Справа № 509/1436/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Овідіопольський
районний суд Одеської області у складі
:

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Овідіополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення від права
на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И В :

4 квітня 2014 року, ОСОБА_1
звернулася до суду з названим позовом,
в якому просила суд, усунути від права
на спадщину за законом своїх
племінниць - відповідачок ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка відкрилася після
смерті матері позивачки ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 р., мотивуючи це
бажанням своєї матері залишити все
своє майно тільки їй та відсутністю з
боку всіх відповідачок будь-якої
моральної і матеріальної допомоги як
їхньому діду ОСОБА_6, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_2 р., так і їхній бабусі
ОСОБА_5, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 р., які за
життя, через свій похилий вік тяжко
хворіли, знаходилися у безпорадному
стані і потребували сторонньої
допомоги, від надання якої
відповідачки всіляко ухилялися.

В судовому засіданні позивачка
повністю підтримала свій позов.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не
визнала, вважаючи його безпідставним, а
ненадання своїй бабусі матеріальної
допомоги пояснила, знаходженням на її
піклуванні малолітнього сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 якого вона виховує без
належного грошового утримання,
підтвердивши, що періодично приїжджала
до своєї бабусі ОСОБА_5, коли в неї була
така можливість.

Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4
позов визнали.

Заслухавши пояснення сторін,
показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та дослідивши письмові
матеріали справи, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України -
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, які як і
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
- повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи та розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі - розпоряджається
своїми правами щодо предмету спору на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК
України, суд не бере до уваги докази,
які одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України
вказує, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності зі ст. 25 ЦК
України, цивільна правоздатність
фізичної особи виникає у момент її
народження. Цивільна правоздатність
фізичної особи припиняється у момент
її смерті.

Статтею 1217 ЦК України
передбачено, що спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Згідно із ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК
України, суд дійшов висновку - до складу
спадщини входять лише ті права та
обов'язки, носієм яких за життя був сам
спадкодавець і які належали йому на
законних підставах, тому, не набуття
права власності на річ спадкодавцем -
не дає законних підстав для виникнення
такого права у спадкоємців померлого.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України
передбачено, що спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою.

Нормами статті 1221 ЦК України
передбачено - місцем відкриття
спадщини є останнє місце проживання
спадкодавця.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК
України, спадкоємцями за заповітом і за
законом можуть бути фізичні особи, які
є живими на час відкриття спадщини, а
також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини.

Частини 3 та 5 статті 1224 ЦК України
вказує - не мають права на спадкування
за законом батьки (усиновлювачі) та
повнолітні діти (усиновлені), а також
інші особи, які ухилялися від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця,
якщо ця обставина встановлена судом. За
рішенням суду, особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкоємцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної
норми Закону, необхідно установити і
факт ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги, і факт
перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та його
потребу в допомозі цієї особи.
Безпорадний стан слід розуміти як
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично та
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим, ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в її умисних діях чи
бездіяльності, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини з
урахуванням того, чи потребував
спадкодавець допомоги від спадкоємця
за умови отримання її від інших осіб і
чи мав спадкоємець матеріальну й
фізичну змогу надавати таку допомогу.

Коло осіб, позбавлення життя яких
усуває особу від права на спадкування,
є вичерпним та чітко визначеним ч. 1 ст.
1224 ЦК України, це спадкодавець та
можливі спадкоємці. Не може бути
підставою для усунення особи від права
на спадкування позбавлення ним життя
іншої особи, яка на момент вчинення
злочину не могла бути можливим
спадкоємцем.

Вимога про усунення спадкоємця від
права на спадкування може бути
пред'явлена особою, для якої таке
усунення зумовлює пов'язані зі
спадкуванням права та обов'язки
(збільшення частки у спадщині, зміна
черговості одержання права на
спадкування), одночасно з її позовом
про одержання права на спадкування з
підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК
України.

У частинах 2- 4 статті 1224 ЦК зазначені
особи, які усуваються від спадкування
на підставі закону, зокрема: які умисно
перешкоджали спадкодавцеві скласти
заповіт, внести зміни або скасувати
заповіт і цим сприяли виникненню права
на спадкування; батьки після дитини,
щодо якої вони були позбавлені
батьківських прав; батьки та
повнолітні діти, які ухилялися від
обов'язку щодо утримання спадкодавця.
Не мають права на спадкування за
законом одна після одної особи, шлюб
між якими є недійсним або визнаний
таким за рішенням суду.

Статтями 202,203 СК України
встановлено обов'язок повнолітніх
дітей утримувати своїх батьків, які є
непрацездатними та потребують
матеріальної допомоги, мають тяжкі
хвороби, інвалідність або є
безпомічними.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані. Вимога про
усунення від права на спадкування за
законом особи може бути пред'явлена
лише після смерті спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми,
суд при вирішенні такої справи згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити
як факт ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги, так і факт
перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про
усунення від спадкування у справі
повинні бути надані належні та
допустимі докази, які б свідчили про те,
що спадкодавець потребував допомоги
відповідача, останній мав можливість
її надати, проте ухилявся від обов'язку
щодо її надання.

Враховуючи вищевикладені приписи
норм Закону, суд вважає, що для
задоволення позовних вимог у справах
про усунення від права на спадкування
відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України - має
значення сукупність обставин: ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги при можливості її надання,
перебування спадкодавця в
безпорадному стані, потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Лише при одночасному настанні
наведених обставин і доведеності
зазначених фактів в їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
спадкування.

На думку суду, та обставина, що
сторони не спілкувалися протягом
тривалого часу, не свідчить про факт
умисного ухилення від надання
допомоги.

Стаття 1258 ЦК України зазначає -
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців
за законом - одержує право на
спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Приписи ст. 1261 ЦК України
встановлюють, що у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України
передбачено, що внуки, правнуки
спадкодавця спадкують ту частку
спадщини, яка належала б за законом
їхнім матері, батькові, бабі, дідові,
якби вони були живими на час відкриття
спадщини.

Статтями 1268,1269 ЦК України
передбачено - спадкоємець за заповітом
чи за законом має право прийняти
спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

У відповідності до п.п. 6,7,23
Постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
від 30.05.2008 р. - факт ухилення особи від
виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця - встановлюється судом за
заявою заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку. Безпорадним - слід розуміти
стан особи, зумовлений похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
вона не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Отже, на думку суду - безпорадний
стан, це безпомічність особи,
неспроможність її своїми силами через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
фізично та матеріально самостійно
забезпечити умови свого життя, у
зв'язку з чим, ця особа потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування. Ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який
потребував допомоги - полягає в її
умисних діях чи бездіяльності,
спрямованих на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане
з винною поведінкою особи, яка
усвідомлювала свій обов'язок, мала
можливість його виконувати, але не
вчиняла необхідних дій.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 -
є донькою ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
від 11.04.1970 р. та свідоцтвом про
одруження позивачки серії НОМЕР_2 від
15.07.1995 р. (а.с. 8,9).

Також, рідною сестрою позивачки і
донькою ОСОБА_5 є ОСОБА_11, що
підтверджується свідоцтвом про її
народження серії НОМЕР_3 від 21.06.1976 р. та
свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_4
від 04.12.2007 р., з якого вбачається, що
ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р. (а.с. 10,22).

Відповідачки про справі є між собою
сестрами, доньками ОСОБА_11, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 р. та племінницями
позивачки, що сторони підтвердили в
судовому засіданні.

Батько позивачки ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 р., що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від
12.06.2013 р., а мати позивачки ОСОБА_5
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_6 від 06.09.2013 р. не залишивши
заповіту (а.с. 23,24).

Після смерті ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 р., яка до своєї смерті
проживала разом із померлим чоловіком
ОСОБА_6, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та
відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України
вважається такою, що прийняла спадщину
після свого чоловіка постійно
проживаючи з ним до його смерті,
відкрилася спадщина у вигляді :
земельної ділянки площею 0,0449 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка розташована за адресою :
АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,0026
га для гаражного будівництва за
адресою : АДРЕСА_1, земельної ділянки
площею 0,0434 га для ведення садівництва
за адресою : АДРЕСА_1 які належали
померлій ОСОБА_5 на підставі державних
актів про право власності на земельні
ділянки та частки квартири АДРЕСА_2 яка
належала померлій на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно (а.с. 18-21).

З матеріалів спадкової справи №
37/2014, заведеної Овідіопольською РДНК
21.02.2014 р. після смерті ОСОБА_5,
вбачається, що з заявами про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_5,
звернулася її онучка - відповідачка
ОСОБА_2 за правом представлення згідно
із ст. 1266 ЦК України та донька померлої
позивачка ОСОБА_1 (а.с. 59-86).

Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до
нотаріальної контори з відповідними
заявами про прийняття спадщини після
смерті своєї бабусі ОСОБА_5 не
зверталися, що вони підтвердили в
судовому засіданні і цей факт
підтверджується матеріалами спадкової
справи.

В судовому засіданні позивачка
стверджувала, що її батьки, батько
ОСОБА_6, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та мати
ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. були
особами похилого віку, часто хворіли і
як слід потребували постійного
догляду, а також потребували
забезпечення продуктами та ліками.
Догляд та піклування за своїми хворими
батьками забезпечувала позивачка, як
їхня донька, а в подальшому поховала
батьків за свій рахунок.

Однак, в порушення ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК
України, позивачкою не були надані
достатні допустимі та належних доказів
того, що спадкодавці, як батько, так і
мати позивачки потребували постійного
стороннього догляду, а також
документальних доказів безпорадного
стану батьків, а також доказів ухилення
відповідачки ОСОБА_2, яка заперечувала
проти задоволення позову на відміну
від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від надання
спадкодавцям матеріальної допомоги
при можливості її надання, перебування
спадкодавців в безпорадному стані,
потреба спадкодавців в допомозі саме
від ОСОБА_2, яка заперечуючи проти
позову показала суду, що в період з 1991
року по 2008 р., після смерті своєї матері
знаходилася разом із сестрою у
дитячому будинку, де вони виховувалися,
а ІНФОРМАЦІЯ_3 під час хвороби своїх
дідуся та бабусі, вона народила дитину -
сина ОСОБА_7 і відповідно доглядала
свою малолітню дитину, на яку вона
витрачала всі свої кошти, яких їй не
вистачало (а.с. 87).

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не
довели суду, що батьки позивачки, які
дійсно були похилого віку та хворіли,
які всі звичайні люди такого віку,
потребували будь-якого стороннього
догляду та не довели суду, що останні не
могли себе самостійно забезпечити і
перебували у безпорадному стані, як це
прямо передбачено нормами
вищевказаних статей Закону і
Постановою Пленуму ВСУ «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
від 30.05.2008 р.

Також, позивачка не довела суду не
тільки безпорадний стан батьків -
спадкодавців, який слід розуміти як їх
безпомічність і неспроможність своїми
силами через похилий вік, тяжку хворобу
або каліцтво фізично та матеріально
самостійно забезпечити умови свого
життя, у зв'язку з чим, ці особа
потребували стороннього догляду,
допомоги та піклування, а й не довела
ухилення відповідачки ОСОБА_2, яка
заперечувала проти позову, від надання
допомоги спадкодавцям - своїм діду та
бабусі, які потребували допомоги, що
полягає в її умисних діях чи
бездіяльності, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцям. В
той же час, відповідачка ОСОБА_2
пояснила суду, що періодично
приїжджала до бабусі з дідом, коли в неї
була така можливість, враховуючи
знаходження на її утриманні
малолітнього сину, якого вона утримує
самостійно, проти чого не заперечували
свідки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
ухилення від надання допомоги
спадкодавцям - пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Тобто, суду не було доведено
позивачкою сам факт ухилення від
надання допомоги спадкодавцям, який
характеризується умисною формою вини з
урахуванням того, чи потребуваи
спадкодавці допомоги від неї за умови
отримання її від позивачки ОСОБА_1, і як
з`ясував суд, відповідачка ОСОБА_2 не
мала матеріальної змоги надавати таку
допомогу, надаючи періодично фізичну і
моральну підтримку своїм дідусеві та
бабусі.

Крім того, ст.ст. 202,203 СК України
встановлено обов'язок повнолітніх
дітей утримувати своїх батьків, які є
непрацездатними та потребують
матеріальної допомоги, мають тяжкі
хвороби, інвалідність або є
безпомічними, що й було надано з боку
позивачки ОСОБА_1 - доньки своїх
батьків, яка мала таку можливість як
фізичну та к і матеріальну.

З огляду на викладене та враховуючи
повністю недоведений суду позивачкою
факт ухилення відповідачок, зокрема
ОСОБА_2 від виконання свого обов'язку
щодо утримання спадкодавця
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 р., суд
вважає необхідним відмовити у
задоволенні позову, як
непідтверджений належними та
допустимими доказами по справі щодо
безпорадного стану спадкодавців, їх
потреби у наданні матеріальної і
фізичної допомоги, потреби у
стороннього догляду спадкодавців і
тяжкості їхніх хвороб.

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,209,212,214,215,218 ЦПК
України,
ст.ст.
1217,1218,1220-1224,1258,1261,1266,1268,1269 ЦК України, ст.
202,203 СК України, Постановою Пленуму ВСУ
«Про судову практику у справах про
спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення
від права на спадщину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя
Гандзій Д.М.