Справа № 317/4243/13-ц
№/п 2/317/149/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 29» травня 2014 року
м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької
області

у складі: головуючого судді -
Гончаренко П.П.

секретаря судового засідання -
Зеленській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про визнання права власності на
21/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
за набувальною давністю. В
обґрунтування позовних вимог, позивач
зазначає, що їй на праві власності
належить 2950 частки житлового будинку
АДРЕСА_1, яку вона отримала у спадок від
своєї бабусі - ОСОБА_5. За життя бабуся
позивача, окрім зазначеної частки
користувалася та володіла на правах
власника іншою часткою будинку
АДРЕСА_1, яку вона придбала шляхом
викупу, а саме 29/50 частини будинку.
Позивач до 2001 року мешкала з бабусею
періодично, натомість з початку 2001 року
почала мешкати разом з бабусею
постійно, оскільки бабусі необхідно
надавати сторонній догляд. Після того,
як позивач почала постійно проживати
за адресою: АДРЕСА_1, вона на правах
власника почала мешкати та
користуватися зазначеним житловим
будинком в цілому. Після смерті бабусі,
позивач лише формально отримала
правові документи на спадщину та до
теперішнього часу мешкає в зазначеному
будинку та користується будинком в
цілому. На теперішній час позивач має
необхідність приватизувати земельну
ділянку під будинком, однак, як
з'ясувалося, що бабуся хоча за своє
життя сплатила кошти за 29/50 частини
будинку АДРЕСА_1, натомість не встигла
зазначену частку переоформити на своє
ім'я, бо померла й лише в 2013 році
з'ясувалося, що відповідачі формально є
власниками зазначеної частки будинку.
Позивач в 2013 році зверталася до
Балабинської селищної ради,
правоохоронних органів щодо пошуку
відповідачів, однак навіть після того
як позивач їх знайшла, вони жодного
разу не пред'являли будь-яких претензій
ані до бабусі за час її життя, ані до
позивача, оскільки ще до 2000 року
продали зазначену частку будинку та
постійно проживають в смт. Кушугум. В
21/50 частині будинку відповідачі не
мешкають, за будинком не доглядають,
комунальні платежі не сплачують, до
будинку не навідуються, будь-хто інший
починаючі з 2001 року по теперішній час
не користується 21/50 часткою житлового
будинку АДРЕСА_1 та не виявляв й не
виявляє намірів володіти,
користуватися чи визнати цю частку
своєю. Позивач самостійно доглядає за
будинком, здійснює ремонт, сплачує
комунальні платежі. Позивач відкрито
користується житловим будинком з
надвірними будівлями, обробляє
земельну ділянку, виконувала усі
вимоги Балабинської селищної ради щодо
порядку утримання будівлі та земельної
ділянки. Також позивач у всьому будинку
перекрила дах шифером, зробила заміну
вікон у 21/50 частини будинку, та
продовжує разом зі своєю сім'єю
підтримувати технічний стан частки
будинку. Відносно цього майна вона
виконує всі обов'язки його власника -
ремонтує, поліпшує, доглядає,
користується городом, двором. Без його
господарчої підтримки за ці 13 років 21/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1, вже
давно би порушилася. Позивач відкрито
володіє житловим будинком, не приховує
свої клопоти щодо переобладнання,
ремонту, господарчого догляду за ним.
На даний час вона є власником й 29/50
частини, натомість 21/50 частин, які на
протязі 13 років знаходяться в її
володінні та користуванні, однак
залишаються бути зареєстрованими за
відповідачами. Тому позивач вважає, що
набула право власності на 21/50 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку
набувальної давності. У зв'язку з тим,
що вона добросовісно заволоділа даним
домоволодінням, просила суд визнати за
нею право власності на вищезазначену
частку будинку.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.
В обґрунтування позовних вимог
посилалася на обставини, викладені в
позовній заяві.

Відповідачі та представник
відповідачів у судовому засіданні
позовні вимоги не визнали та просили
відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, пояснення свідків,
перевіривши і дослідивши матеріали
справи, суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог з наступних
підстав.

Судом встановлені факти і відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України
особа має конституційне право на
судовий захист своїх цивільних прав і
може звернутися із позовом про захист
порушеного, оспореного або невизнаного
права у спосіб, передбачений ЦК
України.

Позивач як на підставу позовних вимог
щодо визнання за нею право власності за
набувальною давністю на 21/50 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, посилається
на ст. 344 ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись
до суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту. Обравши
способом захисту права на вчинення
певних дій (на підставі вказаних статей
ЦК, позивач в силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язані довести правову та
фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що згідно
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом виданого Запорізькою
державною районною нотаріальною
конторою 31.08.2011 року, позивач є
власником 29/50 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_1 знаходиться житловий
будинок, загальною площею 63,4 кв.м. та
складається з двох частин, а саме
квартири НОМЕР_1 загальною площею 41,4
кв.м., та квартири НОМЕР_2 загальною
площею 22,0 кв.м.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що 21/50 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 до
теперішнього часу на праві приватної
власності зареєстроване за ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 згідно договору міни від
18.08.1994 року за № 90.М укладеного
Запорізькою Регіональною Біржею
Нерухомості, та згідно рішення
Запорізького районного суду від 24.12.1998
року зазначений договір міни визнаний
дійсним, реєстрація в ЗМБТІ 24.07.2000 року.

Згідно до довідки - характеристики від
24.07.2000 року № 16-847 вбачається, що вона
видана на ім'я відповідачів для
Запорізької нотаріальної контори з
метою відчуження 21/50 частки будинку
АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що починаючі з 1998
року відповідачі залишили частку
будинку та виїхали на постійне місце
проживання в смт. Кушугум де проживають
до теперішнього часу, та припинили
дбати про свою власність, особистих
речей в 21/50 частки житлового будинку
АДРЕСА_1 не мають, договори на
постачання до будинку
електропостачання, водопостачання,
вивіз сміття не укладали, правових
документів на 21/50 частки житлового
будинку АДРЕСА_1 не мають, ключі від
зазначеної частки відсутні. Не стали
відповідачі користуватися належною
часткою власності 21/50 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 й після
отримання позову, а саме з листопада 2013
року по теперішній час та не
пред'являли жодних претензій до
позивача, зустрічного позову.

При розгляді справи судом встановлено,
що влітку 2000 року відповідачі отримали
вартість за продані належні їм 21/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1
свідку ОСОБА_7, який у наприкінці 2000
році перепродав бабусі позивача
ОСОБА_5, продаж вчинено шляхом
отримання розписок та без
переоформлення документів. Після чого,
відповідачі жодних дій щодо володіння
та користування часткою будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Балабинської
селищної ради Запорізького району
Запорізької області № 01-13/186 від 05
лютого 2014 року в житловому будинку
АДРЕСА_1 дійсно з 2001 року проживає
ОСОБА_1 до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є
сусідкою позивача та знає ОСОБА_1 давно,
мають добрі стосунки, з 2001 року по
теперішній час ОСОБА_1 разом зі своєю
сім'єю проживає АДРЕСА_1 користується
та володіє житловим будинком в цілому
на правах власника, оскільки будинок
поділений на дві частини, доглядає за
городом, перекрила дах будинку,
поміняла вікна, проводила ремонт обох
часток будинку. Відповідачів не знає,
та жодного разу не бачила в зазначеному
будинку. За життя ОСОБА_5 чула про її
викуп другої половини будинку у 2000
році. Також ОСОБА_1 деякий час 21/50
частину будинку здавала в оренду. На
протязі довгого часу ОСОБА_1 в цілому є
господарем будинку, за власний кошт
утримувала та утримує будинок в цілому,
за вказаний час не виникало жодних
питань з приводу претендувань
будь-яких третіх осіб на жилу площу.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона є
матір'ю позивача, а померла ОСОБА_5 є її
матір'ю та яка у 2000 році викупила у
ОСОБА_7 29/50 частки житлового будинку
АДРЕСА_1 на що була між ними складена
розписка. Позивач з 2001 року проживає,
володіє та користується в цілому
житловим будинком АДРЕСА_1 по
теперішній час разом зі своєю сім'єю,
виконує всі обов'язки його власника,
доглядає город, без її господарчої
підтримки за ці роки житловий будинок
вже давно би порушився. Про
відповідачів дізналися в 2013 році, які
жодного відношення до будинку не мають
та мають інше постійне місце
проживання в смт. Кушугум. З'ясувалося,
що документи залишилися не
переоформленими, та власниками
зазначені відповідачі, вона вже під час
розгляду справи розшукала ОСОБА_7, який
надав їй оригінали правових документів
на 21/50 частку житлового будинку та
розповів, що він перед продажем її
матері викупив у відповідачів належні
їм 21/50 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, тому відповідачі жодного
відношення до зазначеної частки
будинку не мають.

Свідок ОСОБА_10, суду пояснила, що вона
працівником Балабинської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області знає позивача, кожного року
вони виходили на територію селищної
ради по наведенню порядку, де у 2001 році
потрапили до будинку АДРЕСА_1, в якому
на той час одна частина будинку була в
занедбаному стані, не було не вікон, ні
дверей, паркан розібраний, на їх вимогу
позивачем було наведено порядок,
вставлені вікна, двері, паркан,
доглянутий город. До теперішнього часу
позивач проживає в АДРЕСА_1, яким
володіє та користується в цілому на
правах власника, виконує приписи
селищної ради щодо утримання спірної
частки будинку, сплачує земельний
податок, та інші платежі. Також свідку
відомо, що бабуся позивача казала, що є
власником всього будинку. Відповідачів
ніколи не бачили, натомість восени 2013
року відповідачі мати та донька
звернулися до селищної ради, однак
відповідних документів які б
підтверджували їх право власності
селищній раді до теперішнього часу не
надали, за весь час не сплачували ані
податок на землю, ані вивіз сміття, а
також ніколи не мешкали в зазначеній
частці будинку.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснив наступне, що він домовився з
відповідачами про купівлю в них 21/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
почав займатися оформленням
документів, звернувся до суду та визнав
договір міни частини будинку дійсним в
судовому порядку у 1998 році, після чого
провів інвентаризацію будинку та
отримав довідку характеристику,
передав вартість частки будинку
відповідачам, отримав розписку та
правові документи. Відповідачі жодних
претензій не мали. Через короткий час
зазначену частку будинку перепродав
бабусі відповідача та намагалися
звернутися до нотаріальної контори.

Свідки в судовому засіданні
підтвердили факт того, що позивач
безперервно відкрито володіє і
користується 21/50 часткою житлового
будинку АДРЕСА_1, утримує його в
належному стані. Покази вищезазначених
свідків, суд приймає до уваги, оскільки
вони в повному обсязі узгоджуються з
матеріалами справи.

Отже, судом встановлено, що позивач 13
років постійно проживає в будинку за
вищевказаною адресою, претензій щодо
законності її вселення та володіння
житлом юридичні чи фізичні особи за цей
час не пред'явили.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації. Право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу
України випливає, що у випадку, якщо є
всі підстави вважати, що власник майна
тривалий час не виявляє наміру визнати
певну річ своєю, він погодився з її
втратою - вона може бути визнана
власністю фактичного добросовісного
володільця. Інститут набувальної
давності є одним із первинних способів
виникнення права власності, тобто
такий спосіб, відповідно до якого право
власності на річ виникає вперше або
незалежно від права попереднього
власника на цю річ - не базується на
попередній власності та відносинах
правонаступництва, а базується на
сукупності обставин, зазначених у
частині першій статті 344 Цивільного
кодексу України, а саме: тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном як
своїм власним. Тривалість володіння
передбачає, що має закінчиться
визначений у Кодексі строк, що
розрізняється залежно від речі
(рухомої чи нерухомої), яка перебуває у
володінні певної особи, і для
нерухомого майна складає десять років.
Добросовісне володіння означає, що
особа не знала і не повинна була знати,
що володіє річчю незаконно. Тому
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна. Відкритість
та безперервність володіння теж є
необхідними умовами для набуття права
власності за набувальною давністю і
означають, що володілець володіє річчю
відкрито, без таємниць, а також те, що
протягом означеного в законі строку
володілець не вчиняв дій, що свідчили б
про визнання ним обов'язку повернути
річ власнику, а також йому не
пред'являвся правомочною особою позов
про повернення майна.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України набувачеві достатньо володіти
чужим майном із дотриманням вимог,
встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 Цивільного
кодексу України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Підстави набуття права власності
визначені Главою 24 Цивільного кодексу
України. Відповідно до норм ст. 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів та вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.
Статтею 344 Цивільного кодексу України
встановлено, що однією з підстав
набуття права власності є набувальна
давність. Право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
правила статті 344 про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим кодексом
- з 1 січня 2001року. Цивільний кодекс
України набрав чинності з 1 січня 2004
року та відповідно приписи ст. 344
Цивільного кодексу України
поширюються лише на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року. Враховуючи те,
що позивачка користується, володіє
часткою домоволодіння з 2001 року, то зі
спливом десяти років, вона набула право
звернутись до суду із позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю
відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України.

З аналізу наданих суду доказів, в тому
числі довідки Балабинської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області та пояснень свідків стосовно
постійного проживання в будинку
позивача та з урахуванням пояснень
відповідачів, суд приходить до
висновку про доведеність
добросовісного володіння майном,
відкритого та безперервного володіння
нерухомістю протягом більше ніж десяти
років, як своїм власним майном, без
певного юридичного титулу, в зв'язку з
чим, враховуючи відсутність у позивача
можливості оформити права власності в
позасудовому порядку, позовні вимоги
підлягають задоволенню.

У відповідності до роз'яснень
постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» п. 9
відповідно до частини першої статті 344
ЦК особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(частина третя статті 344 ЦК). Не
переривається набувальна давність,
якщо особа, яка заявляє про давність
володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

п. 11. Враховуючи положення статей 335 і 344
ЦК, право власності за набувальною
давністю може бути набуто на майно, яке
належить на праві власності іншій
особі (а не особі, яка заявляє про
давність володіння), а також на
безхазяйну річ.

п. 13. Можливість пред'явлення до суду
позову про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень статей 15, 16 ЦК, а також частини
четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими
захист цивільних прав здійснюється
судом шляхом визнання права. У зв'язку з
цим особа, яка заявляє про давність
володіння і вважає, що у неї є всі
законні підстави бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю, має право звернутися до суду
з позовом про визнання за нею права
власності.

п. 14. Виходячи зі змісту частини першої
статті 344 ЦК, відсутність державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно не є перешкодою для визнання
права власності на це майно у зв'язку зі
спливом строку набувальної давності,
оскільки така державна реєстрація може
бути здійснена після визнання права
власності за набувальною давністю.

Добросовісне володіння випливає з
того, що позивач не знала і не повинна
була знати всіх минулих обставин
володіння частками житлового будинку
АДРЕСА_1, бо до неї право володіння
зазначеною вище часткою будинку
перейшло після її вселення до будинку
АДРЕСА_1 починаючі з 2001 року.

Відкритість та безперервність
володіння підтверджується тим, що
позивач володіла і володіє всією
часткою будинку, без таємниць, а також
те, що протягом означеного в законі
строку інші особи не вчиняли дій, які б
свідчили про визнання нею обов'язку
повернути або звільнити 21/50 частки
житлового будинку АДРЕСА_1, а також те,
що ні їй, ні її бабусі, жодною особою
протягом більше ніж 13-ти років не
пред'являвся позов про повернення цієї
частки.

Судом встановлено, що будь-хто, окрім
позивача тривалий час не виявляли
наміру володіти 2150 часткою будинку, а
безхозність будинку привела до його
руйнування та втрати в цілому.

Судом встановлено, що починаючи з 2001
року, позивач тривало, добросовісно,
відкрито та безперервно володіє майном
як своїм власним - 21/50 часткою житлового
будинку з господарськими будівлями,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
позивач повністю використовує
зазначену частку будинку на свій
розсуд, та користується земельної
ділянкою яку обробляє, підтримує
своїми силами стан будинку, своїми
силами проводила ремонт, поміняла
вікна, перекрила дах.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивач добросовісно
заволоділа чужим майном - 21/50 часткою
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 і продовжує відкрито,
безперервно володіти цим майном та
земельною ділянкою протягом
тринадцяти років.

Таким чином, за давністним володільцем
позивачем підлягає визнанню право
власності на 21/50 частку житлового
будинку АДРЕСА_1 в порядку набувальної
давності.

Рішення суду, що набрало законної сили,
про задоволення позову про визнання
права власності за набувальною
давністю є підставою для реєстрації
права власності в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно (пункт 5
частини першої статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини справи на які вона
посилається, як на підставу своїх
вимог. Позивач довела факт набуття нею
права власності за набувальною
давністю, оскільки вона добросовісно і
відкрито користується нерухомим
майном з 2001 року та по цей час, жодних
претензій чи вимог з боку інших осіб
щодо оспорювання права власності на
вказане домоволодіння не було, отже
визнання права власності не суперечить
закону, таким чином суд приходить до
висновку, що позов підлягає
задоволенню в повному обсязі і є
підстави для визнання права приватної
власності за набувальною давністю за
позивачем.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позов про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю підлягає
задоволенню оскільки, в процесі
судового розгляду було встановлено, що
позивач, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК
України, з урахуванням ст. 5 ЦК України
та п. 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, добросовісно
заволодів чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти цим
майном протягом десяти років.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
ст.ст. 16, 328, 344, 345, 392 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2150
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Запорізький
районний суд Запорізької області.
Особа, яка брала участь у справі, але не
була присутня у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
може подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя:
П.П. Гончаренко