СУД МІСТА КИЄВА
вул. Солом»янська, 2-А
Справа № 22- ц/ 796/6457 /2014 р.
Головуючий у 1 інстанції - Новак А.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
4.06.2014 р. колегія суддів судової палати
в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.
При секретарі - Онищенко О.С.
Розглянули у відкритому судовому
засіданні в м.Києві
Цивільну справу за апеляційною
на рішення Голосіївського районного
суду м.Києва від 18.03.2014 р.
в справі за позовом ОСОБА_1 до ДТГО
залізниця», 3-особа : Начальник
Відокремленого підрозділу Вагонна
про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
та моральної шкоди
заслухавши доповідь судді Мараєвої
Н.Є., пояснення осіб, які з"явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
В с т а н о в и л а :
Рішенням Голосіївського районного
суду м.Києва від 18.03.2014 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ДТГО
«Південно-західна залізниця», 3-особа :
Начальник Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди.

В апеляційній скарзі на зазначене
рішення позивач просить це рішення
скасувати і постановити нове, яким
позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на його незаконність,
зокрема, на те, що суд неповно з"ясував
обставини справи, не дав належної
оцінки доказам, порушив норми
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Постановлюючи рішення суд виходив,
зокрема, з того, що при з звільненні
позивача з роботи порушень трудового
законодавства з боку відповідача не
було, а тому, дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону, підтверджуються
матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, 4 грудня 2001 р.
позивач ОСОБА_1 був переведений на
посаду провідного юрисконсульта
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ДТГО «Південно-Західна залізниця», про
що здійснено відповідний запис за № 21 у
його трудовій книжці.

Позивачем 13.05.2013 р. на ім»я начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ТодочукаВ.Т. було подано заяву
наступного змісту: «Прошу Вас надати
мені щорічну відпустку з 14.05.2013 р. по
04.06.2013 p., а також прошу після закінчення
відпустки звільнити мене з роботи за
згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП
України», (а.с. 57).

На підставі поданої позивачем заяви
14.04.2013 р. відповідачем було видано наказ
«По особовому складу» за № 956/ос від
14.05.2013 р. за підписом начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
Тодочука В.Т., згідно до якого позивача
було звільнено з посади провідного
юрисконсульта з 4 червня 2013 р.
відповідно до ст.3 Закону України «Про
відпустки», за угодою сторін, згідно з
п.1 ст.36 КЗпП України з виплатою
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 33 к.д.

Вподальшому, 21.05.2013 р. позивач подав на
ім'я начальника Відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Тодочука В.Т. заяву, в
якій він відкликав своє прохання
(заяву) про звільнення за згодою сторін
у зв'язку із зміною сімейних обставин
та погіршенням стану здоров'я (а.с. 59).

Згідно статті 3 ЗУ «Про відпустки» від
15.11.1996 р. за № 504/96-ВР за бажанням
працівника у разі його звільнення за
угодою сторін йому має бути надано
невикористану відпустку із
звільненням в останній день відпустки.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України,
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Постановлюючи рішення та надаючи
оцінку наказу про звільнення, суд
першої інстанції правильно вважав, що
волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з
підстав п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України було
виражене у формі власноручно написаної
заяви про звільнення із зазначенням
часу проведення такого звільнення, а
саме : після закінчення відпустки,
виявлення згоди на проведення
звільнення у такий спосіб відповідачем
виражене у виданні наказу «По
особовому складу» за № 956/ос від 14.05.2013
р. із зазначенням підстав, а саме заява
ОСОБА_1, та згода власника.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені
правові норми у сукупності з
дослідженими доказами, суд
обгрунтовано дійшов висновку, що
звільнення позивача відбулося за
угодою сторін в строк визначений
сторонами спору.

Що стосується бажання позивача
анулювати таку домовленість у зв'язку
із поданою ним заявою від 21.05.2013 р. із
зміною сімейних обставин та
відсутністю бажання звільнятися з
роботи, після досягнення угоди з
власником підприємства і в подальшому
відмови такого анулювати вказані
домовленості, то відповідно до вимог
чинного законодавства, анулювання
такої домовленості про звільнення може
бути також тільки за згодою обох
сторін.

Тому, суд першої інстанції правильно
вважав, що подана позивачем заява про
відкликання заяви в частині
звільнення не може свідчити про
незаконність звільнення позивача з
підстав п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно п. 8 Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06 листопада 1992
року за № 9, при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1 ч.
1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами; анулювання домовленості між
працівником і власником підприємства
про припинення трудового договору за
п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Суд правильно вважав доведеною
наявність обоюдної домовленості між
сторонами спору про дату припинення
трудового договору, тобто як позивач
так і відповідач будучи сторонами
трудових правовідносин визначили дату
припинення таких після настання
обставини, а саме : після закінчення
відпустки ОСОБА_1

Можливість такого звільнення, а саме :
право на відпустку у разі звільнення
передбачено ст.3 ЗУ «Про відпустки».
Так, за бажанням працівника у разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення у цьому разі є
останній день відпустки.

Тому, висновок суду про те, що подання
позивачем заяви про відкликання заяви
про звільнення і подальша відмова
власника підприємства у задоволенні
такої не свідчить про незаконність дій
останнього і жодним чином не порушує
трудових прав ОСОБА_1, не суперечить
вимогам закону.

Також, із зазначених підстав не можуть
бути взяті до уваги доводи апеляційної
скарги щодо не узгодження сторонами
дати звільнення позивача.

Що стосуєтьсянаявності у позивача
листка непрацездатності у період з
31.05.2013 р. по 05.06.2013 р., то суд правильно
вважав, що правового значення при
вирішенні даного спору це не має,
оскільки, звільнення ОСОБА_1 відбулося
не з ініціативи власника підприємства,
а за угодою сторін, тому, така обставина
при наявних правовідносинах сторін
спору не може слугувати доказом
наявності факту порушення власником
підприємства трудового права позивача.

Оскільки відсутні підстави для
задоволення позовних вимог про
визнання наказу про звільнення
незаконним і поновлення позивача на
посаді, то суд обгрунтовано вважав, що
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, судом встановлено, що доводи
позивача щодо порушення його прав
відповідачем не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, то
суд першої інстанції правильно
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Судом повно з»ясовано обставини
справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам
закону, підтверджуються матеріалами
справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити,
а рішення Голосіївського районного
суду м.Києва від 18.03.2014 р. - залишити без
змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді :