АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1332/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 46 Гончарук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Бондаренко С. І. РІШЕННЯ
16 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБондаренко С. І.
суддівХрапко В. Д. , Дмитренко М. І. при
секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 28 березня 2014 року по праві
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя
особа: орган опіки та піклування
Уманської районної державної
адміністрації про визначення місця
проживання дитини, -
в с т а н о в и л а :
В листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_6, третя
особа: орган опіки та піклування
Уманської районної державної
адміністрації про визначення місця
проживання дитини, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з червня 2003 року сторони
по справі проживали разом без
відповідної реєстрації шлюбу в органах
РАЦС. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8,
батьком якого у свідоцтві про
народження записаний ОСОБА_6 29.10.2004 року
сторони зареєстрували шлюб. Проте у
грудні 2010 року припинили спільне
проживання, а 28.07.2011 року рішенням
Уманського міськрайонного суду шлюб
Позивачка вказує, що після припинення
шлюбних відносин ОСОБА_6, проти її волі,
забрав сина до себе і проживав з ним без
реєстрації у своїх батьків у АДРЕСА_1,
та не надавав їй можливості вільно
спілкуватися з сином та приймати
участь у його вихованні.
Не бажаючи віддавати сина позивачці,
ОСОБА_6 звернувся у комісію з питань
захисту прав дитини щодо визначення
місця проживання сина з ним.
Згідно висновку органу опіки та
піклування про визначення місця
проживання малолітнього ОСОБА_8 від
29.08.2013 року № 9-05-2013 року та актів
обстеження житлово-побутових умов обох
батьків встановлено, що у кожного з
батьків створено належні умови
необхідні для навчання і проживання
дитини. Також зазначено, що чоловік
позивачки не заперечує щодо проживання
дитини у їх родині і ставитиметься до
нього, як до власної дитини.
Проте відповідач ОСОБА_6 після
прийняття вказаного рішення органом
опіки і піклування відмовився передати
позивачці сина ОСОБА_8 на проживання і
вказав, що передасть його лише після
рішення суду.

На підставі наведених обставин,
позивачка просила суд визначити місце
проживання малолітнього ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_7

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 28 березня
2014 року позов задоволено.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з матір'ю - ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
судові витрати: судовий збір в сумі 229
грн. 40 коп. та витрати на правову
допомогу в сумі 1 000 грн., а всього 1 229
грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції , ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість ,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог про
визначення місця проживання дитини
ОСОБА_8 разом з матір'ю ОСОБА_7

Заслухавши доповідача, вивчивши та
обговоривши матеріали справи, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що у
обох батьків створені належні умови
для проживання, навчання та розвитку
дитини, виключні обставини для
розлучення з матір'ю відсутні, а тому
визначення місця проживання дитини з
матір'ю відповідає інтересам дитини.

Однак з такими висновками суду
погодитись не можна

У судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_8, батьком
якого є ОСОБА_6, матір'ю є ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про
народження.

З грудня 2010 року між сторонами були
припинені шлюбні відносини, а син
ОСОБА_8 залишився проживати разом з
батьком.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду від 28 липня 2011 року розірвано шлюб
між ОСОБА_11 та ОСОБА_6. У позовних
вимогах ОСОБА_11 про визначення місця
проживання дитини ОСОБА_8 разом з
матір'ю - відмовлено.

20 листопада 2012 року ОСОБА_12 та ОСОБА_11
зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 в них
народився син ОСОБА_13.

Частинами 1,2 ст.160 СК України
встановлено, що місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків. Місце
проживання дитини, яка досягла десяти
років, визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини.

На час розгляду справи дитина не
досягла десяти років, а тому за
вимогами вказаної норми права не може
брати участі в згоді щодо місця
проживання, разом з тим згідно частини 1
ст.161 СК України, якщо мати та батько,
які проживають окремо, не дійшли згоди
щодо того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення, а
частинами 1,2 ст.171 СК України
встановлено, що дитина має право на те,
щоб бути вислуханою батьками, іншими
членами сім'ї, посадовими особами з
питань, що стосуються її особисто, а
також питань сім'ї. Дитина, яка може
висловити свою думку, має бути
вислухана при вирішенні між батьками,
іншими особами спору щодо її виховання,
місця проживання, у тому числі при
вирішенні спору про позбавлення
батьківських прав, поновлення
батьківських прав, а також спору щодо
управління її майном.

Обов'язки батьків щодо дитини
визначені ст.ст.150, 180 СК України.

Аналізуючи зібрані у справі докази, з
приводу виконання кожною із сторін
батьківських обов'язків щодо сина
ОСОБА_8, колегія суддів приходить до
висновку, що позивач не в повній мірі
виконувала вказані обов'язки .

Так з шестирічного віку і до даного
часу син ОСОБА_8 проживає з
відповідачем. За час окремого
проживання мати ОСОБА_7 Родниківську
загальноосвітню школу, де навчається
ОСОБА_8, не відвідувала, що
підтверджується довідкою (а.с.43), а
згідно відомостей про навчання,
наданих класним керівником, позивач
розпочала цікавитися навчанням дитини
з жовтня 2013 року (а.с.45). При навчанні
ОСОБА_8 в Уманській міській гімназії,
ОСОБА_7, участі у вихованні і навчанні
дитини не брала, що підтверджується
довідкою (а.с.46), тим самим не
виконувались позивачем обов'язки щодо
виховання та розвитку дитини визначені
ст.150 СК України.

Не виконувала ОСОБА_7 і обов'язку щодо
утримання сина, визначеного ст..180 СК
України, внаслідок чого рішенням
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 25 травня 2012 року
стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6 на
утримання сина ОСОБА_8 аліменти в
розмірі ? частини всіх видів її
заробітку щомісячно, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку (а.с.38). Вказане
рішення суду ОСОБА_7 в повній мірі не
виконувала і мала заборгованість щодо
визначеного судом розміру аліментів,
що підтверджується попередженням
(а.с.51) і довідкою -розрахунком (а.с.52).

У свою чергу , батько ОСОБА_8, -
відповідач ОСОБА_6, займається
навчанням та вихованням сина, що
підтверджується довідкою
(а.с.43),відомостями про навчання (а.с.45),
довідкою (а.с.46), що підтверджує
виконання ним обов'язків визначених
ст..ст. 150, 180 СК України.

Неспівмірними є також і умови
проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Так ОСОБА_7
проживає за адресою АДРЕСА_2 в будинку,
що має дві кімнати загальною площею 28.6
кв.м., житловою площею 25.5 кв.м., разом з
нею у вказаному будинку проживає
чоловік ОСОБА_12 та син ОСОБА_13 , а тому
при визначенні місця проживання ОСОБА_8
разом з позивачем на кожного
припадатиме по 25.5/4=6.38 кв.м., що в два
рази є нижче норми житлової площі
визначеної ст..47 ЖК України, до того ж
даний будинок не належить вказаним
особам або їх близьким родичам.

ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_8 проживає за
адресою АДРЕСА_1 в будинку, що має площу
182.5 кв.м., разом з ним у вказаному
будинку проживають мати - ОСОБА_14,
батько - ОСОБА_15, брат - ОСОБА_16 ,
власником вказаного будинку є ОСОБА_15
який є батьком відповідача та дідом
ОСОБА_8 і останньому в будинку виділено
дві жилі кімнати площею 20.9 кв.м.
обладнані сучасними меблями та всім
необхідним для навчання та проживання
дитини.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
встановлено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів, а згідно ч.1
ст.9 вказаної Конвенції
Держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Із зазначених норм слідує, що при
вирішенні спору щодо дитини,
першочерговим є саме інтереси дитини.

Враховуючи зазначені вище
обставини, а саме ставлення кожної із
сторін до виконання своїх батьківських
обов'язків, більшу прихильність дитини
до батька, умови проживання та навчання
забезпечені зі сторони батька, колегія
суддів, приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог позивача.

Тлумачення суду принципу 6
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, як підставу для задоволення
позову, є помилковим, оскільки ця норма
перш за все говорить про те, що дитина
має виховуватись в атмосфері любові,
моралі та матеріальної забезпеченості,
яка, виходячи з обставин справи, в
більшості може бути забезпечена при
проживанні дитини з батьком.

В зв'язку з такими обставинами, колегія
суддів, не може погодитись з висновком
органу опіки та піклування про
визначення місця проживання з матір'ю.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню і
ухваленню нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 28 березня
2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення яким:

В позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_6,
третя особа: орган опіки та піклування
Уманської районної державної
адміністрації про визначення місця
проживання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
судові витрати в сумі 121 гривну 80
копійок.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з часу проголошення та
може бути оскаржене в касаційному
порядку до суду касаційної інстанції
протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :