Номер провадження: 22-ц/785/2903/14
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С.,
Сидоренко І.П.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 17 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю та зобов'язання
виселитись,-

встановила:

Позивач звернувся до відповідачки із
позовом про усунення перешкод у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язати відповідачку виселитись із
зазначеної квартири. (а. с. 2-5)

В обґрунтування позову посилався на те,
що він є власником вказаної квартири, з
відповідачкою сумісно проживали та
мають неповнолітню дитину, на даний час
відповідачка створює нестерпні умови
для проживання у квартирі та не бажає
добровільно виселятись у квартиру за
місцем своєї реєстрації, що була
подарована їй позивачем.

Заочним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 17 січня 2014
року позов ОСОБА_2 - задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_2 користуватися
належним йому нерухомим майном, а саме
квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині
позову - відмовлено. (а. с. 53)

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення частково скасувати, ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов в
частині виселення, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. (а. с. 59-62)

Заслухавши суддю - доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач у справі
є власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого 12.11.2008 року
виконавчим комітетом Одеської міської
ради (а. с. 11).

Сторони по справі мають спільну дитину
- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якої
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26.03.2013 року стягнуті з
ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/3 частини
заробітку, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи з дня пред'явлення позову і
до повноліття дитини (а.с.10).

Посилання суду першої інстанції на те,
що ОСОБА_3 проживала з позивачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу і
поселилась у спірній квартирі за
пропозицією позивача, не
кореспондується з матеріалами справи,
оскільки будь-яких доказів цьому
матеріали справи не містять.

Відповідачка неодноразово створювала
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні його
власністю, не впускала в квартиру, не
повертала ключі від вхідних дверей,
вчиняла скандал, з цього приводу
позивач звертався до органів
внутрішніх справ. ОСОБА_3 була визнана
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.
173-2 КУпАП і притягнута до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу (а. с. 23, 24).

06.01.2013 року до Приморського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області надійшло
повідомлення оператора 102 про те, що за
адресою: АДРЕСА_1 дебоширить
співмешканка. Було здійснено виїзд за
вказаною адресою, де по прибуттю ОСОБА_2
пояснив, що він бажає висилити ОСОБА_3 з
цієї квартири, оскільки не бажає
подальшого спільного проживання. З
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було проведено бесіду
профілактичного характеру та винесено
протокол офіційного попередження щодо
недопущення порушень діючого
законодавства (а. с. 25).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про те, що позовні вимоги
позивача в частині зобов'язання ОСОБА_3
не перешкоджати ОСОБА_2 у здійсненні
права власності законні, регулюються
нормами ст. 319, 321, 391 ЦК України, і
підлягають задоволенню, оскільки
вказана квартира належить позивачеві
на праві власності на законних
підставах і він може вимагати усунення
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном.

В цій частині рішення не оскаржується.

Щодо вимог позивача про зобов'язання
відповідачки виселитись із зазначеної
квартири, суд вважав такі вимоги
безпідставними, оскільки відповідачка
разом з їх спільною дитиною вселилась
до квартири за пропозицією позивача,
факт руйнування чи псування жилого
приміщення або використання його не за
призначенням, а також неможливість
позивача сумісно проживати в квартирі,
позивачем не доведено, наявність у
відповідачки іншого нерухомого майна
суттєвого значення для вирішення спору
не має, при цьому суд посилався на ст. 116
ЖК України та ч. 1, ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Такий висновок суду не відповідає
вимогам закону і обставинам справи.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 Житлового кодексу УРСР, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї.

До членів сім'ї власника будинку
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 цього Кодексу.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1
ст. 405 ЦК України.

Сервітутне правовідношення виникає в
силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК
України за наявності факту проживання
особи разом із власником обтяженого
сервітутом житла та спільне ним
користування цим житлом. У ЦК України
право членів сім'ї власника житла
користуватись ним визначається
сервітутним правом. Суб'єктами даного
сервітутного правовідношення є, з
одного боку , власник житла, а з іншого -
член його сім'ї.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
вказані положення закону уваги не
звернув і не врахував, що ОСОБА_3 ніколи
не була членом сім'ї позивача. ОСОБА_2
знаходиться в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5 з 07.03.1979 року. Згода власника
квартири АДРЕСА_1 на вселення
відповідачки відсутня, вона проживає у
спірній квартирі поза волею власника,
про що він наголошував у судовому
засіданні, доказів спільного
користування сторонами цим житлом та
ведення спільного господарства
матеріали справи не містять. Указані
обставини дають підстави для висновку,
що ОСОБА_3 перебуває у квартирі АДРЕСА_1
без достатньої для цього правової
підстави.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2,
разом з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстровані по цій адресі, що
свідчить про право користування
указаних осіб цим жилим приміщенням,
відповідно до норм житлового та
цивільного законодавства.

ОСОБА_2 в своєму позові просив виселити
ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст. 116 ЖК
України, ст. 391 Ц України.

Судова колегія вважає, що приписи ст. 116
ЖК України не можуть бути застосовані
до виниклих між сторонами
правовідносин, оскільки в цій нормі
права йдеться про виселення члена сім'ї
наймача (власника) будинку та інших
осіб, які проживають разом з ним, а
ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника
квартири АДРЕСА_1. Отже, власник будинку
має право вимагати її виселення в
порядку захисту своїх прав на підставі
ст. 391 ЦК України.

При указаних обставинах, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
не вірно встановив обставини справи, не
в повній мірі визначився з характером
спірних правовідносин, нормами права,
які підлягають застосуванню, що
відповідно, призвело до неправильного
вирішення справи в частини вимог про
виселення ОСОБА_3, у зв'язку з чим
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року підлягає
скасуванню в цій частині з ухваленням
нового по суті заявлених позовних
вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1
ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2014 року - скасувати
в частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Сєвєрова Є.С.

Сидоренко І.П.