Справа № 456/3768/13
Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/2761/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивача
ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3,

представника
відповідача - Швеця Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Підприємства житлово-комунального
господарства Моршинської міської ради
на рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 13 лютого 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 13 лютого 2014 року задоволено
частково позов ОСОБА_2 до Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради про стягнення
грошової компенсації за невикористані
відпустки.

Стягнуто з Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради в користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію за щорічну
відпустку в сумі 1565 (одна тисяча п'ятсот
шістдесят п'ять) грн. 34 коп., грошову
компенсацію за невикористану
соціальну відпустку в сумі 2236 (дві
тисячі двісті тридцять шість) грн. 20
коп., що в загальній сумі становить
3801 (три тисячі вісімсот одна) грн. 54 коп.

Стягнуто Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради в користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1000
(одна тисяча) грн. 00 коп. та судові
витрати в сумі 1700 (одна тисяча сімсот)
грн. 00 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Підприємства житлово-комунального
господарства Моршинської міської ради
про стягнення решти моральної шкоди в
сумі 4000 (чотири тисячі) грн. відмовлено.

Стягнуто з Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради судовий збір
в дохід держави в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржило Підприємство
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що оскільки при звільненні
07.03.2011 року позивачу було виплачено
грошову компенсацію за всі
невикористані дні відпустки (21
календарний день за період роботи на
підприємстві з 06.06.2010 по 07.03.2011 роки),
тому після поновлення судом позивача
на роботі 26.01.2012 року їй не може бути
надана щорічна основна та додаткова
відпустки за період роботи до
незаконного звільнення, а відтак
стверджує, що суд першої інстанції
помилково дійшов до висновку, що при
звільненні 20.08.2013 року ОСОБА_2 не
виплачено грошову компенсацію за
період з 06.06.2010 по 07.03.2011 роки. Апелянт
також вважає помилковими висновки
міськрайонного суду щодо права
позивачки на соціальну відпустку
тривалістю 10 календарних днів за кожен
рік за період з 2011 по 2013 роки.
Посилається на те, що позивач не
надала роботодавцю та відповідно суду
жодних офіційно складених, оформлених
і засвідчених у встановленому порядку
документів на підтвердження того, що
вона виховує дитину без батька, а
поданих суду свідоцтв про розірвання
шлюбу та про народження дитини є
недостатньо для того, щоб вважити
ОСОБА_2 «одинокою матір'ю». Крім того,
позивач за весь час роботи на
підприємстві жодного разу не просила
роботодавця надати їй соціальну
відпустку та не подавала документів,
які б підтвердили її право на отримання
такої.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким повністю відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що
06.06.2001 року ОСОБА_2 була прийнята на
роботу в КП «Моршинводоканал» на
посаду старшого лаборанта ВОС.

01.06.2007р. на підставі рішення №272 від
26.12.2006р. виконавчого комітету
Моршинської міської ради комунальне
підприємство «Моршинводоканал»
реорганізовано в підприємство
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради.

Наказом №6к від 01.06.2007 року позивача
переведено на посаду інженера з
охорони навколишнього середовища, а
04.03.2011р. наказом №14 від 07.03.2011року її
було звільнено із займаної посади.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 26.01.2012 року ОСОБА_2
поновлено на попередній посаді у
зв'язку з незаконним звільненням.

Статтею 45 Конституції України
гарантується кожному, хто працює, право
на відпочинок. Це право забезпечується,
зокрема, наданням оплачуваної щорічної
відпустки.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Згідно ч.1 ст. 75 КЗпП України щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

Згідно ст. 82 КЗпП України до стажу
роботи, що дає право на щорічну основну
відпустку (стаття 75 цього Кодексу),
зараховуються: час, коли працівник
фактично не працював, але за ним згідно
з законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Аналогічні положення містяться і у ст. 9
Закону України "Про відпустки".

Враховуючи дані вимоги закону та на
підставі заяв ОСОБА_2 їй після
поновлення на роботі та до звільнення з
роботи чотири рази було надано
відпустки різної тривалості(а.с.18-25).

У наказах про надання цих відпусток
зазначені періоди, за які надавались
відпустки. Дані накази позивачкою не
оскаржувались, а отже вона
погоджувалась із їх змістом.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не врахував положень даної
норми права та не дав жодної оцінки
тому факту, що при звільненні ОСОБА_2 з
роботи 07.03.2011 року їй було виплачено
грошову компенсацію за всі
невикористані дні відпустки за період
роботи з 06.06.2010 року по 07.03.2011 року(21
день), внаслідок чого прийшов до
помилкового висновку про стягнення з
відповідача грошової компенсації за 21
день невикористаної відпустки у
розмірі 1565,34 грн.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 76 КЗпП України щорічні
додаткові відпустки надаються
працівникам в інших випадках,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
відпустки» жінці, яка працює і має двох
або більше дітей віком до 15 років, або
дитину-інваліда, або яка усиновила
дитину, одинокій матері, батьку, який
виховує дитину без матері (у тому числі
й у разі тривалого перебування матері в
лікувальному закладі), а також особі,
яка взяла дитину під опіку, чи одному із
прийомних батьків надається щорічно
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 10 календарних днів без
урахування святкових і неробочих днів
(стаття 73 Кодексу законів про працю
України). За наявності декількох
підстав для надання цієї відпустки її
загальна тривалість не може
перевищувати 17 календарних днів.

Аналогічні положення закріплені і у ст.
182-1 КЗпП України.

Згідно ст.1 Закону України «Про охорону
дитинства» дитина - це особа віком до 18
років(повноліття), якщо згідно із
законом, застосованим до неї, вона не
набула прав повнолітньої раніше.

Міськрайонним судом встановлено, що
позивач має дитину - дочку ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 21.01.2011року
розірвано шлюб між позивачкою та її
чоловіком ОСОБА_6

Для надання додаткової відпустки,
передбаченої ст.182-1 КЗпП України одній
із категорій осіб, які мають право на її
отримання, а саме - одинока мати, до якої
відноситься і розлучена жінка,
необхідна ще одна складова: щоб вона
виховувала дитину без батька.

Доказів того, що колишній чоловік
позивачки після розірвання шлюбу не
проживає разом із ОСОБА_2 та їх
неповнолітньою донькою ОСОБА_5 та не
приймає участі у її вихованні
позивачкою не подано.

Так, з паспорта позивачки вбачається,
що вона зареєстрована у квартирі
АДРЕСА_2.

Така ж адреса її проживання вказана і в
особовій картці працівника, яка була
заведена після поновлення ОСОБА_2 на
роботі після незаконного звільнення, і
у листку непрацездатності, який
виданий позивачці 29.07.2013 року.

За цією ж адресою проживає її колишній
чоловік ОСОБА_6, що стверджується
рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 25.01.2011 року
у справі про стягнення з нього
аліментів.

Відтак, колегія суддів вважає, що
поданими позивачкою довідкою ОСББ
«Юлія» та актом від 05.06.2014 року про те,
що ОСОБА_2 у період з грудня 2010 року по
квітень 2013 року разом з неповнолітньою
донькою проживала без реєстрації у
квартирі АДРЕСА_1, не спростовано того,
що місцем її проживання була квартира
АДРЕСА_2.

Крім того, із заявами про надання їй
додаткових відпусток, передбачених
ст.182-1 КЗпП України, ОСОБА_2 до
відповідача не зверталась.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що районний суд дійшов до
помилкового висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 у частині
стягнення компенсації за 30 календарних
днів невикористаних
соціальних(додаткових) відпусток.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки відповідачем жодні законні
права та інтереси позивачки не були
порушені, а тому вона не має права на
відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст.ст.213
-215 ЦПК України, а тому воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 13 лютого 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Підприємства
житлово-комунального господарства
Моршинської міської ради про стягнення
грошової компенсації за невикористані
відпустки.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: