопад 2009 року,

У зв'язку з чим доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 про те, що вона з
відповідачем припинила спільне
проживання однією сім'єю з 03 серпня 2008
року на підтвердження чого надала
письмові пояснення свідків, а тому
позивачем пропущено строк звернення до
суду, колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки ці доводи
спростовуються вказаними вище
доказами, а інших доказів
відповідпачкою, відповідно до вимог ст.
60 ЦПК України, суду надано не було, а суд
першої інстанції цим обставинам дав
належну оцінку.

Разом з цим, колегія суддів не може
погодитися з рішенням суду першої
інстанції в частині позовних вимог
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Проте ці вимоги закону судом першої
інстанції не виконано та у повному
обсязі позовні вимоги не розглянуто.

Так, як вбачається з матеріалів справи
позивач під час судового розгляду
справи неодноразово уточнював свої
позовні вимоги в яких зокрема просив
встановити, що спірний будинок є
спільною сумісною власністю сторін та
виділити йому у власність 1/2 частину
спірного будинку.

Судом встановлено, та зазначалося вище,
що під час спільного проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу за
договором купівлі-продажу житлового
будинку від 29 вересня 2000 року,
укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, остання купила житловий
будинок АДРЕСА_1 який посвідчено
нотаріально та зареєстрований у
встановленому законом порядку за
ОСОБА_2, а оскільки сторони з 1994 року по
2009 рік перебували у фактичних шлюбних
відносинах, вказаний будинок є їх
іспільною власністю.

Відповідно до ст. 74, ч.1 ст. 69 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.
Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу, а згідно ч.1 ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 357 ЦК України частки у праві
спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено домовленістю
співвласників або законом.

На підставі викладеного колегія судді
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду в цій частині - скасуванню,
з ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги в цій частині
задовольнити та встановити, що спірний
житловий будинок придбано під час
спільного проживання однією сім'єю
сторін та визнати право власності по 1/2
частині цього будинку за кожним із
сторін.

Що стосується рішення суду, в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 про поділ майна, колегія
суддів також вважає його правильним,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

А згідно роз'яснень, викладений у
пунктах 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Так, звертаючись до суду із зустрічним
позовом ОСОБА_2 зазначила, що під час їх
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_3 ними було придбано 20 вуликів на
загальну суму 1500 грн., 4 ємкості з
нержавіючої сталі на суму 400 грн.,
медогонку на суму 200 грн., автомобільний
причеп на суму 2400 грн. на автомобіль ВАЗ
2106, вартістю 12400 грн., разом з цим як
вбачається з матеріалів справи,
доказів джерела та часу придбання
цього майна, наявності його на час
розгляду справи, а також його продажу
третім особам, чи наявності цього майна
у третіх осіб, суду надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти: всебічному і повному
з'ясуванню обставин спору; роз'яснювати
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджати про
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, здійсненню їх прав у випадках, що
встановлені цим Кодексом, а згідно до
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог.

На виконання вказаних вимог закону суд
неодноразово роз'яснював сторонам їх
право надання доказів щодо спільно
нажитого майна, яке зазначено вище,
проте сторони таким правом не
скористалися та цих доказів не надали,
а також неповідомили суд їх
місцезнаходження.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно відмовив позивачу у
задоволенні зустрічного позову, у
зв'язку з чим доводи апеляційної скарги
про те, що суд не вірно дав оцінку
зібраним по справі доказам та
обставинам є необгрунтованими,
оскільки ці доводи зводяться до
переоцінки доказів та незгодою з
висновками суду по їх оцінці.

Що стосується рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_3, то це
рішення не оскаржуються, а тому в
апеляційному порядку не перегядається.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 218, 303, 307, 309, 313-317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська від 17 січня 2014
року в частині задоволення позову
ОСОБА_3 скасувати, ухвалити в цій
частині нове рішення.

Визнати, що будинок АДРЕСА_1 загальною
площею 94,7 кв.м., жиловою площею 60,0 кв.м.,
а також господарські приміщення: Б-1
літня кухня, В-1 сарай, Д-1 підвал, Г-1
вбиральня, №1 колодязь ? частина, №2,4
-огорожа, №5-зливна яма, №6-водопоровід,
І,ІІ-тротуар, було придбано під час
спільного проживання однією сім'єю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнати право власності на будинок
АДРЕСА_1 загальною площею 94,7 кв.м.,
жиловою площею 60,0 кв.м., а також
господарські приміщення: Б-1 літня
кухня, В-1 сарай, Д-1 підвал, Г-1 вбиральня,
№1 колодязь ? частина, № 2, 4-огорожа,
№5-зливна яма, №6-водопоровід,
І,ІІ-тротуар, за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2
частині за кожним.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді