АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-4746/14
Головуючий у 1 інстанції: Сухомлінов
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

3 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Комунального
підприємства "Автотранспортник"
Деснянської районної у місті Києві
ради на рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 5 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
"Автотранспортник" Деснянської
районної у місті Києві ради про зміну
формулювання причин і дати звільнення,
стягнення заборгованості та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 5 грудня 2013 року позов ОСОБА_1
до КП "Автотранспортник" Деснянської
районної у місті Києві ради про зміну
формулювання причин і дати звільнення,
стягнення заборгованості та моральної
шкоди задоволено частково.

Змінено формулювання причин і дати
звільнення ОСОБА_1 зі "звільнений з
посади головного бухгалтера згідно п. З
ст. 40 КЗпП України з 17.09.2013р." на
"звільнений за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпП України з 01.10.2013р." і
зобов'язано КП "АВТОТРАНСПОРТНИК"
Деснянської РДА в м. Києві внести
відповідний запис в трудову книжку
ОСОБА_1.

Стягнуто з КП "АВТОТРАНСПОРТНИК"
Деснянської РДА в м. Києві на користь
ОСОБА_1 13 046,18 грн. заборгованість, а
також 2 000 грн.. моральної шкоди та
вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, КП
"Автотранспортник" Деснянської РДА
звернулося до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що всі
трудові відносини між сторонами
припинилися з 17.09.2013 р., з дати
звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП
України, за систематичне невиконання
трудових обов*язків, на підставі наказу
№ 23-к від 17.09.2013 р., і тому факт
перебування останнього на лікарняному
після цієї дати не має ніякого
правового значення. Крім того,
відсутність порушень з боку
відповідача при звільненні позивача
були підтверджені Актом перевірки
суб*єкту господарювання від 19.11.2013 р.,
проведеного за заявою позивача
Територіальної державною інспекцією
України з питань праці.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримала
подану скаргу, із викладених в ній
підстав, позивач і його представник
проти задоволення апеляційної скарги
заперечували, просили залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, позивача 22.11.2010 р.
був прийнятий на роботу на посаду
бухгалтера в КП "АВТОТРАНСПОРТНИК"
Деснянської РДА в м. Києві, а 05.12.2012 р.
призначений на посаду головного
бухгалтера (а.с.28-30).

11.09.2013р. позивачем була складена та
направлена на адресу відповідача заява
про звільнення його з посади за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України
з видачею в останній робочий день
трудової книжки, кінцевого розрахунку
за відпрацьований час та компенсації
за невикористану відпустку (а.с.8-9).

Дана заява була отримана відповідачем
17.09.2013р. (а.с.10), а тому останнім робочим
днем позивача на підприємстві слід
вважати 01.10.2013 р.

Згідно пред*явленого позивачем
лікарняного листа, з 18. по 30 вересня 2013
року він перебував на лікарняному та
приступив до роботи на підприємстві
01.10.2013 р. (а.с. 31).

Але в останній день роботи 01.10.2013 р. з
ним не був проведений кінцевий
розрахунок з виплатою компенсації та
лікарняних, і не видана на руки
трудова книжка.

Після численних звернень до різних
відповідних інстанцій щодо незаконних
дій керівника підприємства, 09.10.2013 р.
позивач отримав рекомендованим листом
належну йому трудову книжку, де було
зазначено про його звільнення з
займаної посади 17.09.2013р. на підставі п. З
ст. 40 КЗпП України (а.с. 30, 37-38).

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором або
нормативним актом роботодавця,
погодженим з виборним органом
первинної профспілкової організації
чи іншим уповноваженим органом на
представництво трудовим колективом
органом (а у разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільнені,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно вимог ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно статей 2, 3 і 4 Закону України "Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати", підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, утому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи). Виплата компенсації
проводиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів. Сума компенсації обчислюється
шляхом множення суми нарахованого, але
не виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць на індекс інфляції
в період невиплати доходу. Виплата
громадянам суми компенсації
проводиться у тому ж місяці, у якому
здійснюється виплата заборгованості
за відповідний місяць.

На підставі зазначених вимог Закону,
відповідач повинен виплатити позивачу
компенсацію втрати частини його
доходів, яка обчислюється відповідно
до ст. 4 "Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
коштів у зв'язку з порушенням терміну
їх виплати", затвердженого Постановою KM
України № 159 від 21.02.2001 р.

Таким чином, сума яка не була з вини
відповідача виплачена позивачу, і яка
складається з 2204,36 грн. заборгованості
по заробітній платі, невиплачених сум в
період тимчасової непрацездатності в
сумі 1167,76 грн., компенсації за
невикористану відпустку в сумі 3792,84
грн., компенсації за затримку
розрахунку за період з 02.10.2013 р. по день
фактичного розрахунку, а всього сума
заборгованості - 13 046,48 грн., підлягає
стягненню з відповідача.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
повноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом також встановлено, що незаконна
відмова відповідача у виплаті
розрахункових сум позивачу та відмова
внести відповідні записи в трудову
книжку позивачка порушила трудові
права останнього, потребувала від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, у зв*язку зі
чим стягнув із відповідача 2 000 грн.
моральної шкоди, частково
задовольнивши позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до правил ст. 48 КЗпП України,
трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на
підприємстві і до трудової книжки
заносяться відомості про роботу.

Враховуючи подану позивачем 11,09.2013 р.
заяву про звільнення за власним
бажанням та відсутність належних
доказів про застосування відносно
нього дисциплінарних стягнень, суд
дійшов обґрунтованого задовольнив
вимогу про зміну підстави та дати
звільнення зі "звільнений з посади
головного бухгалтера на підставі п. 3
ст. 40 КЗпП України з 17.09.2013 р." на
"звільнений за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпП України з 01.10.2013 р."

Колегія судів погоджується із
висновками суду першої інстанції, які
відповідають встановленим обставинам
у справі, а також нормам матеріального
і процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів виходила з того, що
звільнення позивача з підстав,
передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України не
можна визнати правомірним.

Із наданих до апеляційної скарги
документів вбачається, що наказом № 28
від 12.09.2013 р. позивачеві було оголошено
догану за неналежне виконання трудових
обов*язків, відповідно до доповідної
записки заступника директора
Літвінової В.В., а відповідно до наказу
№ 23-к від 17.09.2013 р. позивача було
звільнено з посади головного
бухгалтера за систематичне
невиконання трудових обов*язків (п. 3 ст.
40 КЗпП), на підставі наказу № 28 від
12.09.2013 р. доповідної записки заступника
директора Літвінової В.В. від 12.09.2013 р.
та акту від 17.09.2013 р. про виявленні
порушення невиконання своїх посадових
обов*язків гол. бухгалтером ОСОБА_1 та
акту про відмову останнім від надання
письмових пояснень.

Аналізуючи зміст вказаних документів
колегія суддів вважає, що звільнення
позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України не
можна визнати обгрунтованим.

Апелянтом не були надані посадові
обов*язки заступника директора
Літвінової В.В. заступника Гол.
Бухгалтера Тищенко Л.О., яка була
прийнята на роботу 17.09.2013 р. та власне
самого позивача. Відсутні дані про те,
що у зв*язку із чим, і на якій підставі
заст. директора Літвіновою В.В.
проводилася перевірка діяльності
позивача, за наслідками якої вона
подала на ім.*я директора відповідача
12.09.2013 р. доповідну запису про виявленні
недоліки в роботі позивача.

Так само відсутні дані про підстави,
мету і період часу, за який проводилася
перевірка діяльності позивача, і за
наслідками якої був складений акт від
17.09.2013 р. за підписами в.о. директора
Гончарова Г.Ю., Літвінової Т.О. та заст..
гол. бухгалтера Тищенко Л.О.

В матеріалах справи відсутні первині
дані бухгалтерського обліку та інші
документи, на підтвердження
інформації, викладеної в доповідній
записці від 12.09.2013 р. та акті від 17.09.2013
р.

У зв*язку з чим колегія суддів не має
можливості перевірити правомірність
підстав для звільнення позивача за п. 3
ст. 40 КЗпП України.

Позивач в свою чергу, заперечуючи
проти доводів апелянта в суді
апеляційної інстанції вказував на те,
що вже після дати звільнення 17.09.2013 р, і
перебуваючи формально на лікарняному
він продовжував виконувати свої
обов*язки, оскільки в дійсності не був
звільнений 17.09.2013 р. доказом чого є
здані ним 20.09.2013 р. звіти щодо
господарської діяльності
підприємства до податкової інспекції.

Представник апелянта не надала ці
звіти суду, крім того, не були надані і
докази депонування нарахованих
позивачу 17.09.2013 р. сум при звільнені.

Представник апелянта крім іншого
фактично не оспорювала розрахунок сум,
які підлягали виплаті позивачу у
зв*язку із звільненням.

З урахуванням встановлених в суді
апеляційної інстанції обставин,
колегія суддів погоджується із
доводами позивача про те, що
звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України є
безпідставним і здійснено з порушенням
встановленого порядку.

Враховуючи наведене, оскаржуване
рішення є законним та обrрунтованим, і
підстав для його зміни чи скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Автотранспортник"
Деснянської районної у місті Києві
ради відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 5 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: