Головуючий суду 1 інстанції - Река А.С.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 434/4298/13-ц
Провадження № 22ц/782/1653/14
УХВАЛА

Іменем України

02 червня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Ступіної Я.Ю., Околота Г.М.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Артемівського районного
суду м. Луганська від 05 листопада 2013
року

у цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,-

в с т а н о в
и л а:

У червні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, в
обґрунтування якого вказав, що 28.02.2008
року між ним та відповідачем укладено
договір позики, відповідно до якого він
передав відповідачу грошові кошти в
сумі 500000 грн., що за курсом НБУ
становить 100000 доларів США, зі строком
виплати до 28.11.2008 року. 03.02.2011 року
відповідач повернув позивачу борг за
вказаним договором позики та цього ж
дня між ними укладено договір позики,
відповідно до якого відповідач отримав
від позивача в борг грошові кошти в
сумі 70000 доларів США, які зобов'язався
повернути до 01.09.2011 року, що
підтверджується розпискою від 03.02.2011
року. Свої зобов'язання за договором
позики відповідач не виконав, грошові
кошти в сумі 70000 доларів США, що за
курсом НБУ становить 559503 грн., не
повернув. Також позивач зазначив, що у
зв'язку з невиконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань, з нього
підлягає стягненню 3 % річних за перод з
01.09.2011 року по 22.05.2013 року в сумі 28969,39
грн.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суму боргу за договором
позики в розмірі 70000 доларів США, що за
курсом НБУ становить 559503 грн., відсотки
за користування коштами в сумі 28969,39
грн., що за курсом НБУ становить 3624,39
доларів США, та судові витрати.

Заочним рішенням Артемівського
районного суду м. Луганська від 05
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики задоволені. Суд
стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг
за договором позики в сумі 559503 грн., що
за курсом НБУ становить 70000 доларів США,
3 % річних від простроченої суми в
розмірі 28969,39 грн., що за курсом НБУ
становить 3624,39 доларів США. Вирішено
питання про судові витрати.

Ухвалою Артемівського районного суду
м. Луганська від 06 березня 2014 року заяву
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 05 листопада 2013 року
залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
заочне рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час і місце повідомлений належним
чином і в установленому законом
порядку.

Відповідач в судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що ним були
встановленні факти про те, що 28.02.2008
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено
договір позики, відповідно до умов
якого позивач передав відповідачу
грошові кошти в сумі 500000 грн., що за
курсом НБУ становить 100000 доларів США,
зі строком виплати до 28.11.2008 року, який
посвідчено приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за № 325. 03.02.2011 року відповідач
повернув позивачу борг за зазначеним
договором позики.

Відповідно до розписки від 03.02.2011 року
ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові
кошти у розмірі 70000 (сімдесят тисяч)
доларів США, та зобов'язався повернути
вказану суму у строк до 01.09.2011 року.

Отже суд вважав, що між сторонами
склалися правовідносини щодо договору
позики, які регулюються ст. 1046, 1047 ЦК
України і розпискою.

До теперішнього часу відповідач
зобов'язання не виконав, суму боргу
позивачу не повернув.

Тому суд першої інстанції, приймаючи до
уваги вказані обставини з посиланням
на ст. ст. 1046-1049 ЦК України, дійшов
висновку, що вимоги позивача про
стягнення боргу за договором позики
від 03.02.2011 року в сумі 70000 доларів США, що
за курсом НБУ становить 559503 грн., та 3 %
річних від простроченої суми в розмірі
28969,39 грн., що за курсом НБУ становить
3624,39 доларів США, підлягають
задоволенню.

Вказані обставини та висновки суду
першої інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта на те, що сторони по
справі домовилися про продаж позивачем
відповідачу ЗАТ «СПМК 540» та земельної
ділянки, на якій знаходиться це
підприємство, тому на підтвердження
намірів в придбанні зазначеної
земельної ділянки відповідачем 03.02.2011
року написана боргова розписка, але
передачі грошових коштів не було не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Однак, не зважаючи на вимоги ст. 60 ЦПК
України про те, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, відповідачем
не були надані до суду докази на
підтвердження обставин на які
посилається апелянт, суд же згідно ст. 11
ЦПК України розглядає цивільні справи
в межах заявлених позовних вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.
Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
надано суду належних та допустимих
письмових доказів неотримання грошей
за розпискою, що є його обов'язком
згідно ст.ст. 10,60 ЦПК України.

Отже, в даному випадку обставини
виникнення між сторонами боргового
зобов'язання, які наведені позивачем в
обґрунтування своїх вимог,
відповідачем будь-яким чином не
спростовані.

Надані відповідачем до апеляційної
скарги державний акт на право
постійного користування землею,
виданий відкритому акціонерному
товариств СПМК -540, сертифікат акцій,
план повніших мереж землекористування
не спростовують факту укладення між
сторонами договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розписка позичальника не є договором
позики, а лише може свідчити про
можливу наявність договору позики та
судом достовірно повинно бути
встановлено факт отримання
позичальником грошових коштів, не
заслуговують на увагу і фактично є
суб'єктивним тлумаченням відповідача
норм права. Так, ч. 2 ст. 1047 ЦК України
передбачає, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути пред'явлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Із
системного аналізу зазначеної норми
права вбачається, що факт вчинення
правочину, а саме договору позики, за
відсутності письмового договору, може
бути підтверджений пред'явленням
розписки. Також письмова форма
договору позику внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
фауту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання
в борг грошових коштів є документом,
який видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної суми або речей.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України, враховує
правову позицію Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка
викладена у постанові № 6-63 цс13 від
18.09.2013 року, згідно якої письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Як зазначалося вище, позивачем на
підтвердження укладення між ним та
відповідачем договору позики суду був
наданий оригінал розписки від 03.02.2011
року, яка написана відповідачем
власноручно, що ним не заперечувалося
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції, в якій
зазначено, що ОСОБА_2 взяв у борг у
ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 70000
(сімдесят тисяч) доларів США, які
зобов'язався повернути у строк до 01.09.2011
року. Відповідач же письмових доказів
на її спростування не надав.

З зазначених вище підстав не
заслуговують на увагу також доводи
апеляційної скарги про те, що судом
першої інстанції не було достовірно
встановлено, коли саме і в якій сумі
було передано грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач ОСОБА_2 не приймав участі у
судовому засіданні 05.11.2013 року при
розгляді справи та судом ухвалено
заочне рішення і в його перегляді
відповідачу відмовлено, у зв'язку з чим
суд не дав можливості надати докази
відсутності боргових правовідносин
між ним та позивачем, був позбавлений
можливості надати пояснення з приводу
наявності розписки від 03.02.2011 року, не
заслуговують на увагу, як на підставу
для скасування рішення, оскільки як
вбачається із матеріалів справи, а саме
пояснень, викладених в апеляційній
скарзі, про те, що 05.11.2013 року відповідач
та його представник з'явилися до суду,
але у 17 год. судове засідання ще не
розпочалося у зв'язку зі слуханням
іншої справи, тому ОСОБА_2 не
дочекавшись виклику у судове засідання
покинув приміщення суду у зв'язку з
транспортування свого представника до
медичної установи. Але на
підтвердження обставин щодо
необхідності покинуту приміщення суду
у зв'язку з доставкою свого
представника до медичної установи
ніяких доказів надано не було. Також
відповідач не написав заяву про
відкладення розгляду справи. Тому суд,
маючи дані про те, що відповідач
повідомлений про час і місце розгляду
справи, і розглянув справу у його
відсутності. Більш того, розгляд
справи за відсутності сторони по
справі за таких обставин, не є за діючим
в теперішній час цивільно -
процесуальним законодавством
обов'язковою умовою для скасування
рішення з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції, а
тільки надає стороні, у відсутності
якої розглянуто справу, надати докази,
які вона бажала надати суду першої
інстанції, до суду апеляційної
інстанції, чим відповідач і
скористався. Із доданих же до
апеляційної скарги доказів
вбачається, що вони не спростовують
висновків суду, зроблених в рішенні, а
отже розгляд справи у відсутності
відповідача не призвів до
неправильного вирішення спору по суті
заявлених позовних вимог. Відповідно ж
до вимог ч.2 ст. 309 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Посилання апелянта на те, що суд
не витребував та не оглянув у судовому
засіданні матеріали кримінального
провадження, незважаючи на задоволення
судом клопотання представника
відповідача не відповідає матеріалам
справи, оскільки як вбачається із
журналів судового засідання судом не
вирішувалося питання про витребування
матеріалів кримінального провадження.
Ні відповідач, ні його представник до
суду з письмовими зауваженнями щодо
неповноти або неправильності
технічного запису судового засідання
та журналу судового засідання
відповідно до ст. 199 ЦПК України не
зверталися.

Крім того, під час розгляду справи
в суді апеляційної інстанції
відповідач не наполягав на
витребуванні матеріалів кримінального
провадження, тому, що вже є постанова
про відмову у порушенні кримінального
провадження.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично є суб'єктивним тлумаченням
позивачем як обставин по справі, так і
діючого законодавства.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 05 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної
сили негайно після її проголошення, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: