АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4085/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шабанов А. М. Доповідач - Макаров
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М.,
Тамакулової В.О.,

при секретарі - Видюковій Ю.С.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 06 березня 2014 року та за
апеляційною скаргою державного
нотаріуса Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кобрусєвої Любов
Віталіївни на додаткове рішення цього
суду від 20 березня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_6, про усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням шляхом
вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, державного нотаріуса
Дніпропетровської районної державної
нотаріальної контори Кобрусєвої Любов
Віталіївни, про визнання права
власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом вселення, в якому з
урахуванням уточнень, просила усунути
з боку ОСОБА_2 перешкоди у користуванні
житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом її
вселення до цього будинку, зобов'язати
відповідача не чинити їй перешкод у
користуванні вказаним житловим
будинком шляхом передачі ключів від
будинку та стягнути з відповідача на її
користь 4000 грн. на відшкодування
моральної шкоди та судові витрати по
справі в сумі 114 грн. 70 коп., посилаючись
на те, що відповідач чинить їй
перешкоди в користуванні житловим
будинком, 1/2 частина якого їй належить
на праві власності на підставі
договору дарування від 21 грудня 2004
року, чим порушуються її права.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому з
урахуванням уточнень, просив визнати
за ним в порядку спадквання право
власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1
та на 1/2 частину земельної ділянки, яка
знаходиться за цією ж адресою, після
смерті батька ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, посилаючись на те, що
нотаріусом йому відмовлено у видачі
свідоцтва про права на спадщину у
зв'язку з відсутністю
правовстановлючих документів на
вказане вище нерухоме майно, а також
просив поділити вказане нерухоме майно
в натурі.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 06
березня 2014 року позов ОСОБА_5 та
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково та ухвалено: усунути ОСОБА_5 з
боку ОСОБА_2 перешкоди у користуванні
житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1
шляхом її вселення до вказаного
будинку; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити
ОСОБА_5 перешкоди у користуванні
будинком шляхом передачі ключів від
вказаного будинку; стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 моральну шкоду в
розмірі 500 грн. та понесені судові
витрати по справі по сплаті судового
збору у розмірі 114 грн. 70 коп.

Цим же рішенням визнано за ОСОБА_3, який
прийняв спадщину після померлого
ОСОБА_7, право власності на 1/2 частину
житлового будинку А-1 загальною площею
71,1 м , житловою площею 35,4 м та надвірні
будівлі: літню кухню Г, вбиральню В,
вхід в погріб Д, гараж 3, душ И, споруди
№1-4, І, К, що знаходиться по АДРЕСА_1 та
визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину земельної ділянки загальною
площею 0,1588 га, що знаходиться за цією ж
адресою після смерті ОСОБА_7

В решті позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_3
відмовлено.

Додатковим рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 20
березня 2014 року стягнуто солідарно із
ОСОБА_5 та державного нотаріуса
Дніпропетровської районної державної
нотаріальної контори Кобрусєваї Л.В. на
користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 147
грн. 37 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просять рішення суду в частині
задоволення позову ОСОБА_5 та в частині
відмови в задовоелнні позову ОСОБА_3
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 у повному обсязі та
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування матеріального права.

В апеляційній скарзі Державний
нотаріус Кобрусєва Л.В. просить
додаткове рішення суду про стягнення з
неї судових витрат скасувати та
звільнити її від сплати судових витрат,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3
підлягає відхиленню, а апеляційна
скарга державного нотаріуса
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, виданого 29 серпня 1979
року Виконавчим комітетом
Підгородненської міської Ради і
зареєстрованого в Новомосковському
інвентарбюро 29 серпня 1979 року за № 2392-18,
ОСОБА_7, який був батьком ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, належав житловий будинок із
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1
розташованих на земельній ділянці
площею 0,1588 га, наданій йому у приватну
власність на підставі державного акту
на право приватної власності на землю
серії IV-ДП №074063, виданого виконкомом
Підгородненської міської Ради 29
вересня 1997 року, згідно рішення №213 від
24 вересня 1997 року і зареєстрованого в
Книзі записів державних актів за № 1353
від 29 вересня 1997 року (а.с. 9, 14, 15).

Відповідно до договору дарування від 21
грудня 2004 року ОСОБА_7 подарував
позивачці ОСОБА_5 1/2 частину спірного
житлового будинку, а згідно договору
дарування земельної ділянки від 21
грудня 2004 року останній батьком було
подаровано земельну ділянку площею 794
кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.
16-18), а ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер
(а.с. 117).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася
спадщина на 1/2 частину спірного
житлового будинку та 1/2 частина
земельної ділянки загальною площею 0,1588
га, а також спадкоємцями першої черги в
порядку спадкування за законом є його
діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи
спадкоємці після смерті батька
звернулися до нотаріальної контори із
заявами від 09 лютого 2010 року, згідно
яких ОСОБА_5 відмовилася від прийняття
спадщини після смерті батька на
користь її брата ОСОБА_3, а останній - із
заявою про прийняття спадщини (а.с. 19, 20).

Проте постановою державного нотаріуса
Дніпропетровської районної державної
нотаріальної контори від 14 грудня 2013
року було відмовлено у видачі ОСОБА_3
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті батька ОСОБА_7 у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спадкове майно, тобто на житловий
будинок та земельну ділянку (а.с. 111).

Згідно із ст.ст.1216, 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до вимог статті 1223 ЦК
України право на спадкування мають
особи, визначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях 1261
- 1265 цього Кодексу, а згідно ст. 1261 ЦК
України у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Також відповідно до ч.1 та 2 ст. 1269 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

Оскільки нотаріусом було відмовлено
ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті
батька на спадкове майно, у зв'язку із
відсутністю правовстановлюючих
документів на це майно, а також в
судовому засіданні встановлено, що
саме 1/2 частина спірного будинку та
земельної ділянки на день смерті
спадкодавця належали останньому на
праві власності, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції обгрунтовано
прийшов до висновку про задоволення
позову ОСОБА_3 про визнання права
власності на спадкове майно в порядку
спакування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про те, що судом першої
інстанції не в повному обсязі було
розглянуто справу та взагалі не
вирішено питання поділу спірного
будинку між співвласниками в натурі,
колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3
в первісній позовній заяві просив
поділити спірний будинок та земельну
ділянку між ним та ОСОБА_5 в натурі,
проте в подальшому ОСОБА_3 позовні
вимоги уточнив, поставивши лише
питання визнання права на спадкування
спадкового майна, а саме 1/2 частини
спірного будинку та земельної ділянки
після смерті батька, а питання поділу
цього будинку і земельної ділянки
позивач у позовній заяві зазначив, що
це питання буде вирішено після
розгляду його позовної заяви про
визнання права на спадкування (а.с. 79,
114), а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог.

Крім того, посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі на висновок
будівельно-технічного дослідження
№445/11-13 від 09 жовтня 2013 року, згідно
якого спеціалістом запропоновано
варіанти поділу спірного житлового
будинку та земельної ділянки з
відповідними переобладнаннями, є
безпідставними, оскільки це
дослідження судом не призначалося та
клопотань із цього питання перед судом
не ставилося, а також запропонований
поділ будинку та земельної ділянки з
відповідними переобладнаннями не
узгоджений з відповідними державними
органами з питань дотримання такого
поділу та переобладнання вимогам ДБН.

Також, судом встановлено, що позивачу
ОСОБА_5 на підставі договорів дарування
від 21 грудня 2004 року, належить на праві
власності 1/2 частина житлового будинку
АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 794
кв.м., яка знаходиться за цією ж адресою,
а відповідно до довідки №11 від 12 червня
2013 року, наданої вуличним комітетом №5
Підогородненської міської ради в
будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2
та ОСОБА_6 (а.с. 21).

А як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_2 з початку 2011 року,
проживаючи в спірному житловому
будинку, створює перешкоди позивачу у
володінні та користуванні будинком, а
також змінив замки на дверях будинку, у
зв'язку з чим вона та її син ОСОБА_6 не
можуть попасти до свого будинку,

Крім того, відповідач ОСОБА_2 взагалі
заперечує право позивачки на
користування спірним будинком, у
зв'язку з чим між сторонами виникли
неприязні відносини, а також позивач з
приводу неправомірної поведінки
відповідача вимушена була зверататися
із заявам до правоохоронних органів
(а.с. 22-27).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та в
статті 321 Цивільного кодексу України
зазначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійснені. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена в його здійсненні лише у
випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових
актах принцип непорушності права
приватної власності означає право
особи на безперешкодне користування
своїм майном, володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти будь-які
угоди, відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5
про усунення перешкод в користуванні
житловим будинком шляхом передачі
ключів від дверей та відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того, що
відповідачем вчинені дії які порушують
права позивача на користування 1/2
частиною спірного домоволодіння, а
також відповідачем заперечується
право користування позивачем спірним
будинком. Крім того, позивачу
неправомірними діями відповідача було
заподіяно моральну шкоду, яку суд,
відповідно до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК
України, визначив з урахуванням вимог
розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про те, що позивачу взагалі не
було вчинено дій та перешкод у
користуванні спірним житловим
будинком, колегія суддів вважає
необгрунтованими, оскільки ці доводи
спростовуються матеріалами цивільної
справи та встановленими обставинами, а
інших доказів відповідачами,
відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
суду надано не було.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним і обгрунтованим
та ухваленим з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Разом з цим, колегія суддів не може
частково погодитися з додатковим
рішення суду, виходячи з наступного.

Стягуючи з державного нотаріуса
солідарно судовий збір на користь
ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з
того, що зустрічний позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, державного нотаріуса
Дніпропетровської районної державної
нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В.,
про визнання права власності, -
задоволено частково, а тому, відповідно
до ст. 88 ЦПК України, з державного
нотаріуса та ОСОБА_5 підлягає стягненню
на користь ОСОБА_3 судовий збір (а.с. 186).

Проте як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_3 звертаючись до суду із
вказаними позовними вимогами не
зазначив яким чином порушені державним
нотаріусом його права, а відповідно до
ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому законом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів

Крім того ОСОБА_3 у своїй заяві про
винесення додаткового рішення по
справі від 17 березня 2014 року просив
стягнути судовий збір лише з ОСОБА_5
(а.с. 181), а згідно роз'яснень викладених
у ч.4 п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» №7 від 30
травня 2008 року у справах про
спадкування нотаріуси не є
заінтересованими особами і не повинні
залучатися до участі у справі.

За таких обставин додаткове рішення в
частині стягнення судового збору з
державного нотаріуса підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у такому стягненню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 06
березня 2014 року залишити без змін

Апеляційну скаргу Державного
нотаріуса Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кобрусєвої Любов
Віталіївни - задовольнити, додаткове
рішення цього ж суду від 20 березня 2014
року в частині солідарного стягнення
судового збору з Державного нотаріуса
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кобрусєвої Любов
Віталіївни скасувати і в стягненні
відмовити.

В решті додаткове рішення суду
залишити без змін

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді