У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Сателлит» про
поновлення строку звернення до суду,
зміну формулювання підстав звільнення,
зобов'язання виплатити вихідну
допомогу, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільнення, зобов'язання провести
нарахування компенсації за
невикористану відпустку, з урахуванням
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Сателлит» на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 18 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

30 жовтня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом про зміну формулювання
підстав звільнення, зобов'язання
виплатити вихідну допомогу, стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,
зобов'язання провести нарахування
компенсації за невикористану
відпустку, з урахуванням середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що з 1 лютого 2010
року позивач працював у ТОВ «Сателлит»
машиністом очисних машин. 13 березня 2012
року його було звільнено за п. 4 ст. 40
КЗпПУ з 15 березня 2012 року за прогули без
поважних причин. Рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м. Маріуполя від 13 травня 2013 року
його поновлено на роботі та стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 14 березня 2013 року по 13 травня
2013 року у розмірі 46387,32 грн, з
вирахуванням при виплаті податків та
обов'язкових платежів, які підлягають
вирахуванню, допущено негайне
виконання рішення в частині поновлення
на роботі та виплати заробітної плати
за один місяць у розмірі 3350 грн. На
виконання рішення суду, наказом від 14
травня 2013 року позивача поновлено на
роботі, разом з тим, зобов'язано пройти
позаплановий інструктаж з охорони
праці та скласти письмовий іспит. 14
травня 2013 року подав заяву про
дострокове розірвання трудового
договору згідно ст.ст. 38, 39 КЗпПУ, за
власним бажанням у зв'язку з порушенням
власником підприємства законодавства
про працю, та виплату йому вихідної
допомоги. Отримавши відмову у
задоволенні такої заяви, 15 травня 2013
року позивач подав повторну аналогічну
заяву, на яку також отримав відмову.
Того ж дня, 15 травня 2013 року, змушений
був подати заяву про звільнення за
угодою сторін. Наказом № 147к від 15
травня 2013 року позивач звільнений за п.1
ст.36 КЗпП України. Разом з тим,
відповідач розрахувався з ним лише 15
липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини
позивач просив стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 15 травня
2013 року по 15 липня 2013 року - 6700 грн та за
період з 15 липня 2013 року по 15
жовтня 2013 року - 10 050 грн; компенсацію за
невикористану відпустку з 15 травня 2013
року по 15 липня 2013 року; поновити строк
для звернення до суду з позовом про
зміну формулювання причин звільнення;
змінити в наказі від 15 травня 2013 року
формулювання причин звільнення,
зазначивши - звільнення за власним
бажанням у зв'язку з порушенням
власником підприємства законодавства
про працю та умов колективного і
трудового договору - за ст.ст. 38, 39 КЗпП
України; стягнути вихідну допомогу у
встановленому законом розмірі
трьохмісячного заробітку.

В ході розгляду справи позивач
збільшив вимоги щодо стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та просив стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час затримки розрахунку
за період з 15 липня 2013 року по 15 грудня
2013 року у розмірі 23 450 грн.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 18 лютого 2014 року апеляційну
скаргу представника позивача
задоволено частково. Рішення місцевого
суду в частині відмови у стягненні
середнього заробітку за час затримки
розрахунку скасовано. Позов у цій
частині задоволено частково. Стягнуто
з відповідача на користь ОСОБА_5
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 16
травня 2013 року по 11 липня 2013 року в
сумі 8 835,68 грн. Це ж рішення в частині
відмови у задоволенні позову про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку з 15 травня 2013
року по 15 липня 2013 року; поновлення
строку для звернення до суду з позовом
про зміну формулювання причин
звільнення та зміну формулювання
причин звільнення, стягнення вихідної
допомоги залишено без змін. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати в частині
задоволення позову та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову в частині вимог про
стягнення середнього заробітку
виходив з того, що грошова сума
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у розмірі 36764,78 грн., з
урахуванням податків та обов'язкових
платежів, що була стягнута на користь
позивача за попереднім судовим
рішенням, яке не виконано, та
залишилася не виплаченою на момент
звільнення 15 травня 2013 року, не є сумою,
яку підприємство повинно було
виплатити позивачу при звільненні,
оскільки трудовим законодавством не
передбачено стягнення середнього
заробітку за невиконання судових
рішень за трудовими спорами і така
відповідальність встановлена Законом
України «Про виконавче провадження».
Крім того, позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом.

Суд апеляційної інстанції не
погодився з такими висновками та,
скасовуючи рішення місцевого суду у
цій частині виходив з того, що всі суми,
належні до сплати працівникові, мають
бути виплачені у день звільнення цього
працівника. За нерозрахунок при
звільненні, невиконання рішення суду
про стягнення заборгованості по
заробітній платі для відповідача
наступає відповідальність,
передбачена ст.117 КЗпП України, а не
інша - за Законом України «Про
виконавче провадження», оскільки
правовідносини щодо фактичного
розрахунку не переходять у площину
виконавчого провадження. За своєю
суттю середній заробіток за час
вимушеного прогулу є компенсаційною
виплатою за порушення права на оплату
праці, яка нараховується у розмірі
середнього заробітку, тобто, є
заробітною платою. У зв'язку з
незаконним звільненням позивач не
працював, йому не нараховувалася та не
виплачувалася заробітна плата. При
поновленні позивача на роботі, в
порядку ст.235 КЗп П України, судом
стягнута заробітна плата за період,
коли позивач не працював з вини
підприємства. Оскільки на момент
звільнення ОСОБА_5 відповідачем не було
виплачено йому суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
судовим рішенням про поновлення на
роботі за попереднім звільненням, для
відповідача наступає
відповідальність, передбачена ст.117
КЗпП України.

Крім того, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що позивач не
пропустив строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом,
оскільки про фактичне проведення
розрахунку відповідач ОСОБА_5 не
повідомляв. 10 липня та 3 серпня 2013 року
позивач звертався до відповідача з
письмовими заявами щодо надання
інформації про розмір нарахувань,
повний розрахунок та перерахування
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку, на які не
отримав відповіді і звернувся до суду 30
жовтня 2013 року.

Частково задовольняючи вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що час затримки розрахунку за період з
наступного дня після звільнення ОСОБА_5
- 16 травня 2013 року до дня фактичного
розрахунку - 11 липня 2013 року (оскільки 12
липня 2013 року грошові кошти були
перераховані на рахунок позивача)
становить 56 днів. Розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за вказаний період, з урахуванням
середньоденного заробітку позивача -
157,78 грн., становить 8835,68 грн. (157,78 х 56) та
підлягає стягненню з відповідача.
Розмір середньоденної заробітної
плати позивача не оспорювався
сторонами та підтверджується рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м. Маріуполя від 13 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 1 липня 2013 року.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судом без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін,
оцінки наданих ними доказів, з огляду
на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального
права рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає.

Рішенням Конституційного суду 22 лютого
2012 року № 4-рп/2012 встановлено, що в
аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Крім того, з абзацу 5 п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» вбачається, що не
проведення розрахунку з працівником у
день звільнення або, якщо в цей день він
не був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Згідно норм ч. 1 статті 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу
строку звернення працівника до суду з
вимогою про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні
визначальними є невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 13
травня 2013 року частково задоволено
позовні вимоги ОСОБА_5 Скасовано наказ
ТОВ «Сателлит» №63-к від 13 березня 2012
року про звільнення машиніста очисних
машин ОСОБА_5 за п.4 ст. 40 КЗпП України із
внесеними змінами щодо дати його
видання 14 березня 2012 року та
наказ №43 від 19 березня 2012 року «Про
внесення змін до наказу №63-к від 14
березня 2012 року», визнавши їх
незаконними. Поновлено ОСОБА_5 на
роботі на посаді машиніста очисних
машин ТОВ «Сателлит» з 14 березня 2012
року. Стягнуто з ТОВ «Сателлит» на
користь ОСОБА_5 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 14
березня 2012 року по 13 травня 2013 року в
сумі 46 387,32 грн, з якої при виплаті
підлягають відрахуванню податки та
обов'язкові платежі. Стягнуто з ТОВ
«Сателлит» на користь ОСОБА_5 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 500 грн.
Допущено негайне виконання рішення в
частині поновлення ОСОБА_5 на роботі і
виплати заробітної плати в сумі 3350 грн,
з якої при виплаті підлягають
відрахуванню податки та обов'язкові
платежі.

На підставі зазначеного рішення,
наказом № 145-к від 14 травня 2013
року ОСОБА_5, поновлено на роботі на
посаді машиніста очисних машин
дільниці сировини з 14 травня 2013 року,
зобов`язано пройти позаплановий
інструктаж з охорони праці та скласти
письмовий іспит до Положення "Про
порядок проведення навчання та
перевірки знань з питань охорони праці
ТОВ "Сателлит".

Наказом № 147-к від 15 травня 2013 року за
його зайвою ОСОБА_5 звільнено з роботи з
15 травня 2013 року за згодою сторін
згідно ст. 36 КЗпП України.

В цей же день з ОСОБА_5, TОB "Сателлит"
було проведено розрахунок належних сум
при звільненні, про що свідчить
платіжне доручення № 2684 від 15 травня 2013
року на суму 5645,84 грн.

Підприємством не виплачено суму у
розмірі 46387,32 грн., яку присуджено
рішенням суду від 13 травня 2013 року.

Таким чином, з 15 травня 2013 року ОСОБА_5
отримавши суму у розмірі 5645,84 грн., а не
41410,62 грн. повинен був дізнатися, що його
права порушені.

Платіжним дорученням № 3602 12 липня 2013
року ТОВ "Сателлит" сплатило ОСОБА_5
суму у розмірі 35764,78 грн., що є сумою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку щодо дотримання позивачем
строку звернення до суду, не врахувавши
тих обставин, що 15 травня 2013 року є
днем звільнення ОСОБА_5 та здійснення
часткового розрахунку з ним у зв'язку з
тим, що рішення суду від 13 травня 2013
року на день звільнення не набрало
законної сили; 12 травня 2013 року є днем
остаточного розрахунку з ОСОБА_5, тобто
з 13 липня 2013 року почав перебіг
трьохмісячного строку звернення до
суду з вимогою щодо стягнення
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку, який сплинув 13 жовтня 2013
року. Позивач звернувся до суду 30
жовтня 2013 року.

Висновки суду апеляційної інстанції,
що ОСОБА_5 не пропустив строк звернення
до суду, оскільки ним були направлені
до ТОВ "Сателлит" запити від 10 липня 2013
року, від 3 серпня 2013 року про надання
інформації є необґрунтованими,
оскільки чинним законодавством не
передбачено переривання строку
звернення до суду з такими вимогами
шляхом направлення запитів до
підприємства. Нормами статті 233 КЗпП
України закріплено право працівника
звертатися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду.

Питання застосування строку позовної
давності чи поновлення такого строку з
урахуванням цих обставин та факту
пред'явлення позову 30 жовтня 2013 року не
вирішено.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповноту перевірки
законності і обґрунтованості рішення
місцевого суду, порушення
процесуального права, що в свою чергу,
призвело до поверхневого вирішення
спору.

За таких обставин, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим, відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК
України його слід скасувати у цій
частині з передачею справи на новий
розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення суду
апеляційної інстанції не оскаржується
тому не переглядається колегією суддів
в касаційному порядку на предмет його
законності і обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Сателлит»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 18 лютого 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
скасувати.

Справу у цій частині передати до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.C. судді Кафідова
О.В. Колодійчук В.М. Умнова О.В.
Фаловська І.М.