Ухвала

іменем україни

04 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
про визнання припиненим
правовідношення поруки, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Мегабанк» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
припиненим договір поруки від 02 серпня
2007 pоку № 112в-п/2007-п, укладений
між ним та Публічним акціонерним
товариством «Мегабанк» (далі - ПАТ
«Мегабанк»).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02
серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір №
112в-п/2007, відповідно до якого останній
отримав кредит у сумі 111 997 дол. США зі
сплатою 12,6 % річних та терміном
повернення до 01 серпня 2014
року.

У забезпечення виконання зобов'язань, 02
серпня 2007 року між ним (позивачем) та
банківською установою був укладений
договір поруки № 112в-п/2007-п.

24 вересня 2008 pоку між відповідачем та
ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №
1 до кредитного договору, якою було
збільшено відсоткову ставку до 13,5 %
річних, внаслідок чого збільшився його,
як поручителя, обсяг відповідальності.

Однак про укладення цієї угоди він не
був повідомлений.

Враховуючи наведене, просив
задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 січня 2014 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду м.Києва від 11 березня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір поруки від 2 серпня 2007
року № 112в-п/2007-п, укладений між ОСОБА_3
та ПАТ «Мегабанк», припиненим з
24 вересня 2008 року та припинено
правовідношення поруки.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк»
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 02 серпня 2007
року між ОСОБА_4 та ВАТ «Мегабанк»,
правонаступником прав та обов'язків
якого є ПАТ «Мегабанк», було укладено
кредитний договір № 112в-п/2007, згідно з
яким банк надав ОСОБА_4 кредит у
розмірі 111 997,00 дол. США зі сплатою 12,60 %
річних та терміном повернення до 1
серпня 2014 року.

У порядку забезпечення зобов'язань за
кредитним договором 02 серпня
2007 року між банком та ОСОБА_3 був
укладений договір поруки № 112в-п/2007-п,
відповідно до якого позивач поручився
перед відповідачем за виконання
позичальником усіх його обов'язків, що
виникли з кредитного договору.

24 вересня 2008 року між ПАТ «Мегабанк» та
ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №
l, за умовами якої було збільшено
відсотки за користування кредитом до
13,5 % річних, у зв'язку з чим збільшився
обсяг відповідальності поручителя
ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, вважав
договір поруки припиненим з огляду на
те, що банк без згоди поручителя
збільшив розмір процентної ставки за
кредитом.

При цьому, суд зазначив, що позивач
звернувся до суду в межах
встановленого ст. 257 ЦК України строку
позовної давності.

З такими висновками погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст.
264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає,
що позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду та залишаючи його без
змін, апеляційний суд в достатньому
обсязі не визначився з часом початку
перебігу позовної давності та дійшов
висновку про те, що такий строк
позовної давності при зверненні з
позовом ОСОБА_3 не пропущений, оскільки
про порушене право він дізнався з
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 лютого
2012 року в справі за позовом ВАТ
«Мегабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Проте суд не звернув уваги на рішення
Христинівського районного суду
Черкаської області від 14 січня 2010 року,
з якого вбачається, що ВАТ «Мегабанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення кредитної
заборгованості і розмір боргу
обґрунтовував, у тому числі, й зміненою
відсотковою ставкою до 13,5%.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_3
був присутній в судовому засіданні і
визнав позов, тобто саме в цей день, 14
січня 2010 року, йому стало відомо про
наявність додаткової угоди № 1 від 24
вересня 2008 року.

Крім того, ст. 267 ЦК України передбачено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак апеляційний суд, залишаючи без
змін рішення місцевого суду, не звернув
уваги на заяву ПАТ «Мегабанк» про
застосування позовної давності (а.с.27).

Розгляд справи апеляційним судом
здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених законом,
всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував
обставини справи та не надав їм
належної оцінки, ухвалив судове
рішення, що не відповідає вимогам
законності і обґрунтованості, у зв'язку
з чим таке рішення підлягає скасуванню
з направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко