У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Гулька Б.І. Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області, третя особа
- Реєстраційна служба відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, про визнання права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування за законом, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 1 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати за нею право власності
на земельну ділянку площею 0,0840 га,
розташовану по АДРЕСА_1, у порядку
спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову зазначала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері
ОСОБА_4 відкрилася спадщина за
заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1
із господарськими будівлями, що
розташований на спірній земельній
ділянці. 22 листопада 2011 року вона
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на указаний
будинок, однак у зв'язку із відсутністю
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку, на якій розташований
успадкований будинок, нотаріусом було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на неї.
Фактично її мати ОСОБА_4 за життя
прийняла спадщину після смерті свого
чоловіка ОСОБА_5, який був власником
спірної земельної ділянки, однак вона
не встигла переоформити право
власності на земельну ділянку на своє
ім'я.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
задовольнити позов.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 1 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення по суті спору.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що в процесі розгляду справи не
здобуто доказів відмови нотаріуса у
вчинені передбачених ст. 1297 ЦК України
дій щодо видачі свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно, а лист
нотаріуса щодо невидачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом має лише
роз'яснювальний характер. Доказів того,
що ОСОБА_4 фактично вступила у
володіння спадковим майном після
смерті свого чоловіка ОСОБА_5,
позивачкою не надано.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_3
були ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт,
посвідчений 20 травня 2008 року
приватним нотаріусом Павлоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
відповідно до якого заповіла позивачці
все своє майно, де б воно не було та з
чого б воно не складалося.

22 листопада 2011 року ОСОБА_3 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1
на земельній ділянці площею 0,0840 га.

У видачі свідоцтва про право на
спадщину на земельну ділянку ОСОБА_3
відмовлено письмовою відповіддю
нотаріуса у зв'язку з відсутністю у
спадкодавця правовстановлюючого
документу на земельну ділянку, зокрема,
державного акту про право власності на
землю на ім'я ОСОБА_4

З матеріалів справи убачається, що
земельна ділянка площею 0,0840 га
по АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі
державного акту на право власності на
землю, виданого 19 липня 1994 року
виконкомом Павлоградської міської
ради народних депутатів.

Таким чином, ОСОБА_3 є власником
успадкованого житлового будинку, тоді
як земельна ділянка, на якій він
розташований, залишається у власності
померлого ОСОБА_5, що є неприпустимим.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» відносини
спадкування регулюються правилами ЦК
України, якщо спадщина відкрилася не
раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила ЦК Української PCP, у тому числі
щодо прийняття спадщини, кола
спадкоємців за законом. У разі коли
спадщина, яка відкрилася до набрання
чинності ЦК України і строк на її
прийняття не закінчився до 01 січня 2004
року, спадкові відносини регулюються
цим Кодексом.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном. Зазначені
у цій статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Матеріали справи не містять даних про
те, що зазначений державний акт було
скасовано або визнано недійсним.

Та обставина, що ОСОБА_4 за життя не
встигла переоформити державний акт на
право власності на землю на своє ім'я не
є достатньою підставою для відмови у
визнанні за позивачкою права власності
на земельну ділянку, яка залишилась
після смерті її матері.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
перевірили належним чином та не
спростували доводи позивачки відносно
того, що ОСОБА_4 була дружиною померлого
раніше ОСОБА_5, а тому вона фактично
вступила у володіння спадковим майном,
зокрема, і спірною земельною ділянкою,
а тому суди дійшли передчасного
висновку про відмову у позові.

Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судових рішень з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 1 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 6 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

В.А. Черненко