У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Кафідової О.В., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» до ОСОБА_6, малого
приватного підприємства «Вітязь» про
відшкодування в порядку регресу
збитків, спричинених внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» на
рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 10 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 06 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» (далі - ПАТ
«Гарант-Авто») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6, малого приватного
підприємства «Вітязь» (далі - МПП
«Вітязь») про відшкодування в порядку
регресу 49 980 грн шкоди, заподіяної
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, що трапилась 09 січня 2010 року з
вини ОСОБА_6

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
цивільно-правова відповідальність
останнього була застрахована за
договором від 19 листопада 2009 року,
укладеним між МПП «Вітязь» та ВАТ «УСК
«Дженералі-Гарант» (ПАТ «Гарант-Авто»).

ОСОБА_6 самовільно залишив місце
пригоди, і в недотримання вимог
підпункту 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», не надав невідкладно, але не
пізніше трьох робочих днів з дня
настання дорожньо-транспортної
пригоди, страховику письмового
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду. Про настання страхового
випадку позивача застрахованою особою
було повідомлено лише 17 травня 2011 року,
тобто із значним запізненням, а тому,
позивач вважає, що у відповідності до
статті 38 вказаного Закону та ст.
1191 ЦК України у нього виникло право
подання регресного позову про
солідарне стягнення з відповідачів
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від
26 грудня 2011 року стягнуто з позивача на
користь потерпілих у
дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_7
та ОСОБА_8 по 24 990 грн. страхового
відшкодування. Рішення суду позивачем
виконано.

Заочним рішенням Трускавецького
міського суду Львівської області від 10
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 06 березня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Гарант-Авто»
просить скасувати оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій і ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення судами
обох інстанцій норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1191 ЦК
України особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
відмову в позові, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_6, згідно постанови апеляційного
суду Львівської області від 28 грудня 2010
року визнаний винним у вчиненні
правопорушення передбаченого
ч. 4 ст.122 КУпАП - створення аварійної
ситуації і водночас згаданою
постановою він не визнаний у вчиненні
адміністративного правопорушення
передбаченого ст. 122-4 КУпАП - залишення
водіями транспортних засобів, іншими
учасниками дорожнього руху на
порушення встановлених правил місця
дорожньо-транспортної пригоди, до якої
вони причетні. Редакція ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у редакції, яка діяла на
момент вчинення ДТП, на відміну від
теперішньої редакції, не передбачала
обов'язкового письмового повідомлення,
тобто повідомлення могло бути усним,
телефонним тощо. ОСОБА_6 в своєму
запереченні зазначає, що він повідомив
страховика про факт настання
страхового випадку телефоном на
кол-центр, що відповідало обв`язку
страхувальника на той час, тому в
задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю.

Як вбачається із зібраних у справі
доказів, 09 січня 2010 року сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
ОСОБА_6, який керував автомобілем марки
«Мерседес Бенц 614D», номерний знак
НОМЕР_1. Останнього постановою
апеляційного суду Львівської області
від 28 грудня 2010 року визнано винним у
вчиненні правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП (а. с. 18).

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 26
грудня 2011 року, крім іншого, стягнуто з
страхової компанії «Гарант-Авто» на
користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 24 990 грн
завданої їм шкоди.

Під час розгляду даної справи
встановлено, що автомобіль марки
«Мерседес Бенц 614D», номерний знак
НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_6 під час
настання страхового випадку, був
застрахований МПП «Вітязь» у ВАТ УСК
«Дженерал Гарант», правонаступником
якого є страхова компанія «Дженерал
Гарант», за шкоду, заподіяну майну (на
одного потерпілого) на суму 25 500 грн, з
яких 510 грн франшиза (а. с. 22).

Під час розгляду даної справи було
встановлено, що ОСОБА_6, будучи
директором МПП «Вітязь» на час ДТП,
керував вказаним вище транспортним
засобом на підставі дорожнього листа
від 09 січня 2010 року, виданого МПП
«Вітязь», тобто, під час виконання
трудових обов'язків (а. с. 52).

Відповідно до вимог п. 33.1.2 ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у редакції, яка діяла на
момент вчинення ДТП, учасники
дорожньо-транспортної пригоди
зобов'язані вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
або, у випадках, передбачених цим
Законом, МТСБУ про настання
дорожньо-транспортної пригоди.

На аркуші справи 10 міститься копія
звернення директора МПП «Вітязь»
ОСОБА_6 від 17 травня 2011 року до ВАТ УСК
«Дженерал Гарант» про настання
вказаного вище страхового випадку, що
стався 09 січня 2010 року.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження спростування того, що
ОСОБА_6 повідомив страховика про факт
настання страхового випадку телефоном
на кол-центр після настання страхового
випадку, а тому висновки судів про
дотримання відповідачем ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у редакції, яка діяла на
момент вчинення ДТП, обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги та наявні в
матеріалах справи документи не
спростовують висновків судів першої та
апеляційної інстанцій про
недоведеність та безпідставність
позовних вимог, тому колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто»
відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 10 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 06 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:О.В.
Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська