У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,суддів:
Наумчука М.І., Остапчука
Д.О.,-розглянувши в попередньому
судовому засіданні справу за позовом
опікуна ОСОБА_4, яка діє в інтересах
ОСОБА_5, до ОСОБА_6, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_7, орган опіки
та піклування Деснянської районної у м.
Києві державної адміністрації, орган
опіки та піклування Шевченківської
районної у м. Києві державної
адміністрації, про визнання договору
дарування недійсним та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13 листопада
2013 року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року ОСОБА_4, яка діє як
законний представник ОСОБА_5,
звернулася до суду з указаним позовом,
в якому, з урахуванням уточнень,
просила визнати недійсним договір
дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16
вересня 2006 року, визнати за ОСОБА_5
право власності на вказану Ѕ частину
квартири, стягнути із ОСОБА_6 вартість
судово-психіатричної експертизи у сумі
1 441 грн 53 коп., стягнути із ОСОБА_6 у
відшкодування моральної шкоди 300 000
грн.

На обґрунтування вимог представник
позивача посилалася на те, що у 1993 році
ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_9
приватизували у рівних частинах
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, жилою
площею 30,88 м2 .

У вечері 15 вересня 2006 року ОСОБА_5
повідомили про те, що його дружина, яка
перебувала у лікарні, померла. Ця подія
його приголомшила, він перебував у
шоковому стані, не спав всю ніч, був у
забутті, отримав сильний стрес.
Зважаючи на його важкий стан,
організацією похорон займалась
сусідка ОСОБА_10, яка останній час
допомагала їх сім'ї. У цей час ОСОБА_10
надавала ОСОБА_5 якісь документи,
кудись їздили разом із нею та її сином,
про що ОСОБА_5 погано пам'ятає. Тільки у
грудні 2007 року ОСОБА_5 оформив спадщину.
При отриманні свідоцтва про спадщину
дізнався, що є власником половини
спірної квартири як спадщини, а інша
частина належить сину ОСОБА_10 - ОСОБА_6,
оскільки 16 вересня 2006 року (на другий
день після смерті дружини) подарував
частину квартири ОСОБА_6 Про укладення
договору дарування ОСОБА_5 не пам'ятає.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 28 березня 2011 року ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києві від 27 жовтня 2011 року над
недієздатним ОСОБА_5 встановлено опіку
та призначено опікуном ОСОБА_4

Таким чином, позивач вважає, що на
момент укладення договору дарування
ОСОБА_5 перебував у стані, що не
усвідомлював значення своїх дій і не
міг керувати ними.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року позов
опікуна ОСОБА_4, яка діє в інтересах
ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання договору
дарування недійсним та визнання права
власності задоволено частково.

Визнано договір дарування Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі № 1288 -
недійсним.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13 листопада
2013 року в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_4, яка діє як законний
представник ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1 - скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні вказаних
позовних вимог.

Доповнено резолютивну частину рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року абзацом
наступного змісту:

«Повернути ОСОБА_5 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 44,50 м2 , у тому числі жилою площею
- 29,90 м2 ». В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду із ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та не правильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для їх зміни або
скасування не встановлено.

Вирішуючи позов у частині вимог про
визнання недійсним договору дарування,
суди попередніх інстанцій,
встановивши, що правочин вчинено
ОСОБА_5 у момент, коли він не
усвідомлював значення своїх дій і не
міг керувати ними, у відповідності до
положень ст. 203, 215, 225 ЦК України, дійшли
обґрунтованого висновку, що
оспорюваний договір підлягає визнанню
недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вимог про визнання
права власності на Ѕ частину спірної
квартири та доповнюючи його змістом
щодо повернення ОСОБА_5 права власності
на Ѕ частину спірної квартири, суд
апеляційної інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
реституція є наслідком недійсності
правочину, а визнання права власності є
способом захисту права власності, якщо
це право не визнається або оспорюється
іншою особою, а тому їх змішування є
помилковим.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова Судді:
М.І. Наумчук Д.О. Остапчук