У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 червня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4
до Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» про визнання договору
іпотеки припиненим, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду м.Києва від 26 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ
«Універсал Банк») звернулося до суду з
позовом, у якому з урахуванням уточнень
просило у рахунок часткового погашення
заборгованості за генеральним
договором про надання кредитних послуг
від 31 січня 2008 року № BL1581 та
додаткової угоди до нього від 31 січня
2008 року № BL1581/K-1 звернути стягнення на
предмет іпотеки - Ѕ частину нежилих
приміщень з № 1 по № 12 (групи приміщень
№ 255 (літ. А), що знаходяться
по АДРЕСА_1, за ціною 527 500 грн шляхом
визнання права власності на нього за
банком.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 31 січня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «Універсал
Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»),
правонаступником якого є ПАТ
"Універсал Банк", та ОСОБА_4 був
укладений генеральний договір про
надання кредитних послуг № BL1581 та
додаткова угода до нього № BL1581/K-1, за
умовами яких остання отримала кредит у
розмірі 370 000 дол. США зі сплатою
11,50 % річних та терміном повернення до 01
січня 2028 року.

У забезпечення виконання умов
кредитного договору 31 січня 2008
року з ОСОБА_4 був укладений договір
іпотеки, за умовами якого остання
передала в іпотеку належне їй на праві
приватної власності нерухоме майно -
нежилі приміщення з № 1 по № 12 (групи
приміщень № 255 (літ. А), загальною площею
131,60 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1.

У ході виконавчого провадження по
примусовому виконанню рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 14 травня 2010 року, яким з ОСОБА_4 на
користь банку стягнута заборгованість
в розмірі 3 177 420,53 грн, було встановлено,
що за відповідачкою зареєстровано лише
Ѕ частину іпотечного майна, а саме: Ѕ
частина нежилих приміщень з № 1 по № 12
(групи приміщень № 255 (літ. А), загальною
площею 131, 60 кв. м за вказаною вище
адресою.

У подальшому державним виконавцем
складено відповідний акт від 26 вересня
2013 року про реалізацію на прилюдних
торгах майна, а саме: Ѕ частини спірних
нежилих приміщень, що належать на праві
власності ОСОБА_4 за ціною 240 000 грн.

Вважав, що проведення прилюдних торгів
порушує Закон України «Про іпотеку» та
права банку, як іпотекодержателя, на
першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета іпотеки.

Посилаючись на те, що банк не надавав
своєї згоди на будь-яке відчуження
іншої Ѕ частини іпотечного майна,
просив задовольнити позов.

Заперечуючи проти позову ПАТ
«Універсал Банк», у листопаді
2013 року ОСОБА_4 подала зустрічну
позовну заяву, у якій просила визнати
договір іпотеки від 31 січня 2008 року
припиненим з 11 серпня 2010 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 14 травня 2010 року генеральний
договір про надання кредитних послуг
від 31 січня 2008 року № BL1581 та додаткову
угоду від 31 січня 2008 року №
BL1581/K-1, укладені між нею та ВАТ
«Універсал Банк», розірвано.

Посилаючись на ст. 593 ЦК України та ст. 17
Закону України «Про іпотеку», просила
задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року у
задоволенні позову ПАТ «Універсал
Банк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано дію договору іпотеки від 31
січня 2008 року, укладеного між ВАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_4, припиненою
з 11 серпня 2010 року.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м.Києва від
26 лютого 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано та
ухвалено нове в цій частині про відмову
в задоволенні позовних вимог.

У решті судове рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду в
частині відмови в задоволенні її
зустрічного позову та залишити в силі в
цій частині рішення місцевого суду від
18 листопада 2013 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив із того,
що оскільки рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 14 травня 2010
року генеральний договір про надання
кредитних послуг та додаткову до нього
угоду було розірвано, то в силу ст. 653 ЦК
України та ст. 17 Закону України «Про
іпотеку» договір іпотеки від 31 січня 2008
року, укладений для забезпечення
зобов'язань за розірваним кредитним
договором, є припиненим з моменту
набрання рішенням законної сили.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову та ухвалюючи в цій
частині нове про відмову в його
задоволенні, апеляційний суд, виходячи
зі змісту норм ст.ст. 598, 599, 653 ЦК України,
зазначив, що зобов'язання за кредитним
договором, забезпеченим договором
іпотеки, в повному обсязі не виконані, а
тому відсутні підстави вважати, що
правовідносини сторін кредитного
договору є припиненими, а
іпотекодавець звільнений від
відповідальності за невиконання
боржником грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками апеляційного суду.

Оцінивши всі зібрані у справі докази,
правильно встановивши характер
правовідносин та вірно застосувавши
норми матеріального права, суд
апеляційної інстанції з урахуванням
встановлених обставин справи
обґрунтовано дійшов висновку про
відмову в задоволенні зустрічного
позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судом при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
рішення апеляційного суду м.Києва від 26
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова