Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

06 червня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря - Лукашкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
вартості неповернутого товару, -

В С Т А Н О В
И В:

До Малиновського районного суду м.
Одеси звернулася ОСОБА_1 із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення вартості
неповернутого товару.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка посилалася на те, що нею було
передано відповідачу ОСОБА_2 на
реалізацію товари народного
споживання на суму 242 494,00 грн., про що
ОСОБА_2 07.12.2011 року була власноручно
складена і підписана розписка, у якій
ОСОБА_2 підтвердила те, що взяла у
ОСОБА_1 на реалізацію товари на суму 242
494,00 грн., зобов'язалася вести облік,
складати і надавати у встановленому
порядку товарно-грошові та інші
документи про рух та залишки ввірених
їй матеріальних цінностей, приймати
участь в інвентаризації ввірених їй
матеріальних цінностей, у випадку
псування, недостачі, знищення
матеріальних цінностей за її вини,
зобов'язалася відшкодувати ОСОБА_1
матеріальні збитки.

При цьому за домовленістю між
позивачем та відповідачем, ОСОБА_2
продавала переданий їй на реалізацію
товар за ринковими цінами, що вище за
вартість переданого їй ОСОБА_1 товару, а
різниця між вартістю продажу та
вартістю отриманого від ОСОБА_1 товару,
залишалася у розпорядженні ОСОБА_2 як
винагорода за виконання функцій з
продажу цього товару.

Як вказувала позивачка, сторонами
було досягнуто згоди щодо визначення
строку повернення грошових коштів за
отриманий на реалізацію товар на
зазначену суму датою 07 червня 2012 року.

На протязі січня-червня 2012 року
ОСОБА_2 на виконання взятих зобов'язань
повернула ОСОБА_1 грошові кошти за
реалізований товар тільки в сумі 186 494,00
грн. Грошові кошти за інші реалізовані
товари, на суму 56 000,00 грн. не було
повернуто.

Позивач вважає, що правовідносини, що
виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є
правовідносинами між Комісіонером
(ОСОБА_2) та Комітентом (ОСОБА_1), що
виникли внаслідок укладення договору
комісії, так у складеній відповідачкою
розписці зазначені істотні умови
такого договору комісії - прізвища,
імена та по-батькові сторін, дата
виникнення зобов'язань, майно та його
ціна (242 494,00 грн.), зобов'язання сторін -
ОСОБА_1, як Комітента, - передати товар, а
ОСОБА_2, як Комісіонера, - прийняти його,
здійснювати правочини щодо реалізації
товару третім особам, вести облік,
звітувати перед ОСОБА_1, нести
відповідальність за його збереження та
псування.

Строк виконання зобов'язань ОСОБА_2
(реалізувати товар та повернути ОСОБА_1
грошові кошти, виручені від його
продажу) позивач у своїй зміненій
позовній заяви вираховує згідно ст. 530
ЦК України і зазначає, що протягом
7-денного строку з моменту пред'явлення
ОСОБА_1 вимог про повернення грошових
коштів за переданий на комісію товар,
ОСОБА_2 мала повернути ці грошові кошти.

Починаючи з липня 2012 року ОСОБА_1
постійно вимагала від відповідача
повернення грошових коштів в розмірі 56
000,00 грн., отриманих від реалізації
товару, однак досі відповідачем ці
вимоги не виконано. Відтак ОСОБА_1
змушена була звернутися до суду.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги, просив їх задовольнити
у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її
представник у судовому засіданні
позовні вимоги не визнали, зазначивши,
що товар ОСОБА_2 був викрадений, коли
остання захворіла та не змогла вийти на
роботу. Крім того, відповідачка
вказувала, що вона повністю
розрахувалася з позивачкою і тому
ніякого боргу у неї перед позивачкою
немає.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення відповідачки та
представників сторін, допитавши
свідків, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому
засіданні, відповідач ОСОБА_2
орендувала у позивачки контейнер, в
якому продавала товар ОСОБА_1. 07.12.2011
року відповідачка склала і власноручно
підписала розписку на підтвердження
передання відповідачці з боку ОСОБА_1
на реалізацію товарів народного
споживання на суму 242 494,00 грн. (двісті
сорок дві тисячі чотириста дев'яносто
чотири грн. 00 коп.). Також у вказаній
розписці ОСОБА_2 зобов'язалася вести
облік, складати і надавати у
встановленому порядку товарно-грошові
та інші документи про рух та залишки
ввірених їй матеріальних цінностей,
приймати участь в інвентаризації
ввірених їй матеріальних цінностей, у
випадку псування, недостачі, знищення
матеріальних цінностей за її вини,
зобов'язалася відшкодувати ОСОБА_1
матеріальні збитки.

У судовому засіданні
відповідачка підтвердила, що вона
власноруч написала розписку та дійсно
отримала товар на реалізацію на суму
242494 грн., вказану в розписці, однак
товар вона не перераховувала.

У судовому засіданні відповідачка
підтвердила, що за домовленістю між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, остання продавала
переданий їй на реалізацію товар за
цінами, що склались на ринку, а
винагороду за продаж товару у розмірі
4,5% за продаж товару - відповідачка
залишала у своєму розпорядженні як
винагороду за виконання функцій з
продажу цього товару.

На протязі січня-червня 2012 року
ОСОБА_2 на виконання взятих зобов'язань
повернула ОСОБА_1 грошові кошти за
реалізований товар тільки в сумі 186 494,00
грн. Грошові кошти за інші реалізовані
товари, на суму 56 000,00 грн. не було
повернуто.

Позивачка неодноразово вимагала
від відповідачки повернення грошових
коштів в розмірі 56 000,00 грн., отриманих
від реалізації товару, однак досі
Відповідачем ці вимоги не виконано. На
дату розгляду справи судом ці кошти
ОСОБА_1 не було повернуто, що підтвердив
представник позивачки у судовому
засіданні.

Відповідно до ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.ст. 638, 639 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною. Договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Відповідно до ст.ст. 1011, 1012 ЦК України
за договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента. Договір комісії
може бути укладений на визначений
строк або без визначення строку, з
визначенням або без визначення
території його виконання, з умовою чи
без умови щодо асортименту товарів, які
є предметом комісії. Істотними умовами
договору комісії, за якими комісіонер
зобов'язується продати або купити
майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно ст. 1014 ЦК України комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини на
умовах, найбільш вигідних для
комітента, і відповідно до його
вказівок. Якщо у договорі комісії таких
вказівок немає, комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини
відповідно до звичаїв ділового обороту
або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 1021, 1022 ЦК України
комісіонер відповідає перед
комітентом за втрату, недостачу або
пошкодження майна комітента. Якщо при
прийнятті комісіонером майна, що
надійшло від комітента, або майна, що
надійшло для комітента, будуть
виявлені недостача або пошкодження, а
також у разі завдання шкоди майну
комітента комісіонер повинен негайно
повідомити про це комітента і вжити
заходів щодо охорони його прав та
інтересів. Після вчинення правочину за
дорученням комітента комісіонер
повинен надати комітентові звіт і
передати йому все одержане за
договором комісії.

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Суд вважає, що правовідносини, що
виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за своєю
правовою природою є правовідносинами
між Комісіонером (ОСОБА_2) та Комітентом
(ОСОБА_1), що виникли внаслідок
укладення договору комісії. Так у
розписці, зазначені істотні умови
такого договору комісії - прізвища,
імена та по-батькові сторін, дата
виникнення зобов'язань, майно та його
ціна (242 494,00 грн.), зобов'язання сторін -
ОСОБА_1, як комітента, - передати товар, а
ОСОБА_2, як комісіонера, - прийняти його,
здійснювати правочини щодо реалізації
товару третім особам, вести облік,
звітувати перед ОСОБА_1, нести
відповідальність за його збереження та
псування.

В судовому засіданні
відповідачка особисто підтвердила, що
вона власноруч написала розписку та
отримала на реалізацію товар ОСОБА_1 на
суму 242494 грн., який продавала на ринку
від свого імені. Винагороду за продаж
товару в розмірі 4,5% від виторгу
відповідачка залишала у своєму
розпорядженні, залишок повертала
власнику товару. Крім того,
відповідачка в судовому засіданні
підтвердила, що вона продавала не лише
товар ОСОБА_1, а й свій товар. Грошові
кошти від продажу товару ОСОБА_1 в
доларах США вона передавала кожного
дня ОСОБА_3, яка працювала у ОСОБА_1
старшим менеджером, за що вона
розписувалася у зошиті відповідачки, а
відповідачка розписувалася у її
зошиті.

Що ж стосується строку виконання
зобов'язань ОСОБА_2 стосовно реалізації
товару та повернення ОСОБА_1 грошових
коштів, виручених від його продажу, то
згідно ст. 530 ЦК України протягом
7-денного строку з моменту пред'явлення
ОСОБА_1 вимог про повернення грошових
коштів за переданий на комісію товар,
ОСОБА_2 мала повернути ці грошові кошти.

В матеріалах справи містяться
письмові повідомлення ОСОБА_1 на ім'я
ОСОБА_2 про повернення грошових коштів
або товару на суму 56000 грн., отримання
повторного повідомлення відповідачка
підтвердила в судовому засіданні.

Судом встановлено, що обов'язки
ОСОБА_2, як комісіонера були виконані
лише частково: не надавалися звіти про
виконання доручення щодо продажу
товару, грошові кошти в сумі 56000 грн. не
були повернуті.

Суд критично оцінює пояснення
ОСОБА_2 стосовно викрадення в неї її
особистого товару, оскільки остання як
комісіонер в силу приписів ст. 1021 ЦК
України відповідає перед комітентом за
втрату, недостачу або пошкодження
майна комітента.

Як пояснила відповідачка, її
чоловік звертався до правоохоронних
органів з приводу викрадення її майна,
однак постановою від 13.05.2013р.
Овідіопольського РВ ГУМВС України в
Одеській області кримінальне
провадження щодо цього факту було
закрито за відсутністю події
кримінального правопорушення.
Постанову про закриття кримінального
провадження відповідачка не оскаржила.

Суд критично відноситься до пояснень
відповідачки ОСОБА_2 щодо її
взаємовідносин із свідком ОСОБА_3, у
тому числі грошових відносин. Сама
свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні
пояснила, що вона, як фізична
особа-підприємець, також передавала
ОСОБА_2 свій особистий товар на
реалізацію, та отримувала від неї
грошові кошти за продаж переданого на
реалізацію товару. Крім того, свідок
ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила,
що вона вела свої справи із ОСОБА_2
окремо від справ позивачки та
відповідачки, їх товари та грошові
кошти не змішувались, до розписки, яку
видала відповідачка на ім'я ОСОБА_1
07.12.2011р. на суму 242494 грн. вона ніякого
відношення не має, надала суду також
копії своїх журналів про грошові
взаємовідносини із відповідачкою,
пояснивши, що вони не мають до
позивачки жодного відношення.

Щодо пояснень ОСОБА_2 про
викрадення її майна з боку ОСОБА_3, суд
звертає увагу, що вказані обставини вже
були предметом кримінального
провадження 0001166, однак
постановою від 13.05.2013р.
Овідіопольського РВ ГУМВС України в
Одеській області, котра не була
оскаржена відповідачкою та заявником,
кримінальне провадження щодо цього
факту було закрито за відсутністю
події кримінального правопорушення.

Суд також критично оцінює пояснення
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з наступних
підстав.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що
як фізична особа-підприємець, також
брала на реалізацію товар ОСОБА_1 та
реалізовувала його на ринку, із ОСОБА_1
та її довіреними особами у подальшому
розраховувалася за проданий товар.
Щодо взаємовідносин між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 свідок ОСОБА_4 пояснила, що про
саму розписку ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 їй
відомо, однак на яку саме суму отримала
товар відповідачка та на яку суму
повернула, - їй не відомо. Крім того,
вказаний свідок заявляла, що товар
вона і відповідачка отримували у
старшого продавця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 і
гроші від реалізації вони також
здавали саме ОСОБА_3 Суд не приймає
пояснення свідка ОСОБА_4 стосовно
викрадення товару ОСОБА_2 з обставин
закриття кримінального провадження
щодо цього факту у зв'язку із
відсутністю події злочину..

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_5 взагалі пояснила суду, що
не знає ОСОБА_1 та їй нічого не відомо
про взаємовідносини ОСОБА_2 особисто із
ОСОБА_1 Пояснення свідка ОСОБА_5
стосовно викрадення товару ОСОБА_2 суд
не приймає з вищевикладених обставин
закриття кримінального провадження
щодо цього факту у зв'язку із
відсутністю події злочину.

Суд звертає увагу, що факти
зникнення майна, що мають ознаки
злочину, вирішуються за правилами,
встановленими КПК України. Так, власник
майна або його довірена особа
зобов'язані самостійно звернутись до
правоохоронних органів із заявою у
випадку, коли щодо їх майна вчинено
правопорушення. У порядку, визначеному
КПК України вирішується питання щодо
визначення складу та вартості зниклого
чи викраденого майна, питання визнання
потерпілим, цивільним позивачем та
порядку пред'явлення цивільного
позову. Й саме до компетенції
правоохоронних органів належить
встановлення осіб, причетних до
вчинення злочину, пред'явлення їм
підозри чи обвинувачення. Встановлення
винних осіб у вчиненні злочину та
доведення їх винуватості знаходиться в
компетенції суду за правилами,
визначеними кримінально-процесуальним
законом. Оскарження дій чи
бездіяльності органів досудового
слідства також провадиться за
правилами, визначеними КПК України.

Оцінюючи доводи відповідачки
ОСОБА_2 та показання свідків суд
приймає до уваги, що відповідно до ст. 58
ЦПК України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже у випадку, коли відповідачка
ОСОБА_2 не погодилась із висновками
Овідіопольского РВ ГУМВС України в
Одеській області про закриття
кримінального провадження 0001166 за
заявою її чоловіка про викрадення її
майна, - вона повинна була або
звернутись самостійно із такою заявою,
або оскаржити постанову про закриття
кримінального провадження у порядку,
встановленому КПК України.
Встановлення вказаних обставин щодо
вчинення або невчинення злочину у
цивільному процесі не передбачено.

За цих підстав суд не приймає також
показання свідків стосовно обставин з
приводу повернення коштів, а також
обставин зникнення чи викрадення майна
ОСОБА_2, що мають ознаки злочину, адже
такі показання мають бути надані ними у
кримінальному процесі відповідним
правоохоронним органам у порядку,
визначеному КПК України.

Доводи свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5
стосовно того, що ОСОБА_2 не може мати
заборгованість перед ОСОБА_1, оскільки
відповідачка є чесною і порядною
людиною, - не можуть бути прийняті судом
до уваги, адже обставини повернення
грошей або товару повинні бути
підтверджені лише певними письмовими
засобами доказування - письмовими
розписками, квитанціями тощо, а не
показами свідків..

Суд погоджується із доводами
позивачки, що в силу ст. 1021 ЦПК України
відповідачка ОСОБА_2 повинна або
повернути нереалізований товар, або
грошові кошти на суму цього товару.

Як пояснила відповідачка ОСОБА_2, у
неї відсутній зазначений у розписці на
ім'я ОСОБА_1 товар. Будь-яких доказів
того, що відповідачка ОСОБА_2 повернула
позивачці грошові кошти в сумі 56000 грн.,
- відповідачка суду не надала.

Таким чином, суд доходить висновку
про те, що ОСОБА_2 зобов'язана
відшкодувати ОСОБА_1 вартість
реалізованого товару на загальну суму
56 000,00 грн.

За таких підстав суд вважає за
необхідне позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення відшкодування вартості
неповернутого товару на загальну суму
56 000,00 грн. задовольнити в повному
обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтвердженні судові витрати.

Позивачкою при подачі позову сплачено
судовий збір в сумі 560грн., що
підтверджується квитанцією, яка є в
матеріалах справи.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208-209, 212-215,
218 ЦПК України, ст.ст.530, 1011-1023
Цивільного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення вартості неповернутого
товару задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 відшкодування вартості
неповернутого товару в сумі 56 000
(п»ятдесят шість тисяч)грн.. та судові
втрати в сумі 560 (п»ятсот шістдесят)грн..

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк зі дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

СУДДЯ
І.А.МАЗУН