інстанції Петришин Н.М.Провадження №
22-ц/780/3330/14 Доповідач у 2
інстанції КоцюрбаКатегорія 51
УХВАЛА

Іменем України

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Давид» на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Давид» про
визнання звільнення з роботи
незаконними , поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в
и л а:

ОСОБА_1 звернулася до Броварського
міськрайонного суду Київської області
із вказаним позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Давид», в обґрунтування якого
зазначила, що згідно наказу № 6 від
23.11.2003 року вона прийнята на посаду
головного бухгалтера в Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фірма»
Давид», про що зроблено відповідний
запис у трудовій книжці.

28 лютогог 2013 року вона виконувала
посадові обов'язки, та в цей день
звітувала в Броварській ОДПІ Київської
області.

01 березня 2013 року раптово захворіла
про що повідомила керівництво на
роботі по телефону. Через деякий час
вона випадково дізналась про те, що її
звільнено з роботи. Трудову книжку на
її усні неодноразові вимоги їй не
видано, з наказом про звільнення не
ознайомлена.

Лише 02 вересня 2013 року її донька, на
підставі довіреності, отримала у
позивач належну їй трудову книжку та з
нею проведено остаточний розрахунок.

Відповідно видаткового касового
ордеру серія 01 АААА № 181155 від 02 вересня
2013 року їй виплачено заробітну плату за
другу половину лютого 2013 року в розмірі
2 236,48 грн. та відповідно видаткового
касового ордеру серія 01 АААА № 181157
виплачено відпускні за невикористану
відпустку за період з 01.07.2012 року по
28.02.2013 року в розмірі 2 598,22 грн.

В цей день, 02 вересня 2013 року, їй стало
відомо, про те, що відповідач звільнив
її із займаної посади, головного
бухгалтера за недовіру - п. 2 ст. 41КЗпП
України, про що, 28 лютого 2013 року
зроблено відповідний запис у трудову
книжку. Вона не погоджується із такою
підставою звільнення, так як вважає, що
зазначена підстава не відповідає
обставинам справи та прямо вказує на
владну управлінську поведінку
роботодавця над своїм підлеглим.

У зв'язку із викладеним, позивач
просила визнати незаконними дії
відповідача щодо її звільнення,
визнати незаконним наказ про
звільнення та зобов'язати відповідача
поновити її на посаді головного
бухгалтера.

Також просила суд, стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
який згідно розрахунків, що надані до
позову за період з 01.03.2013 року по 26.11.2013
року складає 52 120,05 грн.

У зв'язку із вчиненням відповідачем
протиправних дій, невиконання ним умов
трудового договору, та безпідставного
систематичного порушення її прав,
позивач вважає що їй завдано моральної
шкоди, яку вона оцінює в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано незаконним наказ Товариства
з обмеженою відповідальністю «Фірма
«Давид» №1 від 28 лютого 2013 року «Про
звільнення ОСОБА_1».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного
бухгалтера Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Давид».

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Давид» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток час
вимушеного прогулу у розмірі 52 120
(п'ятдесят дві тисячі сто двадцять) грн.
05 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Давид» на
користь ОСОБА_1 2 000 ( дві тисячі ) грн.
моральної шкоди. В іншій частині
позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма Давид»
оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просило рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 02 квітня 2014 року
скасувати, ухвалити по справі нове
рішення про відмову ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог. Товариство
зазначило, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим, судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Давид» не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу № 3 від 01 березня1998 року ОСОБА_1
прийнята бухгалтером за сумісництвом у
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма Давид», а
наказом № 6 від 23 листопада 2001 року
ОСОБА_1 переведена із сумісництва на
основне місце роботи головного
бухгалтера.

Згідно наказу № 1 від 28 лютого 2013 року
ОСОБА_1 звільнена з посади головного
бухгалтера у зв'язку із втратою довіри,
відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що
представник позивача за довіреністю,
ОСОБА_3, 02 вересня 2013 року отримала
трудову книжку ОСОБА_1 та заробітну
плату за другу половину лютого 2013 року
в розмірі 2 236,48 грн. відповідно
видаткового касового ордеру серія 01
АААА № 181155 від 02 вересня 2013 року і
згідно видаткового касового ордеру
серія 01 АААА № 181157 відпускні за
невикористану відпустку за період з
01.07.2012 року по 28.02.2013 року в розмірі 2 598,22
грн. Зазначені обставини підтвердили
сторони у судовому засіданні.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 41 КЗпП
України, трудовий договір з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
може бути розірваний у випадку винних
дій працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Згідно із п. 28 ч. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду трудових спорів» при розгляді
справ про поновлення на роботі осіб,
звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП,
судам слід враховувати, що розірвання
трудового договору з цих підстав не є
заходом дисциплінарного стягнення і
тому вимоги статей 148 149 КзпП України
про строк і порядок застосування
дисциплінарних стягнень на ці випадки
не поширюються.

Разом з тим, при вирішенні справ про
звільнення з цих підстав, суди мають
брати до уваги відповідно час, що
пройшов з моменту вчинення винних дій
чи аморального проступку, наступну
поведінку працівника і інші конкретні
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Звільнення з підстав втрати довір'я
за п.3 ст.41 КЗпП України, суд може
визнати обґрунтованим, якщо
працівник, який безпосередньо
обслуговує грошові або товарні
цінності (зайнятий їх прийманням,
зберіганням, транспортуванням,
розподілом і т.п.) вчинив умисно або
необережно такі дії, які дають власнику
або уповноваженому ним органу підстави
для втрати до нього довір'я (зокрема,
порушення правил проведення
операцій з матеріальними цінностями).

При встановленні у передбаченому
законом порядку факту вчинення
працівниками розкрадання,
хабарництва і інших корисливих
правопорушень, ці працівники можуть
бути звільнені з підстав втрати довір'я
до них і у тому випадку, коли зазначені
дії не пов'язані з їх роботою.

Із змісту наказу № 1 від 28 лютого 2013
року вбачається, що 28 лютого 2013 року
ОСОБА_1 на прохання керівника
категорично відмовилась надати
пояснення щодо неправильного ведення
бухгалтерського обліку згідно
аудиторського звіту і заявила, що вона
не буде підкорятись керівнику. Крім
того, ОСОБА_1 відмовилась надати
первісні документи бухгалтерського
обліку, а саме: документи, пов'язані з
внесенням учасниками внесків до
статутного капіталу та їх відображення
у фінансовій звітності фірми,
документи обліку товарно-матеріальних
цінностей щодо придбання основних
засобів та багато ін.

Разом з тим, представником
відповідача у судовому засіданні не
доведеного того факту, що всі
перелічені документи станом на 28
лютого 2013 року знаходились у позивача,
яка займала посаду головного
бухгалтера, враховуючи ті обставини, що
на той час у судах різних інстанцій
перебували та перебувають судові
справи між товариством та спадкоємцями
одного з учасників товариства ОСОБА_4,
про що не заперечувала жодна із сторін.

Крім того, як вбачається, із копії
аудиторського звіту від 08 червня 2012
року, для здійснення вказаної
перевірки, керівництвом товариства
були передані ряд документів, однак, в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, які саме документи
передавались та приймались та чи було
відомо про це ОСОБА_1

Представник відповідача стверджує,
що позивач порушила правила ведення
операцій з матеріальними цінностями,
навмисно не відображала в
бухгалтерській звітності про
заборгованість учасників по внескам до
статутного фонду, про що і зазначено в
аудиторському звіті від 08 червня 2012
року. Однак, у вказаному аудиторському
звіті не встановлено, ким конкретно
здійснено дії, які призвели до
встановлених у звіті обставин, а також
щодо яких обставин до цього часу йдуть
судові спори, та відповідачем не надано
жодного судового рішення, де було б
встановлено неправильність ведення
позивачем бухгалтерського обліку, що
призвело до матеріальних втрат.

З наказу про звільнення позивача
вбачається, що підставою для
звільнення послужила відмова ОСОБА_1
надати пояснення щодо аудиторського
звіту, а не неправильність ведення
бухгалтерського обліку. Однак, до
матеріалів справи не надано жодного
доказу про те, що такі пояснення
витребовувались у ОСОБА_1, оскільки
позивача навіть не ознайомлювали із
аудиторським звітом від 12 червня 2012
року, що підтверджується матеріалами
справи.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів погоджується з думкою суду
першої інстанції про те, що між
сторонами виник конфлікт внаслідок
судових спорів між товариством та
спадкоємцями одного із засновників
товариства, однак, підстави, зазначені
у наказі про звільнення є надуманими,
жодними доказами не підтверджені, тому
оскаржуваний наказ про звільнення слід
визнати незаконним.

При цьому, наслідком дій відповідача
щодо звільнення позивача є прийняття
оскаржуваного наказу від 28 лютого 2013
року, який є незаконним, тому, колегія
суддів також погоджується з думкою
Броварського міськрайонного суду
Київської області про те, що не має
потреби визнавати дії відповідача щодо
безпідставного звільнення позивача
незаконними.

Посилання представника відповідача
на пропущення позивачем строку на
звернення до суду із вказаним позовом,
колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Як встановлено вище, представник
позивача отримала трудову книжку та
розрахунок при звільненні 02 вересня 2013
року. Посилання представника
відповідача на те, що про звільнення та
підстави звільнення позивачу було
відомо значно раніше, а також те, що
товариство відправляло поштою копію
наказу про звільнення, однак, позивач
умисно не отримувала кореспонденцію,
не може взяти до уваги, так як нормою ст.
233 КЗпП України чітко визначено строки
звернення до суду із заявою у справі
про звільнення. Отже, Броварський
міськрайонний суд Київської області
прийшов до правильного висновку про те,
що місячний строк починається із 02
вересня 2013 року.

Акти, складені 28 лютого 2013 року о 13
год. 30 хв. про те, що ОСОБА_1 відмовилась
ознайомитись із наказом від 28 лютого 2013
року, спростовуються змістом самого
наказу, в якому зазначено, що о 10 год. 30
хв. ОСОБА_1 відмовилась надавати
пояснення щодо аудиторського звіту та
відмовилась надати документи
керівнику, після чого пішла на обід і на
роботу не повернулась.

Матеріалами справи встановлено, що
ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 26 листопада
2013 року позовну заяву ОСОБА_1 про
визнання незаконним дій відповідача
щодо безпідставного звільнення,
залишено без розгляду на підставі п. 2 ч.
1 ст. 207 ЦПК України. Позовна заява
подана позивачем 02 жовтня 2013 року,
тобто в місячний строк з дня отримання
трудової книжки.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що за
захистом своїх прав щодо незаконного
звільнення, вона звернулась до
адвоката, з яким, 21 вересня 2013 року
вона уклала Угоду про надання правової
допомоги №77/13. Так як при подачі до
Броварського міськрайонного суду
Київської області позову про
поновлення на роботі, не було виконано
вимог ст. 119 ЦПК України, суд залишив
позов без розгляду.

Новий позов щодо поновлення на
роботі, поданий позивачем до
Броварського міськрайонного суду
Київської області 27 листопада 2013 року,
тобто на наступний день після
постановлення ухвали про залишення
позову без розгляду.

Таким чином, вказані обставини є
поважними причинами пропуску
позивачем строку на звернення до суду
із заявою про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Згідно із розрахунками позивача,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 01 березня 2013 року по
26 листопада 2013 року складає 52 120,05грн.

Так як позивач просила стягнути
середній заробіток саме за такий
період, тому виходячи із норми ст. 11 ЦПК
України, суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що на
користь позивача підлягає стягненню із
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 52 120,05грн.

Частина 1 статті 237-1 КЗпП України
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Так як діями відповідача, позивачу
було заподіяну моральну шкоду
внаслідок незаконного звільнення, що
спричинило негативні зміни в звичайних
умовах життя позивача, внаслідок чого,
позивач зазнала моральних страждань,
колегія суддів погоджується з
висновком Броварського міськрайонного
суду Київської області про часткове
задоволення цих вимог і стягнення з
відповідача заподіяної ОСОБА_1
моральної шкоди в розмірі 2000 грн. так
як він є правильним.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
порушень норм процесуального
законодавства при розгляді справи не
допустив, тому, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Давид»
необхідно відхилити, а рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 02 квітня 2014 року
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Давид» відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від
02 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: