Справа №490/1637/14-ц 04.06.2014 04.06.2014 04.06.2014
Провадження №22-ц/784/1661/14
Провадження номер №22ц/784/1661/14
Суддя суду 1-ї інстанції -
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Рудніком Є.М.,

за участю відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 24 квітня 2014 року

за позовом

публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» (далі - Банк або ПАТ
«Дельта Банк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

4 лютого 2014 року Банк пред'явив
зазначений позов, який обґрунтував
наступним.

8 травня 2008 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
"Український промисловий банк" та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
№244-004/ФК-08, відповідно до умов якого
зазначене товариство надало
відповідачці строком до 07 вересня 2010
року кредит у сумі 11 800 грн. зі сплатою 20%
річних.

30 червня 2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
"Український промисловий банк" та
публічним акціонерним товариством
"Дельта Банк" було укладено договір про
передачу активів та кредитних
зобов'язань товариства на користь
позивача. Внаслідок чого був змінений
кредитор у вищезазначеному договорі із
ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини, та на
те, що відповідачка належним чином не
виконувала взяті на себе зобов'язання,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у сумі 3102 грн.05 коп., яка
складається з заборгованості за
кредитом в сумі 1778 грн.18 коп. та
заборгованості за відсотками в сумі 1323
грн. 87 коп., Банк просив стягнути
зазначену заборгованість з ОСОБА_3

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 24 квітня 2014 року
позов Банку задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просила його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
Банку у задоволенні позовних вимог
через пропуск ним строку позовної
давності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги Банку,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем були порушені умови
кредитного договору щодо своєчасної
сплати заборгованості, а тому позов
Банку є обґрунтованим.

Такі висновки суду є правильними, з
огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В разі порушення зобов'язання
наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК
України та умовами договору. Зокрема,
кредитор має право вимагати
відшкодування збитків та сплати пені
або штрафу відповідно до умов договору.

Ст.ст.526, 612, 625 ЦК України передбачають,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст.512, 514 ЦК
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги),
внаслідок чого до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

З матеріалів справи вбачається, що 8
травня 2008 року між ТОВ "Український
промисловий банк" та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договорі №244-004/ФК-08,
відповідно до умов якого відповідачці
було надано кредит у сумі 11 800 грн. під 20%
річних строком до 7 травня 2010 року на
споживчі цілі (а.с.5-10, 14).

Додатковим договором між тими ж
сторонами від 12 жовтня 2009 року сторони
змінили дату повернення кредиту на 7
вересня 2010 року (а.с.13).

30 червня 2010 року ТОВ "Український
промисловий банк" передало активи та
кредитні зобов'язання на користь ПАТ
"Дельта Банк", в тому числі і за
кредитним договором із відповідачкою
(а.с.19-24).

10 липня 2010 року ТОВ "Український
промисловий банк" та ПАТ "Дельта Банк"
надіслали відповідачці письмове
повідомлення про заміну кредитора
(а.с.40-41).

Таким чином, Банк набув право вимоги до
відповідачки.

З розрахунку позивача випливає, що
ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання
належним чином не виконувала,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, яку Банк зазначив у
сумі 3102 грн.05 коп., яка складається з
заборгованості за кредитом в сумі 1778
грн.18 коп. та заборгованості за
відсотками у сумі 1323 грн.87 коп. (а.с.3, 42).

Встановивши зазначене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необхідність стягнення
заборгованості з відповідачки,
оскільки вона належним чином своїх
зобов'язань за кредитним договором не
виконала.

Посилання відповідачки у апеляційній
скарзі на те, що судом неправомірно
була стягнута заборгованість, оскільки
позивач пропустив строк позовної
давності, колегія суддів вважає
безпідставним, так як відповідачка в
суді першої інстанції не заявляла про
застосування строку позовної давності,
хоча судом їй роз'яснювалися положення
цивільного законодавства з цього
приводу.

Згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, то
і заява про застосування позовної
давності може бути розглянута, якщо
вона подана під час розгляду справи в
суді першої інстанції.

На стадії ж апеляційного провадження у
відповідача відсутнє право звертатися
до суду з такою заявою. Апеляційним
судом здійснюється лише перевірка
законності та обґрунтованості рішення
суду (стаття 303 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд
позбавлений можливості застосовувати
положення цивільного законодавства
про сплив позовної давності.

За такого, оскільки доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків
районного суду, його рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду
м.Миколаєва від 24 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: