АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4930/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Третяк В. В. Доповідач - Макаров
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
м.Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.,

при секретарі - Завідонової К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду
м.Дніпродзержинська від 09 грудня 2013
року по справі

за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5 - про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк"
звернулося до суду із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
ОСОБА_5 про виселення, посилаючись на
те, що 22 листопада 2007 року між ПАТ КБ
"ПриватБанк" та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір №DZHCGK00770542, згідно
якого остання отримала кредит в сумі
125150 грн. зі сплатою відсотків в розмірі
1,25% на місяць, зі строком погашення до 21
листопада 2027 року. У забезпечення
виконання зобов'язань між позивачем та
ОСОБА_5 в цей же день було укладено
договір іпотеки №DZHCGK00770542, згідно якого
остання передала Банку в іпотеку
нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2009
року, яке набрало чинності 21 грудня 2009
року, було звернуто стягнення на
вказане нерухоме майно шляхом його
продажу Банком іншим особам. Проте у
вказаному будинку зареєстрованими
значаться відповідачі, у зв'язку з чим
просили виселети відповідачів із цього
будинку.

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2013
року позов задоволено та ухвалено:
виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із
будинку АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, виходячи
з наступного.

Задовольняючи позов ПАТ КБ "ПриватБанк"
суд першої інстанції виходив з того, що
оскільки за рішенням суду звернено
стягнення на предмет іпотеки, а саме
будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5,
а відповідачі залишаються в ньому бути
зареєстрованими, а тому вони
підлягають виселенню.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до
кредитного договору №№DZHCGK00770542 від 22
листопада 2007 року, укладеного між ЗАТ
КБ "ПриватБанк" (правонаступник якого є
ПАТ "ПриватБанк") та ОСОБА_5, Банк надав
останній кредит в сумі 125150 грн. зі
сплатою відсотків у розмірі 1,25% на
місяць та зі строком повернення до 21
листопада 2027 року, а ОСОБА_5
зобов'язалася повернути кредит (а.с.
10-15).

У забезпечення зобов'язань за цим
кредитним договором 22 листопада 2007
року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5
було укладено договір іпотеки
№DZHCGK00770542, відповідно до якого остання
передала в іпотеку Банку будинок
АДРЕСА_1, який їй належить на підставі
договору купівлі-продажу будинку від 22
листопада 2007 року (а.с. 16-21, 57).

Крім того, судом встановлено, що
рішення Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська від 09 грудня 2009 року
по справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк"
до ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, в рахунок погашення
заборгованості за вищевказаним
кредитним договором звернуто
стягнення на будинок АДРЕСА_1, шляхом
застосування процедури продажу. Це
рішення набрало чинності 21 грудня 2009
року (а.с. 22-24).

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1
ст. 16 ЦК України кожна особа має право в
порядку, встановленому законом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, а згідно ч. 1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може грунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із даними
позовними вимогами ПАТ КБ "ПриватБанк",
посилаючись на ст.40 Закону України "Про
іпотеку" та ст. 109 ЖК України, зазначив,
що звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців цього приміщення, а тому
відповідачі підлягають виселенню.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи 22 листопада 2007 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу будинку, згідно якого
остання придбала будинок АДРЕСА_1, цей
договір був нотаріально посвідчений та
зареєстрований в реєстрі за №2333 (а.с. 57),
а згідно абз.2 п. 35.3 Договору іпотеки
№DZHCGK00770542, укладеного 22 листопада 2007
року, ОСОБА_5 передано в іпотеку ПАТ КБ
"ПриватБанк", зазначено, що майно
передається в іпотеку з невід'ємними
приналежностями в ньому. Предмет
іпотеки буде зареєстрований у
встановленому законом порядку як
окремий виділений в натурі об'єкт
нерухомості (а.с. 20).

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації, а статтею 657 ЦК
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Крім того, Пленум Верховного Суду
України в п. 13 постанови "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Разом з цим в порушення вказаних вимог
Закону, ОСОБА_5 придбавши спірний
будинок за договором купівлі-продажу,
державну реєстрації не провела та
право власності не зареєструвала, а
згідно повідомлення Обласного
комунального підприємства
"Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації" за №558 від 15 квітня 2014
року будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на
праві власності за ОСОБА_2 (а.с. 83)

Оскільки відповідачі є
зареєстрованими в спірному будинку, а
третя особа не набула права власності
на спірний будинок, колегія суддів
вважає, що на даний час відсутні
підстави для виселення відповідачів,

Проте, суд першої інстанції в порушення
вимог ст. 214 ЦПК України ці обставини не
перевірив, не дав оцінки всім доказам
по справі та взагалі рішення суду не
мотивував, а позивач ставлячи питання
про виселення відповідачів, також не
надав таких доказів та не скористався
своїми правами щодо надання доказів на
підтвердження своїх вимог.

У зв'язку з чим пред'явлений позов
позивача є передчасним, а тому цей
позов задоволенню не підолягає.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції постановлене з порушення
норм матеріального та процесуального
права, а тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду
м.Дніпродзержинська від 09 грудня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 - про
виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді