Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Журавель В.І.,
Євтушенко О.І.,

Євграфової Є.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» про
стягнення заборгованості з заробітної
плати, стягнення середнього заробітку
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від
17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, у
якому просив стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» (далі
- ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема»)
заборгованість з заробітної плати за
період з 02 грудня 2011 року до 27
квітня 2012 року та з 24 липня 2012 року до 04
вересня 2012 року в сумі 10 381,09 грн, а також
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 15 273,65
грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
згідно з наказом від 01 грудня 2011 року №
484/к він був прийнятий на посаду
заступника начальника відділу
зовнішніх зв'язків.

З грудня 2011 року у зв'язку з фінансовими
негараздами на підприємстві заробітна
плата йому не виплачувалась, лише була
виплачена у повному обсязі за січень та
лютий 2012 року.

27 квітня 2012 року він звільнився, проте
розрахунок з ним не був проведений.

24 липня 2012 року відповідно до наказу
від 23 липня 2012 року № 272/к
повторно був прийнятий на посаду
заступника начальника відділу
зовнішніх зв'язків, на якій працював до
04 вересня 2012 року.

Оскільки відповідач не виплатив
заробітну плату, з якої вже мав
заборгованість, та ще й заборгував за
липень - вересень 2012 року, він знову
звільнився. Заробітна плата
залишається невиплаченою до цього
часу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року
позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.
Артема» на користь ОСОБА_3
заборгованість з заробітної плати за
березень 2012 року- 1 320,77 грн, за квітень
2012 pоку - 2 625,27 грн, за липень 2012 pоку - 662,24
грн, за серпень 2012 року - 3 163,60 грн, за
вересень 2012 pоку - 600,43 грн.

У задоволенні вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від
17 лютого 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким з відповідача на користь позивача
стягнуто заробітну плату за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 15 273,65 грн.

У решті судове рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ПАТ
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 15 273,64
грн, залишити в силі рішення місцевого
суду від 02 грудня 2013 року, мотивуючи
свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що згідно з наказом від 01
грудня 2011 року № 484/к позивач був
прийнятий на роботу до ПАТ
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на
посаду заступника начальника відділу
зовнішніх зв'язків та був звільнений на
підставі наказу від 27 квітня 2012
pоку № 157/к.

Наказом від 23 липня 2012 року № 272/к
ОСОБА_3 повторно був прийнятий на
роботу до ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.
Артема» на посаду заступника
начальника відділу зовнішніх зв'язків
та звільнений наказом від 04 вересня 2012
року № 320/к.

Також установлено, що заборгованість з
заробітної плати відповідача перед
позивачем становить 8 372,31 грн, з яких:
заборгованість за березень 2012 року - 1
320,77 грн, за квітень 2012 року - 2 625,27 грн, за
липень 2012 року - 662,24 грн, за серпень 2012
року - 3 163,60 грн, за вересень 2012
року - 600,43 грн.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні вимог
в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
суд першої інстанції виходив з
відсутності вини відповідача у
затримці виплати заробітної плати
через скрутне матеріальне становище
підприємства.

Апеляційний суд скасував рішення суду
першої інстанції в зазначеній вище
частині та стягнув середній заробіток
за час затримки розрахунку за період з
дня звільнення позивача по день
ухвалення рішення.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Так, ч.1 ст. 94 КЗпП України передбачено,
що заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24
Закону України «Про оплату праці»
передбачено порядок та умови виплати
заробітної плати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
судам роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку з затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Отже, передбачений ст. 117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

При цьому відсутність фінансування та
грошових коштів у підприємства,
установи, організації не позбавляє
його обов'язку з виплати належних
працівникові грошових коштів та не
звільняє від відповідальності за
невиконання цього обов'язку.

Правила обчислення середнього
заробітку передбачені ч. 2
ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України
«Про оплату праці» та Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку,
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
розділу ІV Порядку).

Таким чином, суди повинні встановити
період затримки розрахунку, а саме:
коли було проведено остаточний
розрахунок з особою при звільненні, та
залежно від встановленого вирішити
питання, з якого часу повинна
обчислюватися заборгованість за
затримку розрахунку при звільненні та
яку кількість робочих днів складає
затримка розрахунку.

Між тим суд апеляційної інстанції,
порахувавши період затримки не за
робочі, а календарні дні, не встановив
розмір заробітної плати позивача,
необхідний для нарахування суми
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні, як це
передбачено Порядком, тобто не
встановив фактичні обставини у справі,
що є суттєвим для правильного
вирішення справи.

У решті рішення апеляційного суду не
оскаржується та, відповідно, в
касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення в частині
стягнення суми середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні не
може вважатися законним і
обґрунтованим, у зв'язку із чим
відповідно до ст. 338 ЦПК України таке
рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від
17 лютого 2014 року в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 15273,64
грн скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У решті рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
В.І. Журавель

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

О.М. Ситнік