Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №277/1438/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Дармограй Іван Іванович
Доповідач Талько О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ємільчинського районного суду
Житомирської області від 22 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому зазначив, що 18
листопада 2011 року між ним та ОСОБА_2
укладено договір позики, за умовами
якого відповідач взяв у нього в борг
грошові кошти в сумі 72180 грн. Вказану
суму відповідач зобов'язувався був
повернути через чотирнадцять днів з
моменту одержання коштів.

Передача коштів за угодою відбулась
через банківську установу, що
підтверджується квитанціями та
довідкою, виданими ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль».

Оскільки відповідач не виконав умови
договору щодо повернення позики,
ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги,
просив стягнути заборгованість за
договором в сумі 98753 грн., яка
обрахована ним з врахування зміни
курсу долара США по відношенню до
національної валюти, а також 3 % річних
від суми боргу, що становить 4331 грн. 80
коп. Окрім того, ОСОБА_1 просив стягнути
з відповідача 930 грн., сплачених ним за
банківське обслуговування касової
операції щодо перерахування коштів на
рахунок останнього, та кошти в сумі 75
грн., сплачені за отримання довідки у
банківській установі, якою
підтверджується перерахунок коштів.

Рішенням Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 22 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт, зокрема, посилається на ту
обставину, що при розгляді справи суд
не врахував положення цивільного
законодавства, згідно з якими надані
ним квитанції про перерахунок коштів
відповідачеві свідчать про укладення
договору позики.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_1 не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту укладення між ним та
відповідачем договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком.

Звертаючись до суду з даними
позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався
на квитанції, зміст яких свідчить про
те, що 18 листопада 2011 року він
перерахував через відділення АТ
«Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ОСОБА_2
грошові кошти в сумі 22180 грн. та 50000 грн.
Вказані обставини також
підтверджуються довідкою, виданою АТ
«Райфайзен Банк Аваль» 29 листопада 2013
року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні ( позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики позичальник зобов'язаний
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За правилами частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як факт його укладення,
так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей. Такі ж ознаки властиві й іншим
документам, які надаються на
підтвердження існування між певними
особами правовідносин, що виникають з
договору позики.

Отже, досліджуючи боргові
розписки, а також інші документи,
необхідно встановити справжню правову
природу укладеного договору.

Відсутність у квитанціях
визначеної для договору позики форми
вказує на те, що вони не є належними та
допустимими доказами, які
підтверджують позовні вимоги. Сам по
собі факт перерахування позивачем
коштів через банківську установу на
рахунок відповідача не свідчить про їх
передачу за договором позики.
Зазначені квитанції не містять
необхідних умов, які вказують на
існування правовідносин, що виникають
з договору позики (зокрема, загальна
сума та строк надання позики, порядок
повернення коштів).

Враховуючи вищезазначене,
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,308, 313-315,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ємільчинського районного суду
Житомирської області від 22 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
Судді