Справа № 1316/864/11
Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський
Провадження № 22-ц/783/3022/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Ніткевича А.В.

за участі секретаря: Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 24 лютого 2014 року
у справі за первісним позовом ПАТ
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії АТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3
про стягнення боргу та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Брокбізнесбанк»
в особі Львівської філії АТ
«Брокбізнесбанк», третя особа - ОСОБА_5
про визнання правочинів недійсними, -

встановила:

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 24 лютого 2014
року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
на користь Публічного акціонерного
товариства «Брокбізнесбанк»,
прострочену заборгованість по
кредитному договору №188 від
20.09.2005р. в сумі 422 174,84 дол.США, що
дорівнює по курсу НБУ 3 374 443, 5 грн., та
455 823,08 грн. пені, а всього стягнуто
3 820 266,58 грн. ( три мільйони вісімсот
двадцять тисяч двісті шістдесят шість
гривень 58 копійок).

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі
Львівської філії АТ
«Брокбізнесбанк», за участю третьої
особи ОСОБА_5 про визнання правочинів
недійсними - відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Крім того, вказує, що із розрахунку
наданого позивачем неможливо прийти до
однозначного висновку про наявність
дійсного та реального розміру
заборгованості ОСОБА_3 по кредитному
договору. Однак, районний суд не
витребував у банку детальний
розрахунок по кредитному договору №188
від 20.09.2005 року, чим самим обмежив право
ОСОБА_3 на захист своїх законних прав та
інтересів.

Пояснює, що незважаючи на те, що
відповідачем було підписано додаткові
договори на отримання грошових коштів,
їх він не отримував, оскільки потреба у
них відпала, а тому ніяких заявок на
отримання вищезазначених кредитних
коштів ОСОБА_3 не підписував.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник в
судове засідання не з"явились і судова
колегія у відповідності з вимогами
ст.305 ЦПК України прийшла до висновку
про відхилення клопотання
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо
відкладення розгляду справи з
врахуванням того, що не представлені
докази щодо поважності причин
відсутності її в судовому засіданні.
Тому судова колегія вважає за
необхідне провести розгляд справи у їх
відсутності, т.я. вони належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 на заперечення апеляційної
скарги, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 14.03.2011р. позивач ПАТ
«Брокбізнесбанк» звернувся в суд з
даним позовом, позовні вимоги уточнив
12.02.2013р., які обґрунтовував тим, що
20.09.2005р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» в
особі Львівської філії АТ
«Брокбізнесбанк» ( надалі Банк) та
ОСОБА_3 укладений Кредитний
договір №188, за яким банк надав
позичальнику кредит в сумі 680 тис. грн.
на споживчі потреби, терміном до
19.09.2008р, які пізніше були повернуті.

21.09.2006р., та 26.11.2007р. між сторонами були
підписані Додаткові договори
відповідно, №1 та №2, за якими кредит
був переведений в долари США зі сплатою
13% річних, а ліміт заборгованості
відклично-поновлювальної кредитної
лінії збільшено до 300 000,00 дол.США, і
встановлено графік погашення
заборгованості з 01.02.2010р. по 19.09.2010р.

Так, як банк свої зобов'язання виконав,
а відповідач порушив умови кредитного
договору і станом на 19.09.2010 року - не
повернув отриманні кошти в повному
обсязі, утворилася заборгованість в
загальній сумі 3 820 266, 58 гр., яку банк
просив стягнути.

ОСОБА_3 15.05.2013 року подав зустрічний
позов до ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі
Львівської філії АТ «Брокбізнесбанк»,
пославшись на те, що 20.09.2005р. між ним
та Банком був укладений кредитний
договір №188, за яким Банк надав йому
кредит в сумі 680 тис. грн., які він
пізніше повернув Банку.

Просив визнати недійсними в цілому,
укладені між ним та Банком
Додатковий договір №1 , укладений
21.09.2006р., та Додатковий договір №2,
укладений 25.11.2007р., а також визнати
недійсним договір про внесення змін до
договору іпотеки від 20.09.2005р,
укладений між ним та Банком 26.11.2007р.

Ухвалою суду від 15.05.2013р. дані позови
об»єднані в одне провадження.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 «Позика» глави 71
ЦК України, якщо інше не встановлено
параграфом 2 «Кредит» і не випливає із
суті кредитного договору.

Згідно ст.ст. 526,599,625 ЦК України,
зобов»язання має виконуватись
належним чином згідно умов договору,
зобов»язання припиняється виконанням,
і що боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового
зобов»язання.

Судом встановлено, що 20.09.2005р. між ПАТ
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3
був укладений Кредитний договір
№188, за яким банк надав
позичальнику кредит в сумі 680 тис. грн.
на споживчі потреби, терміном до
19.09.2008р. які ОСОБА_3 повернув (
а.с.18-19).

Одночасно, 20.09.2005р. між ПАТ
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3
був укладений Договір іпотеки в
забезпечення виконання зобов»язань за
Кредитним договором №188, за яким
ОСОБА_3 передав в іпотеку належну
йому квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.22-23).

21.09.2006р. між Банком та ОСОБА_3
укладений Додатковий договір №1, за
яким були внесені зміни до
кредитного договору №188, зокрема,
банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі
134 тис. дол. США, зі сплатою під 13%
річних, терміном до 19.09.2008р., ( а.с.21).

Крім того, 25.11.2007р. між Банком та
ОСОБА_3 укладений Додатковий договір №2
до кредитного договору №188, за яким
сума кредиту була збільшена до 300 000,00
доларів США, зі сплатою 13 % річних, з
кінцевим терміном повернення
19.09.2010р.( а.с.20)

Також, 26.11.2007р. між Банком та
ОСОБА_3 був укладений Договір про
внесення змін до Договору іпотеки від
20.09.2005р., за яким ОСОБА_3 передав в
іпотеку належну йому квартиру
АДРЕСА_1, в забезпечення виконання
зобов»язань ОСОБА_3 в сумі 300 тис. дол.
США, ( а.с.27).

За період з 06 жовтня 2006р. по 19 грудня
2007р. ОСОБА_3, а також за його
дорученням (виданого на термін з
25.04.2005р. по 25.04.2008р.) ОСОБА_6, отримали в
касі банку 300 тис. дол. США, що
підтверджується Заявками на видачу
готівки ( а.с.31-85, 197). Доказів про
спростування цього не представлено.

Посилання апелянта на те, що суду слід
було призначити експертизу підписів на
цих документах, судова колегія не
приймає до уваги, оскільки суд не
вбачав для цього підстав? а в
апеляційній скарзі немає клопотання
щодо необхідності призначення судовою
колегією такої експертизи.

Відповідно до п.2.3 і 2.4 Кредитного
договору, нарахування відсотків
за користування кредитом здійснюється
на фактичну заборгованість за кредитом
за фактичну кількість днів у
періоді, щомісячно, не пізніше
останнього робочого дня місяця.

Згідно п.5.1 Кредитного договору, у
випадку несвоєчасного погашення
кредиту або відсотків за його
використання, ОСОБА_3 зобов»язався
сплачувати Банку пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, від
суми простроченого боргу, за кожний
день прострочення платежу.

Згідно умов Кредитного договору №188, з
рахуванням змін, внесених Додатковими
договорами №1 та №2, ОСОБА_3
зобов»язався щомісячно, в період з 01
лютого 2010 р. до 19 вересня 2010р.,
здійснювати погашення основної суми
кредиту розміром 300 тисяч дол.США.

На протязі 2009- 2010 років ОСОБА_3
неодноразово направлялися вимоги
про сплату заборгованостей по
чергових платежах та дострокове
повернення кредиту протягом 30
днів з дня їх отримання (а.с.29-30).

Дані вимоги банку залишились не
невиконаними, заборгованість не
погашена, що підтверджується належним
розрахунком (а.с.94 та а.с.161,162).

ОСОБА_3 та його представник, будучи
присутні в судових засіданнях
05.08.2013р., 29.10.2013р. та 09.01.2014р., не
представили свій розрахунок по
кредитному договору.

Встановлено, що відповідач не виконав
належним чином взяті на себе
зобов»язання, а тому у нього, згідно
розрахунку заборгованості по
Кредитному Договору №188 від
20.09.2005р., станом на 11.02.2013 р.
виникла заборгованість в загальній
сумі 3 820 266,58 грн., з яких: заборгованість
по кредиту - 296 000,00 дол. США, що становить
2 365 928,00 грн.; прострочена
заборгованість по відсотках за період
за період з 01.08.2009р. по 11.11.2012р. в сумі 126
174,84 дол. США, що становить 1 008 515,50 грн.;
пеня за період з 11.10.2010р. по 10.10.2011р. в
сумі 455 823,08 грн. ( а.с.161-162).

Виходячи з вище наведеного, районний
суд дійшов правильного висновку про
задоволення первісного позову,
оскільки його розмір відповідає
фактичним обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 не скористався своїм
правом та не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
свої вимог.

Суд вказав, що ОСОБА_3 посилався
на те, що на час укладення
Кредитного договору Банк, всупереч
вимогам ЗУ «Про захист прав
споживачів», не повідомив (не
роз»яснив) йому, як споживачу, про
можливість настання валютних
ризиків, не надав консультації з питань
виконання Кредитного договору, та
із-за неналежного юридичного
оформлення Банком самого договору,
він не міг знати, що зміна курсу
національної валюти може вплинути на
його фінансову спроможність у
майбутньому.

Не приймаючи до уваги ці посилання суд
вказав, що дані обставини, в силу ч.3
ст.61 ЦПК України, не потребують
доказуванню, оскільки такі були
встановлені рішенням Галицького
районного суду від 21.10.2011р. у справі
за позовом ОСОБА_5 до ПАТ
«Брокбізнесбанк» і ОСОБА_3, про
визнання недійсними укладених між
ОСОБА_3 та ПАТ «Брокбізнесбанк»
Кредитного договору №188 від 20.09.2005р.,
Договору іпотеки від 20.09.2005р.,
Додаткового договору від 25.11.2007р.
та Договору про внесення змін до
Договору іпотеки від 26.11.2007р. Зокрема
суд, розглянувши дану справу
встановив, що на момент укладення
зазначених оспорюваних договорів,
сторонами були дотримані всі необхідні
умови дійсності укладених
правочинів, відсутні загальні,
передбачені ст.203 ЦК України, та
спеціальні ( передбачені галузевим
законодавством) підстави для визнання
зазначених договорів недійсними,
права позивача та відповідача ОСОБА_3,
як споживачів, при укладенні та
виконанні оспорюваних договірних
зобов»язань порушені не були, а відтак-
позовні вимоги безпідставні.

Тому суд з врахуванням наведеного та
вимог ч.3 ст.61 ЦПК України вірно
відмовив в задоволенні зустрічного
позову.

З вище наведеним погоджується й судова
колегія, оскільки апелянт не
представив доказів на спростування
висновків суду.

Не заслуговують на увагу і посилання
апелянта на те, що незрозумілим є те
яким чином проведено перерахунок боргу
з іноземної валюти в гривню та що із
розрахунку наданого позивачем
неможливо прийти до однозначного
висновку про наявність дійсного та
реального розміру заборгованості
ОСОБА_3 по кредитному договору.

Встановлено, що розрахунок
заборгованості по Кредитному
Договору здійснено станом на 11.02.2013
р., що відповідач не заперечував, а лише
посилався на відсутність підстав для
повернення суми боргу у валюті (
а.с.161-162).

Статтею 533 ЦК України передбачено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

З урахуванням наведеного та з огляду
на положення ст. ст. 526, 533, 627, 1049, 1054 ЦК
України в разі, коли за умовами
кредитного договору позичальник
одержав кредит у вигляді грошових
коштів в іноземній валюті, він
зобов'язаний повернути кредитодавцю на
вимогу останнього цей кредит у вигляді
грошових коштів у тій самій сумі і в тій
самій валюті, що були ним одержані. Якщо
у договорі визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу.

Встановлено, що згідно умов
Кредитного договору №188, з рахуванням
змін, внесених Додатковими договорами
№1 та №2 погашення заборгованості
ОСОБА_3 мав здійснювати щомісяця в
доларах США.

Відповідно до вимог п.10 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
банк як фінансова установа, отримавши
у встановленому законом порядку
(статті 19, 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт
2 статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Згідно до вимог п.12 вказаної постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у разі якщо кредит
правомірно наданий в іноземній валюті
та кредитодавець (позивач) просить
стягнути кошти в іноземній валюті, суд
у резолютивній частині рішення
зазначає про стягнення таких коштів
саме в іноземній валюті, що відповідає
вимогам частини третьої статті 533 ЦК
України.

Крім того згідно до вимог п.16 вказаної
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ саме по собі
зростання/коливання курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі статті 652 ЦК, оскільки
зазначене стосується обох сторін
договору, й позичальник при належній
завбачливості міг виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Отже вказані посилання апелянта є
безпідставні, оскільки права
відповідача ОСОБА_3, як споживача
порушені не були та судова колегія
враховує і те, що при наданні кредиту в
іноземній валюті він несе валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
цим договором.

Висновки суду достатньо
мотивовані і підтверджені доказами,
наявними в матеріалах справи.

Інші доводи апелянта, не
спростовують висновків суду, такі не
грунтуються на законі спростовуються
вищенаведеним.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст.
314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія
суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 24 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Ніткевич А.В.