Справа № 750/1186/14 Провадження №
22-ц/795/910/2014 Головуючий у I інстанції
-Логвіна Т. В. Доповідач - Горобець Т.
В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Зінченко С.П.,
Хромець Н.С.,

при секретарі - Рудик
І.І. , Мартиновій А.В.,

з участю представника
позивача ОСОБА_1

представника
відповідача Чернюка В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 14 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк „Надра" про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И
В :

В апеляційній скарзі на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 14 березня 2014 року, яким
позивачу у задоволенні позову
відмовлено повністю, ОСОБА_3 просить
зазначене рішення скасувати та
ухвалити рішення про задоволення її
вимог у повному обсязі.

Оскаржуване рішення, на думку апелянта
є незаконним, так як при його ухваленні
судом першої інстанції не було
належним чином та у повному обсязі
встановлено всі фактичні обставини
справи, не було забезпечено
встановлення доказів, якими
обґрунтовувався позов, не встановлено
суть та характер спірних
правовідносин, порушено приписи ч.3 ст.
61 ЦПК України щодо звільнення від
доказування обставин, встановлених
іншими судовими рішеннями, а саме,
рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 06.04.2011 року та рішенням
апеляційного суду Чернігівської
області від 30.05.2011 року.

Також позивач вважає, що судом
проігноровано правову позицію
Верховного Судку України, викладену у
його постанові від 29.05.2013 року по
аналогічній категорії справ, а також
порушено норми ст.ст.534,1061 ЦК України,
які підлягали застосуванню до спірних
правовідносин.

Апелянт зазначає, що єдиною підставою
для відмови у задоволенні вимог про
стягнення процентів за користування
вкладом може бути лише повернення
вкладу, отже, враховуючи, що станом на
01.02.2011 року, це дата, з якої заявлена
вимога про стягнення процентів, вклад
не був повернутий відповідачем,
позовні вимоги підлягають задоволенню
згідно з порядком, визначеним ст. 534 ЦК
України. Вказані вимоги закону, на
думку апелянта, також порушено судом
першої інстанції.

У письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ПАТ «Комерційний банк «Надра»
зазначає, що апеляційна скарга є
необґрунтованою, суд першої інстанції
у повному обсязі з»ясував необхідні
для вирішення спору обставини, дав
належну оцінку доказам, правильно
застосував положення ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, зокрема, врахував, що рішенням
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21.05.2009 року, зміненим
рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 04.08.2009 року,
договір банківського вкладу ОСОБА_3
було з її ініціативи достроково
розірвано, отже , відповідно до п.4.5.1
Договору, нарахування настають інші
умови сплати відсотків вкладнику,
змінено їх розмір, тому, застосовувати
нарахування відсотків у розмірі 21%, які
були встановлені умовами договору,
після його розірвання, підстав не було.

Доводи апелянта щодо застосування до
даних правовідносин ст. 534 ЦК України
стосовно порядку черговості погашення
вимог за грошовими зобов»язаннями, на
думку відповідача, не заслуговують на
увагу, оскільки порядок повернення
вкладу, відповідно до цієї ж правової
норми, був визначений сторонами у
Договорі, а саме, оплата процентів та
повернення вкладу мала здійснюватись
шляхом перерахування коштів на
поточний (картковий) рахунок позивача,
що і було виконано банком. Вже 06.10.2009
року сума депозиту та нараховані
відсотки знаходились на поточному
рахунку позивача, тому вимоги про
застосування правил черговості
погашення вимог, встановленої ст. 534 ЦК
України, відповідач вважає
безпідставними.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав, пославшись на обставини та
доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача апеляційну
скаргу просив відхилити, підтримавши у
повному обсязі свої письмові
заперечення на апеляційну скаргу
ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали даної справи та матеріали
цивільних справ Деснянського
районного суду № 2/2506,1042/11, №25068783/2012,
№2506/2608/2012, обговоривши доводи
апеляційної скарги та письмових
заперечень відповідача, перевіривши
законність рішення суду першої
інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішенням Деснянського районного суду
м.Чернігова від 21.05.2009 року, частково
зміненим рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 04.08.2009 року,
яке залишене без змін ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України від
29.05.2013 року, було частково задоволено
позов ОСОБА_3, договір банківського
вкладу між ОСОБА_3 та ПАТ „КБ „Надра" №
649109 від 07.10.2007 року достроково
розірвано та стягнуто з ПАТ „КБ
„Надра" на користь ОСОБА_3 на
повернення вкладу 1 135035,58 грн. Сума до
стягнення була визначена судом з
врахуванням положень п.4.5.1 Договору, за
яким, у разі дострокового повернення
вкладу та розірвання договору з
ініціативи вкладника банк у день,
вказаний у заяві про розірвання
договору здійснює перерахунок
нарахованих та (або) сплачених
процентів на суму, що виплачується, за
весь строк дії договору, але за
процентною ставкою не 21%, як
передбачено було у договорі, а за
ставкою, що встановлюється для
дострокового розірвання договору на
вимогу клієнта, тобто, із розрахунку 0,1%.
Відповідно до цього ж пункту договору,
передбачено, що, якщо сума раніше
нарахованих та/або виплачених банком
процентів перевищує суму процентів, що
належить до виплати вкладнику, то банк
утримує різницю між цими сумами в
момент дострокового повернення вкладу.

Тобто, у конкретному випадку, на
підставі здійснених згідно з п.4.5.1
Договору перерахунків суми, яка
підлягала поверненню вкладнику, судом
була визначена сума, що підлягала
утриманню Банком в момент повернення у
розмірі 230 464,42 грн , за мінусом якої і
було здійснено перерахування вкладу -
не 1365500,00 грн , а 1 135035,50 грн.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що процентна ставка 21 %
за користування вкладом, як те
визначили сторони у Договорі, не
підлягала застосуванню, та ,
пославшись на положення ч.3 ст. 61 ЦПК
України вважав такими, що не підлягають
доказуванню обставини, встановлені
рішенням суду, яке набрало законної
сили. З огляду на вищенаведене,
безпідставним суд визнав і вимогу
позивача щодо стягнення з ПАТ «КБ
«Надра» 298381,28 грн, розрахованих
позивачем з врахуванням 21% річних,
передбачених Договором, який з 2009 року
є розірваним.

Апеляційний суд вважає, що висновки
суду першої інстанції ґрунтуються на
наявних у справі доказах та
відповідають вимогам закону, яким
регулюються спірні правовідносини.

Судом встановлено, що 07.10.2007 року між
ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Надра» був
укладений договір банківського вкладу
, відповідно до умов якого ОСОБА_3
внесла на депозитний рахунок банку 1
365500,00 грн з процентною ставкою 21 %
річних за користування вкладом. У
зв»язку з тим, що договір з ініціативи
ОСОБА_3 було достроково розірвано
рішенням суду, розмір суми до
повернення вкладнику було визначено за
правилами п.4.5.1. Договору, а саме,
відбувся перерахунок сум розрахунку
процентів не з 21% , а з 0,1 відсотка та з
урахуванням раніше виплачених
процентів вкладнику. Отже, поверненню
ОСОБА_3 за рішенням суду підлягала сума
1 135035,58 грн ( а.с.51 -59 т.2 справи 2506/2608/2012), а
після розірвання договору підстави для
нарахування заборгованості у розмірі
298381,28 грн по зобов»язаннях банку з
застосуванням процентної ставки 21 %,
встановленої договором, були відсутні.

Наведене свідчить, що розрахунок
заборгованості відповідача, який
наводить ОСОБА_3 у даній позовній заяві,
є безпідставним, у зв»язку з чим,
підстави для задоволення позову були
відсутні, на що правомірно послався суд
першої інстанції.

Також, безпідставними, на думку колегії
суддів апеляційного суду, є доводи
позивача та апелянта про те, що у
зв»язку з несвоєчасним виконанням
відповідачем рішень судів різних
інстанцій, які ухвалювались до
перерахування вкладнику 1 135035,58 грн,
тобто, до 27.09.2011 року, зазначена сума не
покривала безпосередньо суму 1 135035,58, як
основний борг, оскільки підлягала
зарахуванню в рахунок погашення
заборгованості порядку черговості,
визначеному ст. 534 ЦК України, тому, на
залишок неповернутого вкладу
підлягала нарахуванню заборгованість
з розрахунку 21% за користування
вкладом, як те передбачено договором.

Така позиція позивача, на думку
апеляційного суду, ґрунтуються на
невірному тлумаченні положень ст. 534 ЦК
України і не відповідає наявним у
справі доказам.

Із змісту наведеної норми закону
вбачається, що черговість погашення
заборгованості за правилами ст.534 ЦК
України застосовується, коли загальна
сума заборгованості у зв»язку з
порушенням зобов»язань складається не
лише з основного боргу, але і коли в цю
суму входять витрати, пов»язані з
одержанням виконання, а також
проценти та пеня, нараховані
безпосередньо за порушення
зобов»язання щодо основного боргу.

Як убачається з доводів апелянта та з
матеріалів справи, сума 118698,34 грн, на
яку посилається позивач у своїх
розрахунках заборгованості у даному
позові, була стягнута з Банку на
користь позивача рішенням
апеляційного суду Чернігівської
області 06.10.2010 року, але не як проценти
чи неустойка, за порушення грошових
зобов»язань при поверненні вкладу 1
135035,58 грн, , а стягнута зазначеним
рішенням суду, як сума, що знаходилась
на рахунку позивача, але яку вона не
змогла отримати з поточного (
карткового) рахунку у результаті
неправомірних дій відповідача (а.с.21-23),
тобто, як примусове повернення наявних
на рахунку коштів.

Також, сума 562094,03 грн, що наведена у
розрахунках позивача, була стягнута
рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 30 травня 2011
року на користь ОСОБА_3 на підставі ст.
625 та ст.1214 ЦК України, зокрема - 50 283,63
грн як 3% річних, 158904,98 грн інфляційних
та 351985,42 грн, за безпідставне
збереження грошових коштів банком,
отже, ця сума також не є процентами
чи/та неустойкою за порушення
грошового зобов»язання ( у розумінні
ст. 549 ЦК України) по поверненню
основного вкладу ( а.с.18-19).

З тих же підстав, помилковим є
твердження позивача щодо необхідності
покриття за принципом черговості, за
рахунок повернутих за рішенням суду 1
135035,58 грн, неустойки - пені 124900,00грн,
процентів та пені 8800,00 грн, та 224685,33 грн,
стягнутих 08.07.2013 року, тобто, які мали
місце вже після повернення позивачу 1
135035,58 грн та сум судових витрат по
розгляду справ у судах різних
інстанцій, що мали місце у період до
27.09.2011 року.

Отже, погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції , яке є вірним по суті,
хоча не містить повного та чіткого
викладення всіх фактів і обставин, які
підлягають встановленню та наведенню у
рішенні відповідно до ст. 213-215 ЦПК
України, апеляційний суд, керуючись
приписами ч. 2 ст. 308 ЦПК України, вважає,
що підстави для скасування
оскаржуваного рішення відсутні.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції приписів ч.3 ст.61 ЦПК
України, також не заслуговують на
увагу, оскільки рішення Деснянського
районного суду від 06.04.2011 року та
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 30.05.2011 року
ухвалені з приводу іншого предмета
спору, стосуються іншого періоду
неправомірного користування банком
коштами ОСОБА_3, які за рішенням суду
від 04.08.2009 року були стягнуті на користь
позивача (а.с.6-19). Крім того, Ухвалою
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 березня 2012 року роз"яснено,
що „...вирішуючи спір в частині
стягнення на користь позивача
процентів по вкладу за період з 04.08.2009
року по 26 квітня 2010 року, суди повинні
виходити з того, що рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції
Чернігівської області, які набрали
законної сили, достроково розірвано
договір строкового банківського
вкладу № 649109 від 07.10.2007 року, укладений
між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3, а відтак,
нарахування процентів після його
розірвання законом не передбачено".

Цим же судовим рішенням встановлено, що
інфляційне нарахування на суму боргу
та 3% річних, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу і ці кошти
нараховуються незалежно від сплати
неустойки (пені) за порушення
зобов»язання ( а. 169-172 т.1 справи
№2506/2608/2012).

Посилання апелянта на ігнорування
судом першої інстанції роз»яснень та
правової позиції, викладеної у
Постанові Верховного Суду України від
29.05.2013 року при розгляді подібної
справи з участю цього ж банку, також, на
думку апеляційного суду, є
безпідставним, оскільки в наведеній
Постанові йдеться про порушення
Банком зобов»язань, взятих за
Договором, зокрема, щодо своєчасного
повернення вкладу, а позовні вимоги
ОСОБА_3 у даній справі грунтуються на
правовідносинах, які виникли після
дострокового розірвання Договору
банківського вкладу з ініціативи
вкладника, при цьому, розмір
заборгованості розрахований з
застосуванням положень ст. 534 ЦК
України.

Все вищенаведене спростовує доводи
апеляційної скарги і свідчить про
необґрунтованість та безпідставність
вимог ОСОБА_3, про стягнення 289381,28 грн,
як „ коштів процентів за користування
вкладом".

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 14 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: