Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/6462/2014
інстанції - Хоменко О.Л.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Іванченка М.М.,

Болотова Є.В.

при секретарі - Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 6 лютого 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю Виробничо-комерційна
фірма «ВМВ Компані» про стягнення
несвоєчасно виплаченої заробітної
плати, компенсації за невикористані
дні календарної відпустки, компенсації
за несвоєчасно виплачену заробітну
плату, середнього заробітку за час
затримки виплати, щорічної премії за 2011
рік та за 2012 рік.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 6 лютого 2014 року
частково задоволено позов ОСОБА_2 до
ТОВ ВКФ «ВМВ Компані»

Стягнуто з ТОВ ВКФ «ВМВ КОМПАНІ» на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в сумі 4 363,56 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ТОВ ВКФ «ВМВ КОМПАНІ» в
доход держави судовий збір 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду,а ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що висновки суду про те, що
позивач. працював на умовах неповного
робочого часу спростовуються
матеріалами справи, з яких вбачається,
що з січня 2012 року по лютий 2013 року він
працював на умовах п'тиденного
робочого тижня з двома вихідними днями,
що підтверджується табелями обліку
робочого часу. Не погоджується з
висновками суду щодо того, що умови
контракту не можуть застосовуватись
для визначення розміру заробітної
плати у розмірі 36 000, 00 грн., оскільки
позивач не відноситься до категорії
осіб, з якими відповідно до закону може
бути укладено контракт.. Суд не
застосував норми законодавства, які
регулюють порядок оплати праці
працівників, які працюють за
контрактом та на умовах сумісництва. Не
відповідають дійсності висновки суду
щодо узгодження з позивачем умов
оплати праці з липня 2012 року шляхом її
зменшення до 4000 грн. Суд безпідставно
відмовив у вимогах про стягненні
премії за результатами діяльності у 2011
та 2012 році з посиланням на умови
Колективного договору та Положення про
преміювання працівників ТзОВ ВКФ "ВМВ
Компані", затвердженого зборами
учасників товариства 2 вересня 2004 року,
відповідно до якого Фонд преміювання
формується за наявності чистого
прибутку та за умови відрахування до
такого фонду коштів, якщо у товаристві
за звітний період є чистий прибуток у
розмірі не меншому ніж 1 000 000 грн.. Судом
невірно визначено розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у сумі 4363, 56 грн.

Відповідач свого представника в
судове засідання апеляційного суду не
направив, про час та місце розгляду
справи повідомлений в установленому
законом порядку, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом № 87/к від
05 жовтня 2011 року позивач був прийнятий
на роботу по сумісництву з 05 жовтня 2011
року на посаду корпоративного
секретаря з оплатою праці пропорційно
відпрацьованому часу, з встановленням
окладу згідно штатного розкладу.
Позивачу установлено неповний робочий
тиждень із таким режимом роботи:
понеділок, вівторок, середа, четвер по 4
год 7,5 хв на день, вихідні дні - п'ятниця,
субота, неділя.

Наказом №92/к від 01 листопада.2011 року
позивача, корпоративного секретаря,
працюючого по сумісництву, переведено
з 03 листопада 2011 року на посаду
фінансового директора по сумісництву
за контрактом з оплатою праці
пропорційно відпрацьованому часу,
оклад згідно штатного розкладу.
Встановлено неповний робочий тиждень
із таким режимом роботи: понеділок,
вівторок, середа, четвер по 4 год 7,5 хв на
день, вихідні дні - п'ятниця, субота,
неділя.

03 листопада 2011 року сторонами було
укладено контракт, відповідно до якого
позивач призначався на посаду
фінансового директора і зобов'язався
виконувати певні функції та обов'язки
щодо організації та забезпечення
діяльності товариства, а відповідач
зобов'язався у встановлені терміни в
повному обсязі виплачувати йому
встановлений штатним розписом та цим
контрактом посадовий оклад,
встановлений у п.3.1 даного контракту;
виплачувати позивачу щорічну премію у
розмірі 0,1 % від річної виручки
товариства. '

Відповідно до п.3.1 контракту за
виконання обов'язків, передбачених цим
контрактом, фінансовому директору
щомісяця виплачується заробітна плата
за рахунок коштів товариства у розмірі
36 000 грн.

Згідно штатного розкладу товариства
станом на 03 листопада 2011 року посадовий
оклад позивача, як фінансового
директора, становив 40 000 грн, станом на
липень 2012 року - 4 000 грн.

З табелів обліку робочого часу і
підрахунку заробітку за період з
листопада 2011 року по січень 2013 року
вбачається, що тривалість робочого дня
позивача становила перші два місяці 4,12
годин, а в подальшому - 4 години.

Відповідно до довідки №44 від 10 квітня
2013 року дохід позивача за
відпрацьований ним у відповідача
період з 03 листопада 2011 року по 19 лютого
2013 року на посаді фінансового
директора склав 340 682,75 грн.

До розрахунку включено заробітну плату
за січень в розмірі 21 565,20 грн. яка
підлягала до виплати з вирахуванням
необхідних утримань у розмірі 19 509,50
грн., та компенсацію за невикористану
відпустку, яка за вирахуванням
необхідних утримань, становила 5 599,65
грн.

Наказом №11/к від 19 лютого 2013 року
позивача звільнено з роботи з посади
фінансового директора з 19 лютого 2013
року за угодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпП
України з виплатою компенсації за
невикористані 11 календарних днів
щорічної відпустки за період роботи з
05 жовтня 2011 року по 19 лютого 2013 року.

19 квітня 2013 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про проведення з
ним розрахунку, дана заява отримана
відповідачем 26 квітня 2013 року.

На звернення позивача Територіальною
державною інспекцією з питань праці у
Львівській області було проведено
перевірку, відповідно до відповіді
інспекції за №02-2097 від 13 травня 2013 року
в ході проведення перевірки
встановлено, що при звільненні з роботи
позивачу належали до виплати
розрахункові кошти, а саме: грошова
компенсація за 11 невикористаних днів
щорічної відпустки в сумі 6 956,84 грн, яка
після обов'язкових утримань становила 5
599,65 грн., та заробітна плата за в сумі до
виплати 19 509,50 грн., а всього 25 109,15 грн.

30 квітня 2013 року відповідач
перерахував позивачу на його поточний
рахунок компенсацію за невикористані
дні відпустки в сумі 5 852,85 грн. та
заробітну плату за час щорічної
відпустки в сумі 19 256,30 грн

Також судом встановлено, що згідно зі
звітом про фінансові результати за 9
місяців 2011 року чистий прибуток
відповідача за 9 місяців 2011 року склав 28
000 грн; згідно зі звітом про фінансові
результати за 2011 рік чистий прибуток
відповідача за 12 місяців 2011 року склав
24 000 грн; згідно зі звітом про фінансові
результати за 2012 рік чистий прибуток
відповідача за 2012 рік склав 37 000 грн.

30 квітня 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що 03
листопада 2011 року з ним, як з фінансовим
директором, укладено контракт,
відповідно до якого відповідач
зобов'язався виплачувати йому
заробітну плату в розмірі 36 000 грн. та
щорічну премію в розмірі 0,1 % від річної
виручки товариства, проте заробітна
плата відповідачем була нарахована та
виплачена не в повному обсязі,
заборгованість по заробітній платі за
період з липня 2012 року по лютий 2013 року
становить 225 331,58 грн., яка не була
виплачена при звільненні, як і
компенсація за невикористані 11
календарних днів відпустки за період
роботи з 05 жовтня 2011 року по 19 лютого 2013
рок у розмірі 15 721,42 грн.. Не була також
нарахована і виплачена позивачу
премія, що передбачена п. 2.1.1 контракту,
за 2011 рік у розмірі 102 144 грн., за 2012 рік -
63 277 грн. Зазначені суми заробітної
плати, премій, компенсації просив
стягнути з відповідача.

Крім того, просив стягнути компенсацію
втрати частини заробітної плат в
зв'язку з порушенням строків виплати
заробітної плати, яка становить з
урахуванням приросту індексу
споживчих цін 538, 52 грн. із розрахунку:
за липень 2012 року - 29 591,95 грн. х 0,5 = 147,95
грн., за грудень 2012 року - 29 591,95 грн. х 0,5 =
147,95 грн ., за серпень 2012 року - 29 591,95 грн.
х 0,5 =147,95 грн, за вересень 2012 року - 29 591,95
грн .х 0,4 = 118,36 грн , за жовтень 2012 року - 29
591,95 грн. х 0,4 =118,36 грн, за листопад 2012
року - 29 591, 95 грн. х 0,2= 9,90 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України просив
також стягнути середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
по день фактичного розрахунку,
виходячи із середнього заробітку на
місяць 33 110, 116 грн. (397 321,93 грн. : 12
місяців).

11 червня 2013 року позивач зменшив
позовні вимоги у зв'язку з виплатою
відповідачем 30 квітня 2013 року грошової
компенсації за 11 невикористаних днів
відпуски в сумі 5 599,65 грн. і 08 травня 2013
року - заробітної плати за час щорічної
відпустки в сумі 19 509,50 грн. ЗЩ
урахуванням цих виплат просив стягнути
заборгованість по заробітній платі в
сумі 206 075,28 грн. (225 331,58 грн. - 19 256,30 грн.),
компенсацію за невикористані дні
календарної відпустки в розмірі 9 868,57
грн., середній заробіток за час
затримки виплати по день постановлення
рішення суду в розмірі - 33 110,16 грн..,
щорічну премію за 2011 рік в розмірі 102 144
грн, щорічну премію за 2012 рік в розмірі
63 277 грн.

Відповідач позов не визнав, його
представник пояснив, що позивача з 03
листопада 2011 року переведено на посаду
фінансового директора по сумісництву
за контрактом з оплатою праці
пропорційно відпрацьованому часу, з
окладом згідно штатного розкладу та
встановленням неповного робочого
тижня. За період роботи позивача на
посаді фінансового директора були
затверджені оклади: з листопада 2011 року
- 40 000 грн, з липня 2012 року - 4 000 грн., що
був встановлений з урахуванням
складного фінансового становища
відповідача. Заробітна плата помилково
нараховувалась і виплачувалась
позивачу з розрахунку його повної
зайнятості в товаристві, хоча мала
виплачуватися з розрахунку 0,5
посадового окладу, враховуючи роботу
за сумісництвом, отже заборгованості з
виплати заробітної плати перед
позивачем відповідач не має, і підстав
для стягнення компенсації за
несвоєчасно виплачену заробітну плату
немає. Компенсації за невикористані
дні календарної відпустки була
виплачена 30 квітня 2013 року. В день
звільнення позивач перебував у
відпустці, розрахунок був проведений з
ним після отримання від нього
відповідної заяви.

Вимоги про стягнення премії є
безпідставними, оскільки в зв'язку з
недостатністю чистого прибутку за
результатами роботи товариства в 2011
році та 2012 році, фонд преміювання
працівників не було сформовано.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4 - головний бухгалтер
відповідача., ОСОБА_5 начальник
відділу кадрів показали, що позивач,
який з листопада 2011 року був
переведений на посаду фінансового
директора за сумісництвом, працював у
товаристві 4 години на день на
півставки, але заробітну плату йому
нараховували за повний робочий день, бо
він сам так розпорядився. На роботі
позивач з'являвся приблизно один раз на
тиждень на півдня, інший час, з його
слів, він перебував у банках, судах та
інш. В травні 2012 року співвласники
товариства прийняли рішення щодо
економії заробітної плати, у зв'язку з
чим з липня 2012 року було зменшено
розмір заробітної плати керівникам
підприємства, в тому числі і позивачу 4
000 грн., з чим були ознайомлені всі
посадові особи, позивач жодних
претензій щодо зменшення заробітної
плати не висловлював. Заробітна плата
позивачу нараховувалась відповідно до
табелів обліку робочого часу, штатного
розпису та наказу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати
та компенсації за її несвоєчасну
виплату, компенсації за невикористану
відпустку, премії за 2011 та 2012 роки, суд
першої інстанції виходив з їх
необгорунтованості.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він
відповідає вимогам закону та
обставинам справи, відповідно до яких
заробітна плата нараховувалась та
виплачувалась позивачу у
відповідності до штатного розкладу,
наказу про прийняття позивача на
роботу за сумісництвом на умовах
неповного робочого тижня та
відпрацьованому ним часу, на час
звільнення заборгованість по
заробітній платі була відсутня,
щорічна премія позивачу не
нараховувалась та не виплачувалась у
зв'язку з відсутністю прибутку
товариства у розмірі, передбаченому
умовами Колективного договору та
Положення про преміювання працівників
товариства.

Висновок суду щодо часткового
задоволення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 4 363,56 грн., є вірним, зважаючи на
те, що судом встановлено, що на день
звільнення позивача 19 лютого 2013 року
відповідачем не було виплачено
позивачу 25 109,15 грн., з яких компенсація
за невикористані дні відпустки
становила - 5 599,65 грн., заробітна плата
за час відпустки - 19 509,50 грн..

У день звільнення позивач не працював,
із заявою про проведення розрахунку
звернувся 19 квітня 2013 року, остаточний
розрахунок з ним було проведено 08
травня 2013 року, тобто із затримкою на 18
днів.

Розмір середньоденного заробітку
позивача - 242,42 грн. визначений судом,
виходячи із заробітної плати позивача
за останні два місяці роботи перед
звільненням - 4 000 грн. на місяць.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував тієї обставини, що
зменшення розміру заробітної плати,
яке відбулося у червні 2012 року, було
здійснене без відома позивача та з
порушенням вимог закону, не впливають
на правильність висновків суду,
оскільки позивачу з червня 2012 року було
відомо про інший розмір заробітної
плати, яку він одержував, відповідні
накази про зміну умов оплати праці він
не оскаржив у судовому порядку, з
вимогами про визнання незаконними
наказів не звертався і в даній справі,
отже суд при вирішенні спору в частині
розміру заробітної плати в період з
липня 2012 року до лютого 2013 року вірно
виходив з розміру 4 000 грн.

Судова колегія не погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
судом невірно застосовано вимоги
закону, які регулюють порядок оплати
праці працівників, які працюють за
контрактом, та вважає, що суд вірно
встановив, що позивач не відносився до
категорії осіб, з якими відповідно до
закону може бути укладено контракт,
заробітна плата позивачу була
встановлена, нараховувалась і
виплачувалась у відповідності до
штатного розкладу (з листопада 2011 року
40 000 грн., з липня 2012 року 4 000 грн.), а не до
умов контракту (36 000 грн), та відповідно
до відпрацьованого ним часу, що
підтверджується доказами, які
містяться у матеріалах справи і не було
спростовано позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставної відмови суду першої
інстанції у задоволенні позовних вимог
про стягнення премії за 2011-2012 рр.
колегія суддів відхиляє, і вважає, що
при вирішенні спору в цій частині суд
вірно виходив з положень Колективного
договору та Положення про преміювання
працівників ТОВ ВКФ «ВМВ Компані»,
затвердженого зборами учасників
товариства 02 вересня 2004 року,
відповідно до яких фонд преміювання
формується лише за наявності чистого
прибутку та за умови відрахування до
такого фонду коштів, якщо в товаристві
за звітний період є чистий прибуток в
розмірі, не меншому за 1 000 000 грн., а
також з того, що за фінансовими
результатами діяльності товариства в
2011 та 2012 роках отриманого прибутку було
недостатньо для формування фонду
преміювання та відповідно для виплати
премій працівникам.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 6 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: