У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 29 квітня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 22 липня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року позивач - публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі ПАТ
«ПриватБанк», банк) звернувся до суду з
позовом, в якому просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість по кредитному договору
у розмірі 26 167,27 грн.

Позов мотивовано тим, що 26 червня 2006
року між банком та відповідачем був
укладений кредитний договір про
надання кредиту в сумі 3 000 грн. у
вигляді встановленого ліміту на
платіжну картку зі сплатою 30% річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості, з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідно до п. 9.12 умов та
правил надання банківських послуг
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
поінформує іншу сторону про припинення
дії договору, він автоматично
пролонгується на такий же термін.
Оскільки, відповідач взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконувала, станом на
15 січня 2013 року у неї утворилась
заборгованість у розмірі 26167,27 грн., яка
складається з: 7923,15 грн. -
заборгованість за кредитом, 16521,87 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, штрафи
відповідно до п.8.6 умов та правил
надання банківських послуг: 500 грн. -
штраф (фіксована частина), 1222,25 грн. -
штраф (процентна складова).

Рішенням Залізничного районного
суду м. Львова від 29 квітня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 22 липня 2013 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
позивача заборгованість у розмірі
26 167,27 грн. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подала касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 серпня 2013 року
ОСОБА_5 відмовлено у відкритті
касаційного провадження на вказані
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій з підстав, передбачених п.5 ч.4
ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України
від 19 березня 2014 року заяву ОСОБА_5 про
перегляду судового рішення задоволено.
Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 серпня 2013 року
скасовано з направленням справи до
суду касаційної інстанції на новий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов виходив з того, що
сторонами не доведено затвердження
банком нових умов обслуговування,
погашення заборгованості і зміни
тарифів, а тому розірвання договору не
відбулось, він продовжує свою дію.
Оскільки строк дії картки відповідає
строку дії договору, то доводи ОСОБА_5
про сплив строку позовної давності для
звернення до суду є необґрунтованими.

З такими висновками судів погодитися
не можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, та з порушенням норм
процесуального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів
попередніх інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 26 червня 2006 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 був укладений
кредитний договір шляхом приєднання
(частина перша статті 634 ЦК України).
Відповідно до нього ОСОБА_5 26 червня 2006
року отримала кредит у розмірі 3000 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 30% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом із кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Згідно пункту 9.12 умов і правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він пролонгується на такий
самий термін.

Крім того, відповідно до пункту 6.4
умов і правил надання банківських
послуг уразі незгоди зі змінами правил
чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити
банку письмову заяву про розірвання
цього договору та погасити
заборгованість, яка утворилась перед
банком, у тому числі й заборгованість,
яка утворилась упродовж 30 днів з
моменту повернення карт, виданих
держателю і його довіреним особам.

3 серпня 2009 року ОСОБА_5 звернулася з
заявою до філії «Західне головне
регіональне управління» закритого
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» і в пункті 4 заяви
зазначила, що з жодними новими умовами
обслуговування та змінами тарифів, які
банк ввів за цей час в односторонньому
порядку з порушенням вимог чинного
законодавства, не погоджується, а в
разі їх наявності цією заявою ініціює
розірвання договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає
два види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судами залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH) та
що останній платіж здійснено в липні 2009
року, а дія картки закінчилась 30
жовтня 2009 року.

Питання застосування строку позовної
давності відповідно до статті 256 ЦК
України, частин першої та п'ятої статті
261 ЦК України, частини четвертої статті
267 ЦК України, з урахуванням цих
обставин та факту пред'явлення позову 25
січня 2013 року, не вирішено.

Висновок суду першої інстанції, з
яким погодився апеляційний суд, про те,
що позовна давність не сплинула,
оскільки строк договору не закінчився,
а строк дії картки відповідає строку
дії договору, не ґрунтується на умовах
договору та обставинах справи.

В ході розгляду даної справи судами
не дотримано вимог ч.4
ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 29 квітня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 22 липня 2013 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.C. судді Кафідова
О.В. Колодійчук В.М. Умнова О.В.
Фаловська І.М.