Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2275/14
Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Маловічко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного суд
м. Запоріжжя від 01 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Міське комунальне
підприємство «Основаніє» про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона проживає в АДРЕСА_1.
Зазначена квартира є комунальною
власністю та знаходиться на балансі
МКП «Основаніє». За цією ж адресою
зареєстрований з 18.11.1989р. ОСОБА_3, який
після вселення виконавчою службою в
порядку виконання рішення суду в 2010
році за вказаною адресою не проживає,
особистих речей не тримає, за
комунальні послуги не сплачує,
інтересу до квартири не виявляє.
Комунальні послуги вона сплачує
самостійно на особовий рахунок,
відкритий на ім'я ОСОБА_3, оскільки він є
головним квартиронаймачем. Відповідач
добровільно визначив собі інше місце
проживання і фактично постійно мешкає
зі своєю сім'єю за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на викладене, просить
визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1 у
зв»язку з вибуттям на інше постійне
місце мешкання.

Рішенням Шевченківського районного
суд м. Запоріжжя від 01 квітня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильність з»ясування судом
обставин справи, необґрунтованість
рішення, просить його скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
є комунальною власністю
територіальної громади м. Запоріжжя.
Згідно копії довідки про склад сім'ї
від 16.05.2013р. за вказаною адресою
зареєстровані ОСОБА_3 як основний
квартиронаймач та ОСОБА_2 (а.с.10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2
просила визнати відповідача таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням з тих підстав, що останній
не проживає в квартирі та має інше
постійне місце проживання, посилалась
на ч.2 ст.107 ЖК України.

Відмовляючи в задоволенні цього
позову, суд виходив із того, що
позивачем не доведено, що відповідач
вибув до іншого постійного місця
мешкання.

Колегія погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
відповідають матеріалам справи та
вимогам застосованих норм
матеріального права.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач
жилого приміщення вправі за згодою
членів сім'ї в будь-який час розірвати
договір найму. У разі вибуття наймача
та членів його сім'ї на постійне
проживання до іншого населеного пункту
або в інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з дня
вибуття. Якщо з жилого приміщення
вибуває не вся сім'я, то договір найму
жилого приміщення не розривається, а
член сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України в п.11
постанови № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що відповідно до ст.
107 ЖК України наймач або член його сім'ї,
який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписках, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Таким чином, договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з
наймачем та членами його сім'ї у разі
наявності даних про те, що він вибув на
постійне місце проживання в інше жиле
приміщення.

Позивач в позовній заяві зазначила, що
ОСОБА_3 добровільно визначив собі інше
місце проживання і постійно мешкає зі
своєю сім'єю за адресою: АДРЕСА_2.

В обгрунтування зазначеного надала
суду довідку про склад сім'ї ОСОБА_3,
видану 12.12.2009р. квартальним комітетом №
112, згідно якої відповідач мешкає за
адресою: АДРЕСА_2 та має склад сім'ї:
дружина - ОСОБА_4, сини - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_3 та доньки - ОСОБА_8,
ОСОБА_3 ( а.с. 70).

З наданої відповідачем іншої довідки
про склад сім'ї від 17.12.2013р. (а.с.64), судом
встановлено, що відповідач за адресою
АДРЕСА_2 мешкає, але не зареєстрований (
а.с. 64).

ОСОБА_2 надала суду також акти про
відсутність ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1
та письмові докази про наявну
заборгованість за житлово-комунальні
послуги, а представник позивача вважав,
що цими доказами доведено факт вибуття
ОСОБА_3 з 2010 року на постійне проживання
в інше жиле приміщення - до житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Проте суд вважав, що вказані довідки та
акти не доводять, до якого саме жилого
приміщення вибув відповідач, що це
приміщення є постійним місцем його
проживання, та що він втратив інтерес
до спірної квартири.

Ретельно перевіривши всі матеріали
справи у частині доведення позивачем
факту вибуття ОСОБА_3 до іншого
постійного місця мешкання, колегія
погоджується з

вказаними висновками суду з огляду на
таке.

Допитаний в ході слухання справи
відповідач зазначав, що після вселення
його в 2010р. в спірну квартиру державним
виконавцем на підставі рішення суду, в
нього почались конфлікти з батьком
ОСОБА_2 - ОСОБА_9 Крім того, він не міг
вселити в квартиру свою дружину з
неповнолітніми дітьми, так як проти
цього заперечувала позивач та її
батько. Тому він вимушений проживати у
житловому будинку, який належить на
праві власності його дружині та дітям у
відповідних частках, в якому він не
зареєстрований. Своїм житлом вважає
спірну квартиру, в якій зареєстрований
ще з 1989р., та в якій залишились їх
спільні з позивачкою меблі та речи
домашнього побуту, які дістались їм
після смерті матері ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_1 До квартири не втратив
інтересу, вважає її своїм постійним
місцем мешкання, бажає сплачувати
витрати з утримання будинку, але має
дуже обмежені матеріальні можливості,
оскільки має чотирьох неповнолітніх
дітей на утриманні та загалом велику
родину.

Вказані доводи відповідача
об»єктивно узгоджуються з матеріалами
справи, з яких вбачається, що дійсно між
позивачем, її батьком, з одного боку, та
відповідачем і його дружиною, з іншого
боку, маються конфліктні відносини з
приводу користування спірною
квартирою ( а.с. 68, 69, 71, 72, 75, 77, 84).

Не заперечує таких конфліктних
відносин і представник позивача. Та
такі неприязні відносини
відслідковуються навіть з поведінки
сторін у судових засіданнях.

Так, у зв»язку з перешкодами в
користуванні квартирою з боку позивача
та її батька відповідач у 2009р.
звертався з позовом до суду про
вселення, який був задоволений
рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2009р.
Актом державного виконавця від 21
червня 2010р. було зафіксовано виконавчі
дії з примусового вселення ОСОБА_3 в
спірну квартиру ( а.с. 11).

Однак відповідач вказує, що після
вселення позивач поставила нові вхідні
залізні двері та поміняла замки, але
ключів йому не надала. Тобто одразу
після його вселення виникли нові
перешкоди для користування квартирою.

З довідки про склад сім»ї, наданої
квартальним комітетом № 112 від 17.12.2013р.
вбачається, що в житловому будинку
АДРЕСА_2 зареєстровані: дружина
відповідача - ОСОБА_4, брат дружини -
ОСОБА_12, діти дружини відповідача -
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також спільні
неповнолітні діти відповідача і ОСОБА_4
- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження;
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження;
ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження ( а.с. 64).
Відповідач у вказаному будинку не
зареєстрований.

З»ясувавши статус будинку, колегією
встановлено, що цей будинок належить на
праві власності дружині відповідача та
шістьом її дітям, зокрема, чотирьом
спільним з відповідачем, по 1/7 частині
кожному ( а.с. 126). Відповідач
співвласником будинку не являється.

За таких обставин, підтверджуються
доводи відповідача, що він не може
претендувати на житловий будинок як на
постійне місце мешкання з урахуванням
кількості прописаних та проживаючих в
ньому осіб, з яких четверо є
неповнолітніми, а також, що цей будинок
не є його власністю, навіть у певній
частці.

Про те, що відповідач не втратив
зацікавленості в спірній квартирі
свідчать, зокрема, збереження ним
реєстрації в ній, а також надані ним
декілька квитанцій про сплату витрат
на утримання будинку в половинному
розмірі.

За викладених обставин, суд правильно
вважав, що надані позивачем Акти,
складені працівниками ЖЕУ-60 про
непроживання ОСОБА_3 в спірній
квартирі, не мають правового значення,
оскільки він вимушено не може
користуватись спірною квартирою, яку
вважає своїм постійним місцем
мешкання.

Беручи до уваги все вищевикладене,
колегія вважає апеляційну скаргу
необгрунтованою, тому у відповідності
до вимог ст. 308 ЦПК України її слід
відхилити із залишенням без змін
оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суд
м. Запоріжжя від 01 квітня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.