У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Кафідової О.В., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
захист честі, гідності та
відшкодування моральних збитків, за
касаційною скаргою, поданою
представником ОСОБА_7 - ОСОБА_8, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просив
визнати недостовірною та такою, що
порочить та принижує честь, гідність та
ділову репутацію позивача інформацію,
поширену в засобах масової інформації,
а також продубльовану на сайтах усіх
засобів масової інформації.

Зокрема, позивач послався на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі 5-го телеканалу
ОСОБА_7 заявив наступне: «створюється
ГКЧП за участю ОСОБА_6». 02 грудня 2013 року
на брифінгу в «штабі Національного
спротиву» в будинку профспілок на
Майдані Незалежності відповідач
наголосив наступне: «до напрацювання
сценарію зіткнень біля адміністрації
Президента України 01 грудня причетні
секретар Ради національної безпеки і
оборони України ОСОБА_9 та голова
«Українського вибору» ОСОБА_6», «В
Украине реализуется российский
сценарий силового разгона
демонстрантов, за которым стоят ОСОБА_9,
ОСОБА_6 и другие пророссийские
политики».

Оскільки, як вважає позивач, зазначені
вислови не лише порушують його
немайнові права та інтереси, а також
завдають йому психологічних страждань,
просив відшкодувати на свою користь за
рахунок відповідача моральну шкоду в
розмірі 1 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що вказаними публічними
висловами розповсюджується
недостовірна, нічим не підтверджена
негативна інформація стосовно
позивача, який є відомим юристом та
суспільно-політичним діячем.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 20 лютого 2014 року, позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1
грн в рахунок відшкодування моральної
шкоди та 229 грн 40 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувані
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі 5-го
телеканалу відповідач ОСОБА_7 заявив
наступне: «створюється ГКЧП за участю
ОСОБА_6».

Крім того, 02 грудня 2013 року на брифінгу
у «штабі Національного спротиву» в
будинку профспілок на Майдані
Незалежності, відповідач ОСОБА_7
зазначив таке: «до напрацювання
сценарію зіткнень біля адміністрації
Президента України 01 грудня причетні
секретар Ради національної безпеки і
оборони України ОСОБА_9 та голова
«Українського вибору» ОСОБА_6», «В
Украине реализуется российский
сценарий силового разгона
демонстрантов, за которым стоят ОСОБА_9,
ОСОБА_6 и другие пророссийские
политики».

Поширення вказаної інформації
зазначеним способом представником
відповідача в суді першої інстанції не
заперечувалось, однак зазначено, що
указані вислови є оціночними
судженнями, що свідчить про
відсутність складу юридичного
правопорушення в діях відповідача.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив з
доведеності того, що поширена
відповідачем ОСОБА_7 інформація про
позивача, її характер, завдає шкоди
інтересам ОСОБА_6, оскільки відповідач
поширив загальнодоступним способом
невизначеному колу осіб інформацію,
яка не відповідає дійсності, та потягла
за собою підрив репутації позивача.
Суди дійшли до висновків про
обґрунтованість позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди в
розмірі визначеному позивачем у своїх
вимогах.

З такими висновками судів погодитися
не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Спростованою може бути інформація, яка
містить відомості про події та явища
(факти), яких не існувало взагалі або
які існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені). В будь якому випадку це
має бути інформація, істинність якої
можливо перевірити, існування таких
фактів не залежить від їх суб'єктивного
сприйняття чи заперечення через думки
і погляди особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 21 постанови № 1 від 27
лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
при поширенні недостовірної
інформації стосовно приватного життя
публічних осіб вирішення справ про
захист їх гідності, честі чи ділової
репутації має свої особливості. Суди
повинні враховувати положення
Декларації про свободу політичних
дебатів у засобах масової інформації
(далі - Декларація), схваленої 12 лютого
2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також
рекомендації, що містяться у Резолюції
1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради
Європи про право на недоторканість
приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
«виставити» себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Встановлено, що позивач є політиком та
публічною особою, тому відкритий для
суворої критики і пильного нагляду
громадськості й межа допустимої
критики щодо такої особи є значно
ширшою.

За змістом ч. 3 ст. 277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

З огляду на вказане, висловлювання
відповідача є лише вираженням його
особистих поглядів щодо особи
позивача.

Вільне вираження поглядів, передавання
почуттів є істотним чинником
повноцінного розвитку особистості в
суспільстві, як і здатність особи
сприймати заперечення, спонукання,
заохочення через ідеї, висловлені
іншими людьми.

Чинним законодавством не передбачена
можливість притягнення до
відповідальності за висловлювання
оціночних суджень, вони, як і думки,
переконання, судження, критична оцінка
певних фактів і недоліків не можуть
бути предметом судового захисту,
оскільки будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів не можуть
бути перевірені на предмет їх
відповідності дійсності (на відміну
від перевірки істинності фактів).

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

При цьому, якщо суб'єктивну думку
особою висловлено в брутальній,
принизливій чи непристойній формі, що
принижує гідність, честь чи ділову
репутацію, то на цю особу може бути
покладено обов'язок відшкодувати
моральну шкоду.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги
на необхідність розрізняти факти та
оціночні судження і не врахували, що
наявність фактів можна довести, а
правдивість оціночних суджень -
неможливо.

При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і всебічно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій порушення приписів
ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України на зазначене
уваги не звернули, не визначилися із
характером інформації, яка на думку
позивача стосується його особисто та є
наклепницької і недостовірною, не
з'ясували, чи є така інформація
фактичними твердженнями, які
підлягають перевірці на предмет їх
достовірності, та у разі доведеності їх
недостовірності підлягають
спростуванню відповідно до вимог ст. 277
ЦК України, чи є вона оціночними
судженнями, які не підлягають
спростуванню, чи стосується вказана
інформація безпосередньо позивача та
не з'ясували, як ця інформація порочить
честь, гідність та її ділову репутацію
та чи завдає вона шкоди особистим
права.

З урахуванням наведеного суди дійшли
передчасного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позовних вимог, при цьому слід
зазначити, що позивач звернувся до суду
з позовом в порядку ст. 277 ЦК України,
однак суд першої інстанції ухвалюючи
рішення у справі вирішив лише питання
щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не давши належної
оцінки доказам, суд першої інстанції
допустив порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
апеляційний суд, у порушення вимог ст.
303 ЦПК України, недоліків допущених
судом першої інстанції не виправив та
безпідставно залишив без змін рішення
районного суду.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу, подану представником
ОСОБА_7 - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
лютого 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:О.В.
Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська