У х в а л а

іменем україни

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.
Суддів:Дем'яносова М.В.,Касьяна О.П.,
Коротуна В.М., Штелик С.П., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Київське
міське управління юстиції, комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», орган опіки та
піклування Деснянської районної у м.
Києві державної адміністрації, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності, скасування реєстрації права
власності, за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
шляхом виселення та за зустрічним
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа -
ОСОБА_6, про усунення перешкод у
користуванні квартирою, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 30
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності, скасування реєстрації права
власності.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що 15 серпня 1994
року між нею та відповідачем ОСОБА_7
було укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, за умовами якого
відповідач зобов'язався сплатити
вартість квартири у розмірі 4000000,00
карбованців, а вона зобов'язалась
передати покупцю зазначену квартиру.

Посилаючись на те, що для належного
укладення спірного договору
відповідач мав передати їй гроші за
квартиру, однак цей обов'язок не
виконав і протягом всього часу до
моменту звернення до суду не вчиняв дій
для вселення в цю квартиру, у зв'язку з
чим на думку позивачки договір не можна
вважати дійсним, позивачка просила суд
визнати недійсним спірний договір
купівлі-продажу спірної квартири та
визнати за нею право власності на це
майно.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
шляхом виселення.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що перед підписанням договору
купівлі-продажу від 15 серпня 1994 року
він у нотаріальній конторі
передав ОСОБА_6 усю суму грошових
коштів у розмірі 4000000,00 карбованців, а
вселення в цю квартиру не проводив,
оскільки позивачка зареєструвала за її
адресою свою неповнолітню дитину і він
не мав наміру звертатися до будь-яких
органів та установ з вимогою про
виселення ОСОБА_6 з спірної квартири до
досягнення дитиною повноліття. З
урахуванням того, що він є власником
спірної квартири, а позивачі чинять
йому перешкоди у користуванні нею,
ОСОБА_7 просив суд усунути йому
перешкоди у користуванні його
власністю та виселити відповідачів за
зустрічним позовом.

ОСОБА_8 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_7
про усунення перешкод у користуванні
квартирою, посилаючись на те, що
останній чинить їй перешкоди у
користуванні власністю, а його
зустрічний позов до неї та ОСОБА_6 є
безпідставним та не підлягає
задоволенню.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 30 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалю апеляційного
суду м. Києва від 27 лютого 2014
року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_6, ОСОБА_8 із зазначеної
квартири.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_8
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає відхиленню
на таких підставах.

Відповідно до статті 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 58 ЦК
Української РСР недійсною є угода,
укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода).

Відповідно до статті 224 ЦК Української
РСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР
договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах. Істотними є ті умови
договору, які визнані такими за законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї з сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Також, відповідно до частин 1 та 2 статті
4 Закону України «Про власність» (який
був чинний на момент виникнення
спірних правовідносин) власник на свій
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, що не суперечать
закону. Він може використовувати майно
для здійснення господарської та іншої,
не забороненої законом, діяльності,
зокрема, передавати його безоплатно
або за плату у володіння і користування
іншим особам.

Згідно зі статтею 49 Закону України «Про
власність» (який був чинний на момент
виникнення спірних правовідносин)
володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде
встановлено судом, арбітражним судом,
третейським судом.

Судами встановлено, що 15 серпня 1994 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації № 47055 (И-2010) від 11
листопада 2010 року станом на 05
листопада 2010 року квартира АДРЕСА_1 на
праві власності за ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
15 серпня 1994 року.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6 та
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що при
укладенні договору
купівлі-продажу квартири від 15 серпня
1994 року сторони узгодили всі істотні
умови договору, який у подальшому був
зареєстрований у Київському міському
бюро технічної інвентаризації за № 1314,
позивачкою не доведено, що відповідач
не виконав обов'язок щодо сплати
вартості спірної квартири, а не
вселення останнього в цю квартиру
протягом всього часу до моменту
звернення до суду не є підставою для
визнання недійсним вказаного договору.
При цьому, судами враховано, що вимоги
ОСОБА_7 як власника спірної квартири
про усунення йому перешкод у
користуванні його власністю та
виселення відповідачів підлягають
задоволенню.

Також, відмовляючи у зустрічному
позові ОСОБА_8, суди виходили із
безпідставності вимог останньої про
усунення їй перешкод у користуванні
спірною квартирою з боку ОСОБА_7,
оскільки вказані вимоги не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

До таких висновків суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 статті 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи
фактично зводяться до переоцінки
доказів і не згоди з висновками судів
по їх оцінці.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що судові рішення
відповідають вимогам закону й підстави
для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 30 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян В.М. Коротун С.П.
Штелик