Номер провадження: 22-ц/785/2516/14
Головуючий у першій інстанції Шумейко
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області та
Управління Державної казначейської
служби України у Біляївському районі
Одеської області, яке приєдналося до
скарги, а також за апеляційними
скаргами ОСОБА_4, Біляївської
міжрайонної прокуратури Одеської
області на рішення Теплодарського
міського суду Одеської області від 07
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Біляївської міжрайонної
прокуратури Одеської області,
Біляївського районного суду Одеської
області, Державної казначейської
служби України, треті особи: Головне
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області,
Управління Державної казначейської
служби України у Біляївському районі
Одеської області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої діями прокуратури та суду,-

встановила:

У січні 2013 року позивач (уточнюючи свої
позовні вимоги) звернувся до суду з
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 21 квітня 2003 року Біляївською
міжрайонною прокуратурою він був
затриманий за підозрою у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК
України, та направлений до ізолятора
тимчасового тримання Біляївського РВ.

Через три дні його було
госпіталізовано до Біляївської
районної лікарня із серцевим нападом,
де він декілька днів утримувався під
вартою. Пізніше він довідався, що судом
йому продовжено строк тримання під
вартою та його було переведено до
слідчого ізолятора м. Одеси.

04 грудня 2003 року вироком Біляївського
районного суду Одеської області його
було визнано винним у скоєні злочинів,
передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 263
ч. 1 КК України, а за ст. 368 ч. 1 КК України -
виправдано, та призначено покарання у
виді 7 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області покарання зменшено до 5 років.

Верховний Суд України за скаргою
ОСОБА_4 скасував вирок Біляївського
районного суду Одеської області і
ухвалу апеляційного суду Одеської
області і направив справу на нове
розслідування.

Позивач зазначив, що у зв'язку із
протиправними арештами та вироками,
йому було завдано матеріальну шкоду на
суму 80 млн. грн., його посіви на
орендованих землях загинули,
розкрадено його майно, для
забезпечення збереження якого слідчий
не прийняв ніяких мір, після його
арешту, в тому числі автотранспорт:
комбайн зерноприбиральний, дискова
борона, сіялки зернова та овочева,
культиватори, борони трактору та ін.
сільського господарська техніка.
Зруйновано його будівництво у селі
Олександрівка, Роздільнянського
району Одеської області. Розкрадено
будівельні матеріали у дачному
кооперативі «Полієво». Прибуток, якій
мав бути ним отриманий від реалізації
сільськогосподарської продукції за
час його перебування під вартою та під
підпискою про невиїзд з 21 квітня 2003
року по 2012 рік, повинен був скласти 68
млн. грн.. Його особистий земельний пай
не використовувався та не приніс йому
прибуток на суму більш як 45 млн. грн..

Моральна шкода, завдана йому
незаконним діями органів прокуратури
та суду, становить 120 млн. грн.. Так,
перебуваючи під вартою, позивач став
інвалідом другої групи, втратив 50 % зору
через утримання у камерах, до яких не
потрапляло сонячне світло, втратив
зв'язки з рідними та близькими людьми. У
м. Дубоссарах Придністровської
Молдавської республіки поховані його
мати, батько та рідний брат, могили яких
він не може відвідати більш як 10 років,
так як перебуваючи під вартою з 21.04.2003
року по 29.12.2006 року, а з 29.12.2006 року по 19
червня 2012 року - на підписці про
невиїзд, не міг виїхати за кордон, а
також отримати закордонний паспорт.

За цей час позивач не міг займатись
улюбленою справою, - обробляти свій
земельний пай та відповідно отримувати
з цього прибуток. Його фермерське
господарство, як юридична особа, було
ліквідовано як таке, що не сплачує
податків, та припинило господарську
діяльність. На підставі викладеного
позивач просив суд відшкодувати йому
за рахунок державного бюджету
матеріальну шкоду у розмірі 80000000 грн.,
та моральну шкоду, враховуючи втрачене
здоров'я, у розмірі 120000000 грн..

Рішенням Теплодарського міського суду
Одеської області від 07 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково. Стягнуто з Держави в особі
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів державного
бюджету України на користь ОСОБА_4
моральну шкоду у сумі 98642 грн.. В іншій
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_4, подав до суду апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати, ухвалити по справі нове
рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Апеляційну скаргу також подали
Біляївська міжрайонна прокуратура
Одеської області, Головне управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, та
Управління Державної казначейської
служби України у Біляївському районі
Одеської області, яке приєдналося до
скарги ДКС України, в яких просили
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржене,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційні
скарги задовольнити частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що дійсно позивачу були
заподіяні моральні страждання у
зв'язку з незаконними вироками та
арештами, але його вимоги, стосовно
відшкодування моральної шкоди, значно
завищені, тому суд дійшов висновку,
щодо стягнення на його користь
моральної шкоди у розмірі 98642 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 в частині стягнення
матеріальної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що зазначені
позивачем обставини не доведені
належними доказами.

Але колегія суддів повністю не може
погодитись з рішенням суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Теплодарського міського суду
Одеської області від 07 листопада 2013
року зазначеним вимогам у повній мірі
не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що
постановою Біляївської міжрайонної
прокуратури Одеської області від 30.01.2003
року порушено кримінальну справу №
05 за фактом розтрати та
повторного заволодіння майном, яке
належить ППКП «Леся», за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 191 ч.
3 КК України.

21 травня 2003 року о 17.00 год. у
приміщенні Біляївської міжрайонної
прокуратури, згідно протоколу старшого
слідчого Біляївської міжрайонної
прокуратури Одеської області Жолобчук
А.Л., було затримано як підозрюваного у
вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.
191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Біляївського районного
суду Одеської області від 24 травня 2003
року строк затримання підозрюваного
ОСОБА_4 продовжено до 10 діб.

29 травня 2003 року, відповідно до
постанови Біляївської міжрайонної
прокуратури, ОСОБА_4 пред'явлено
обвинувачення у вчиненні злочинів,
передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК
України.

Постановою Біляївського районного
суду Одеської області від 31 травня 2003
року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний
захід у вигляді тримання під вартою в
ОСІ № 21.

Також, 29 травня 2003 року, Біляївською
міжрайонною прокуратурою порушено
кримінальну справу № 23 за фактом
заволодіння ОСОБА_4 майна ТОВ
«Укрпродкомпанія» в особливо великих
розмірах шляхом зловживання своїм
службовим становищем за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 366 ч.
2 КК України, та постановою від 06 червня
2003 року об'єднано кримінальну справу з
кримінальною справою № 05.

Відповідно постанови старшого
слідчого Біляївської міжрайонної
прокуратури Жолобчук А.Л. про порушення
кримінальної справи та об'єднання
кримінальних справ від 31 травня 2003 року
відносно ОСОБА_4 порушено кримінальну
справу за фактом отримання хабара від
ОСОБА_7 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 368 ч. 1 КК України, та
об'єднано її з кримінальною справою №
05.

03 червня 2003 року Біляївською
міжрайонною прокуратурою порушено
кримінальну справу за фактом
незаконного зберігання бойових
припасів без відповідного дозволу, а
також підробки документу за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч. 1, 358 ч.
1 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 04 червня 2003 року постанову
Біляївського районного суду Одеської
області від 31 травня 2003 року про
обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у
вигляді тримання під вартою скасовано
та звільнено ОСОБА_4 з під варти.

Проте, 04 червня 2003 року в 16.50 год., згідно
протоколу старшого слідчого
Біляївської міжрайонної прокуратури
Жолобчук А.Л., ОСОБА_4 було затримано у
приміщенні Біляївського РВ УМВС
України в Одеській області як
підозрюваного у вчиненні злочинів,
передбачених ст. 191 ч. 5 КК України, та
направленого його до ізолятору
тимчасового тримання.

06 червня 2003 року ОСОБА_4 було
пред'явлено обвинувачення у вчиненні
злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч.
5, 366 ч. 2, 191 ч. 5, 368 ч. 1, 263 ч. 1, 358 ч. 1 КК
України.

07 червня 2003 року постановою
Біляївського районного суду Одеської
області до ОСОБА_4 застосовано
запобіжний захід у вигляді тримання
під вартою в ОСІ № 21.

За фактом повторного заволодіння,
шляхом зловживання службовим
становищем, ОСОБА_4 майна, яке належить
ЧПКП «Леся», 26 червня 2003 року старшим
слідчим Біляївської міжрайонної
прокуратури Жолобчук А.Л. відносно
нього порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ст. 191
ч. 3 КК України, та об'єднано з іншою
кримінальною справою.

Постановою Біляївської міжрайонної
прокуратури від 18 липня 2003 року
кримінальне переслідування відносно
ОСОБА_4 за ст. 191 ч. 5 КК України за
епізодом розтрати лінії з виробництва
цегли МУК-63, яка належить ППКП «Леся»,
припинено за відсутністю в його діях
складу злочину.

Постановою старшого слідчого
Біляївської міжрайонної прокуратури
Жолобчук А.Л. від 18 липня 2003 року
порушено кримінальну справу відносно
ОСОБА_4 за фактом заволодіння майном
ППКП «Леся» у вигляді 6 металевих
кліток за ознаками злочину,
передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України, та
об'єднано її із іншою кримінальною
справою.

18 липня 2003 року ОСОБА_4 пред'явлено
обвинувачення у вчиненні злочинів,
передбачених ст.ст. 358 ч. 191 ч. 3, 368 ч.1, 191 ч.
5, 366 ч. 2, 263 ч. 1 КК України.

Вироком Біляївського районного суду
Одеської області від 04 грудня 2003 року
ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні
злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч.
5, 263 ч.1, 366 ч. 2 КК України, та остаточно
призначено покарання у вигляді 7 років
позбавлення волі з позбавленням права
займати посади, пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків,
строком на 2 роки і з конфіскацією
майна. За ст.ст. 358 ч. 1, 368 ч. 1 КК України
ОСОБА_4 виправдано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 24 лютого 2004 року вирок
Біляївського районного суду Одеської
області від 04.12.2003 року відносно ОСОБА_4
змінено його засудженням за ст. 191 ч. 5 із
застосуванням ст. 69 КК України до 5
років позбавлення волі з позбавленням
права займати посади, пов'язані з
виконанням організаційно-розпорядчих
обов'язків, строком на 2 роки і з
конфіскацією майна; за ст. 263 ч. 1 КК
України до 2 років позбавлення волі; за
ст. 366 ч. 2 КК України до 2 років
позбавлення волі з позбавленням права
займати посади, пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків,
строком на 1 рік. За ст. 70 КК України
остаточно назначено покарання - 5 років
позбавлення волі з позбавленням права
займати посади, пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків,
строком на 2 роки і з конфіскацією
майна. Виключено із вироку посилання
суду, що ОСОБА_4 підробив паспорт моряка
на ім'я ОСОБА_8.

Верховний Суд України ухвалою від 17
травня 2005 року вирок Біляївського
районного суду Одеської області від
04.12.2003 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 24.02.2004 року щодо
ОСОБА_4 в частині засудження його за ч. 3
ст. 191, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України
скасував та справу в цій в частині
направив на нове розслідування, а також
ухвалив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч.
1 ст. 263 КК України на 2 роки позбавлення
волі.

12 серпня 2005 року старшим слідчим
Біляївської міжрайонної прокуратури
Жолобчук А.Л. дії ОСОБА_4 за фактами
незаконного заволодіння майном ППКП
«Леся» і завдання збитків ТОВ
«Укрпродкомпанія» з ст. 191 ч. 5 КК
України перекваліфіковано на ст. 191 ч. 3,
ст. 364 ч. 2 КК України, та порушено
відносно нього кримінальну справу за
ознаками злочинів, передбачених ст. 191
ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України.

23 серпня 2005 року ОСОБА_4 пред'явлено
обвинувачення у вчинені злочинів,
передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК
України.

Згідно постанови Біляївського
районного суду Одеської області від 28
грудня 2005 року запобіжний захід
відносно ОСОБА_4 змінено із тримання
під вартою в ОСІ № 21 м. Одеси на
підписку про невиїзд.

Помічник Біляївського міжрайонного
прокурора Нікітін Ю.М. 13.06.2006 року
пред'явлене органами досудового
розслідування ОСОБА_4 за ст. 366 ч. 2 КК
України обвинувачення змінив та дії
підсудного кваліфікував за ст. 366 ч. 1 КК
України.

Постановою Біляївського районного
суду Одеської області від 30 липня 2006
року кримінальну справу відносно
ОСОБА_4 за ст.ст. 191 ч.1, 364 ч. 2 КК України
провадженням припинено на підставі ст.
282 КПК України.

Вироком Біляївського районного суду
Одеської області від 03 липня 2006 року
ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні
злочину, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК
України, та призначено йому покарання у
вигляді штрафу в дохід держави у
розмірі 850 грн. Згідно ст. 70 КК України
до призначеного покарання приєднано
покарання за вироком Біляївського
районного суду Одеської області від
04.12.2003 р. за ст. 263 ч. 1 КК України у
вигляді 2 років позбавлення волі, і
остаточно призначено покарання у
вигляді 2 років позбавлення волі та
штрафу в дохід держави у сумі 850 грн.. У
строк відбування покарання повністю
зараховано відбуте покарання по
попередньому вироку. Через фактичне
відбуття покарання, засудженого ОСОБА_4
від відбування покарання у виді
позбавлення волі звільнено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 28 квітня 2009 року вирок
Біляївського районного суду Одеської
області від 03 липня 2006 року скасовано
та справу направлено на новий судовий
розгляд.

Вироком Біляївського районного суду
Одеської області від 16 березня 2011 року
ОСОБА_4 визнано винним за ст. 366 ч. 1 КК
України та призначено йому покарання у
вигляді штрафу в дохід держави у
розмірі 850 грн. Згідно ч. 4 ст. 70 КК
України до новопризначеного покарання
приєднано покарання за вироком
Біляївського районного суду Одеської
області від 04.12.2003 року за ст. 263 ч. 1 КК
України у виді 2 років позбавлення волі,
і остаточно призначено покарання у
вигляді 2 років позбавлення волі та
штрафу в дохід держави у сумі 850 грн.
Через фактичне відбуття покарання
засудженого від відбування покарання у
вигляді позбавлення волі звільнено.
Згідно ст. 49 КК України засудженого від
покарання у вигляді штрафу в дохід
держави у розмірі 850 грн. звільнено у
зв'язку із закінченням строку давності.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 24 травня 2012 року вирок
Біляївського районного суду Одеської
області від 16 березня 2011 року змінено,
виключено з резолютивної частини
вироку посилання на застосування ч. 4
ст. 70 КК України і приєднання покарання
за вироком Біляївського районного суду
Одеської області від 04.12.2003 року. В
іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 червня 2012 року
вирок Біляївського районного суду
Одеської області від 16.03.2011 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 24.05.2012 року щодо ОСОБА_4
скасовано, а справу закрито на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 6 та п. 1 ст. 213 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК
України, виникає у випадках,
передбачених законом.

Таким законом є Закон України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного повідомлення
про підозру у вчинені кримінального
правопорушення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході кримінального
провадження обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.

Статтею 13 цього Закону також
передбачено, що розмір моральної шкоди
визначається з урахуванням обставин
справи в межах, встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_4 у зв'язку з незаконними вироками
та арештами була спричинена моральна
шкода, яка повинна бути відшкодована за
рахунок коштів державного бюджету, але
колегія суддів не може погодитися з її
розміром у 98642 грн., оскільки з
матеріалів справи не вбачається з чого
суд виходив, визначаючи зазначену суму
моральної шкоди.

Але колегія суддів також звертає увагу,
що у відношенні ОСОБА_4 постановлено
обвинувальний вирок за ст. 263 ч. 1 КК
України, який 17 травня 2005 року набрав
чинності, тому посилання позивача на
незаконний арешт є перебільшеним, та
моральна шкода, яку він оцінив у 120000000
грн. є значно завищеною. Крім того,
відшкодування шкоди не повинно бути
направлено на збагачення особи.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, які фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Згідно з ст. 1177 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЗУ
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» відшкодування
шкоди провадиться за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступень зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації.

Аналізуючи зазначене, та враховуючи
характер та обсяг моральних страждань,
які зазнав ОСОБА_4, а саме те, що після
засудження у 2005 році за ст. 263 ч.1 КК
України ОСОБА_4 ще до 19 червня 2012 року,
тобто майже 7 років, перебував під
слідством та судом, що позначилося на
його житті та здоров'ї, а також виходячи
із засад розумності, виваженості та
справедливості, колегія суддів дійшла
висновку про визначення моральної
шкоди ОСОБА_4 у розмірі 150000 грн..

При цьому колегія суддів приймає до
уваги, що 7 років 1 місяць та 2 дні
знаходження під слідством та судом
складають 85 місяців, та з урахуванням
ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»
розмір моральної шкоди не повинен бути
менше одного мінімального розміру
заробітної плати за кожен місяць
перебування під слідством чи судом,
тобто у даному випадку розмір
відшкодування моральної шкоди на час
ухвалення рішення не повинен бути
менше 103530 грн. (85х1218 грн.).

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожний має право на відшкодування за
рахунок держави або органів місцевого
самоврядування матеріального й
морального збитку, заподіяного
незаконними рішеннями, діяльністю або
бездіяльністю органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
їхніми посадовими особами при
здійсненні ними своїх службових
обов'язків, до яких відносяться органи
досудового слідства.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
моральна шкода повинна бути стягнута з
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_4.

Рішенням Конституційного Суду України
(у справі про відшкодування шкоди
державою) № 12-рп/2001 (справа № 1-36/2001) від
03.10.2001 року визначено, що Конституція
України гарантує громадянам, у
випадках завдання органами дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури і суду матеріальної та
моральної шкоди незаконними діями цих
органів, право на відшкодування шкоди
за рахунок держави, а не за рахунок
коштів на утримання цих органів (ст.ст.
56,62).

Що стосується відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення
матеріальної шкоди, то колегія суддів
погоджується з рішенням суду першої
інстанції в цій частині, оскільки
позивач, посилаючись на втрату будинку,
сільськогосподарської техніки та
іншого майна за період досудового
слідства та суду, не надав належних та
допустимих доказів, які підтверджували
зазначені обставини.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області, Управління Державної
казначейської служби України у
Біляївському районі Одеської області,
ОСОБА_4 та Біляївської міжрайонної
прокуратури Одеської області
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду в частині стягнення на
користь ОСОБА_4 моральної шкоди
підлягає зміні, з визначенням її у
розмірі 150000 грн..

В іншій частині рішення відповідає
вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, є
законним, обґрунтованим та
справедливим, а тому у решті його слід
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, ст. 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційні скарги Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області,
Управління Державної казначейської
служби України у Біляївському районі
Одеської області, ОСОБА_4 та
Біляївської міжрайонної прокуратури
Одеської області задовольнити
частково.

Рішення Теплодарського міського суду
Одеської області від 07 листопада 2013
року змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
частині задоволення позовних вимог
наступним чином:

Стягнути з Державної казначейської
служби України (01601, м. Київ, вул.
Бастіонна, 6, ) за рахунок
коштів Державного бюджету України
шляхом списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (зареєстрований та
мешкає за адресою: АДРЕСА_1) моральну
шкоду у розмірі 150000 (сто п'ятдесят
тисяч) гривень.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко