Справа № 369/2561/14-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/3631/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 45
УХВАЛА

Іменем України

3 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом посилаючись на
те, що з 1987 року перебуває у шлюбі з
ОСОБА_3, але своїми прибутками вони
розпоряджаються кожен особисто на
власні цілі, не порушуючи інтереси
сім'ї. За час шлюбу сторонами було
придбано об'єкт нерухомості по АДРЕСА_2
вартістю 365 524,70 грн. та комплекс
нежитлових будівель, розташованих по
АДРЕСА_1 вартістю 182 113 грн. Позивач
здійснює підприємницьку діяльність та
використовує спільне майно, проте між
сторонами часто виникають суперечки,
які негативно впливають на результати
підприємницької діяльності та на
внутрішню атмосферу в сім'ї.

Враховуючи, що вирішити питання щодо
порядку користування спільним майном
чи мирного поділу сторони не можуть,
ОСОБА_2 просив суд в порядку поділу
спільного майна подружжя визнати за
ним право власності на об'єкт
нерухомості, що складається зі складу
літ. «Х» площею 7024,90 кв.м, насосної літ.
«Ц» площею 77,0 кв.м, будинку охорони літ.
«Я» площею 30,0 кв.м, будинку відпочинку
літ. «Ю» площею 107,3 кв.м, пожежної літ.
«Щ» площею 164,6 кв.м, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_3
право власності на будівлі, а саме
склад загальною площею 59,7 кв.м, цех
загальною площею 41,7 кв.м та навіс, що
розташовані за адресою: Київська
область, смт. Гостомель, вул. Чапаєва,
1-П; стягнути з позивача на користь
відповідача в рахунок компенсації
різниці вартості часток 183 411,70 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
квітня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 5
травня 2014 року позивач через
представника за довіреністю ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій просить
його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 посилається на те, що суд,
нехтуючи нормами законодавства,
позбавив позивача та відповідача права
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що 31 грудня 1987
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів громадського стану
Ірпінського міського управління
юстиції Київської області.

Під час перебування у шлюбі подружжям
за 365 524,70 грн. було придбано нежитлове
цегляне приміщення загальною площею 6
357,6 кв.м, позначене по плану літ. «X», що
знаходиться по АДРЕСА_2, про що свідчить
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення, укладений 30 жовтня 2004 року
між ТзОВ «Ліана» (продавець) та ОСОБА_2
(покупець).

Право власності на вищевказане
приміщення зареєстровано за ОСОБА_2, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 5981643 від 22 грудня 2004 року.

З матеріалів справи убачається, що 7
квітня 2009 року виконавчим комітетом
Гостомельської селищної ради
Київської області на ім'я ОСОБА_2 видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - будівлі, а саме склад
літ. «Ф2» загальною площею 59,7 кв.м, цех
літ. «Ф3» загальною площею 41,7 кв.м та
навіс літ. «Ф4», що розташовані по
АДРЕСА_1, вартістю (за погодженням
сторін) у 182 113 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
22406935 від 7 квітня 2009 року право
власності було зареєстровано за ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що об'єкт
нерухомості по АДРЕСА_2 вартістю 365 524,70
грн. зареєстровано на позивача як
суб'єкта підприємницької діяльності,
тому не входить до складу спільного
майна подружжя.

При цьому суд вважав, що вимоги
позивача про визнання права власності
за відповідачем на будівлі по АДРЕСА_1
вартістю 182 113 грн. не узгоджуються зі
складом об'єкту спільного майна
подружжя, що міститься в технічному
паспорті.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

За правилами ст.ст. 60, 61, 65, 70 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, як роз'яснив Пленум
Верховного суду України у п. 29
постанови № 111 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» відповідно
до положень ст. ст. 57, 61 СК України ст. 52
ЦК України майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший із
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.

Згідно свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
№ 280946, ОСОБА_2 16 квітня 2004 року у
виконавчому комітеті Ірпінської
міської ради зареєстрований як фізична
особа-підприємець та отримав
ідентифікаційний номер фізичної
особи-платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_1.

Судом встановлено, що 4 квітня 2006 року
виконавчим комітетом Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме склад літ. «Х»
площею 7024,90 кв.м, насосна літ. «Ц» площею
77,0 кв.м, будинок охорони літ. «Я» площею
30,0 кв.м, будинок відпочинку літ. «Ю»
площею 107,3 кв.м, пожежна літ. «Щ» площею
164,6 кв.м, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_2

Зважаючи на те, що вказане майно
зареєстроване за позивачем, як
суб'єктом підприємницької діяльності,
суд першої інстанції обгрунтовано не
включив його до складу спільної
сумісної власності подружжя та дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Наполягаючи на своїх вимогах про
визнання права власності на будівлі,
позивач просив виділити у власність
відповідачу склад, цех та навіс, що
розташовані по АДРЕСА_1 вартістю 182 113
грн.

Однак, як вбачається з технічного
паспорту на виробничий будинок по
АДРЕСА_1, що знаходиться в звіті оцінки
вартості комплексу нежитлових
будівель, даний об'єкт складається зі
складу «Ф2» загальною площею 59,7 кв.м,
столярного цеху «Ф3» загальною площею
41,7 кв.м та гаражу «Ф5» загальною площею
51,4 кв.м. При цьому гараж станом на 2011 рік
вже є узаконеним приміщенням за
рішенням виконавчого комітету № 30 від 2
березня 2011 року.

Саме дані приміщення були оцінені
вартістю 182 113 грн. і вони не
відповідають складу об'єкту спільної
сумісної власності подружжя,
визначеним ОСОБА_2 в позовній заяві,
тому правових підстав для виділення у
власність відповідачу даного
нерухомого майна

при апеляційному перегляді рішення
колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта про те, що в ході
розгляду справи відповідач визнала
його вимоги, погодилася з оцінкою майна
подружжя та варіантом його поділу, що є
підставою для задоволення позову, не
приймаються до уваги судової колегії
як безпідставні, оскільки в даному
випадку визнання позову відповідачем
суперечить вимогам ст. 174 ЦПК України.

Інші докази та обставини, на які
посилається апелянт в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного судового
рішення не дають підстав для висновку
про те, що судом при розгляді справи
були допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: