У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової
І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», третя особа -
дорожня профспілкова організація
державного територіально - галузевого
об'єднання Львівської залізниці, про
стягнення одноразової премії до
ювілейної дати, одноразової допомоги у
зв'язку з виходом на пенсію, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди, за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та
відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 27 вересня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 4 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просив
стягнути з відповідача на його користь
одноразову допомогу при звільненні у
розмірі 15 222 грн 75 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку -
37 207 грн 90 коп., одноразову премію за
багаторічну сумлінну працю до
ювілейної дати - 60-річчя з дня
народження - 3 067 грн, одноразову
допомогу при звільненні у зв'язку з
виходом на пенсію за сумлінну
багаторічну працю - 24 893 грн 53 коп. та
відшкодувати моральну шкоду - 1 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, із 11
листопада 1984 року до 26 березня 2013 року
працював у відповідача, його загальний
безперервний стаж у цій галузі
становить понад 35 років. При його
звільненні на підставі ст. 38 КЗпП
України не було виплачено всіх
належних при звільненні сум.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 27 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 4 листопада 2013 року, позов
задоволено частково. Стягнуто з
відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на користь
ОСОБА_3 невиплачену одноразову премію
за багаторічну сумлінну працю до
ювілейної дати - 60-ти річчя з дня
народження у розмірі 3 067 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі відокремлений
підрозділ «Локомотивне бюро Ковель»
державного територіально - галузевого
об'єднання «Львівська залізниця»
просить скасувати судові рішення у
справі у частині задоволення позову,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі у
частині відмови в позові, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга відокремленого
підрозділу «Локомотивне бюро Ковель»
державного територіально - галузевого
об'єднання «Львівська залізниця»
підлягає відхиленню, а касаційна
скарга ОСОБА_3 - задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що безперервний стаж роботи
ОСОБА_3 у галузі залізничного
транспортну складає 24 роки 4 місяці 15
днів, у зв'язку з чим йому були
виплачено всі належні при звільненні
на підставі ст. 38 КЗпП України суми;
позивач не довів позовні вимоги про
стягнення одноразової допомоги при
звільненні, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди; ОСОБА_3 не було виплачено
одноразову премію за багаторічну
сумлінну працю до ювілейної дати.

Із такими висновками судів повністю
погодитись не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що згідно трудової
книжки, яка видана 28 квітня 1972 року,
ОСОБА_3 був прийнятий на роботу 11
листопада 1988 року інженером-технологом
локомотивного депо Ковель Львівської
залізниці (запис № 21), де працював на
різних посадах до 26 березня 2013 року та
був звільнений за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію за віком
(запис № 28) (а.с. 7-12).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3, що
його безперервний стаж у галузі
залізничного транспорту складає понад
35 років є необґрунтованими.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» основна заробітна плата -
це винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців.

Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та
компенсаційних виплат належать
виплати у формі винагород за
підсумками роботи за рік, премії за
спеціальними системами і положеннями,
компенсаційні та інші грошові і
матеріальні виплати, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

Відповідно до п. 5.1.3 Колективного
договору між адміністрацією і
дорпрофсожем Львівської залізниці на
2009-2012 роки, дія якого продовжена до 2015
року (далі - Колективний договір), при
звільненні працівників вперше з роботи
у зв'язку з виходом на пенсію
встановлено виплачувати одноразову
грошову допомогу залежно від стажу
роботи в галузі: до 5 років - 1
середньомісячний заробіток; від 5 до 10
років - 2 середньомісячні заробітки;
більше 10 років - 3 середньомісячні
заробітки. У разі звільнення
працівника за власним бажанням на
пенсію (за віком, за віком на пільгових
умовах, за вислугу років) впродовж двох
місяців після настання цього права
виплачувати додаткову одноразову
допомогу у зв'язку із виходом на пенсію
за сумлінну працю на залізничному
транспорті в таких розмірах при стажі
роботи в галузі для чоловіків: з 20 до 25
років - 1 середньомісячнийзаробіток; з 25
до 30 років - 2 середньомісячних
заробітки; з 30 до 35 років - 3
середньомісячних заробітки; з 35 до 40
років - 4 середньомісячних заробітки;
понад 40 років - 5 середньомісячних
заробітків.

Як встановлено судами та вбачається із
матеріалів справи, до 11 листопада 1988
року ОСОБА_3 працював на різних
підприємствах, а саме: «Трест-площадка
«Ковельпромстрой», ПМК-274
«Волиньпромстрой» та ПМК - 22
«Волиньагрострой», які не відносились
до підприємств залізничного
транспорту, а тому висновки судів, що
стаж роботи на цих підприємствах не
враховується до безперервного стажу в
галузі залізничного транспорту
ґрунтуються на нормах матеріального
права та встановлених обставинах.

Доводи касаційної скарги
відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» про те, що
відсутні підстави для виплати ОСОБА_3
одноразової премії за багаторічну
сумлінну працю до ювілейної дати,
оскільки не дотримано порядок для
такої виплати, а праця позивача була не
сумлінною, спростовуються матеріалами
справи.

Ухвалюючи рішення про стягнення із
відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на користь
ОСОБА_3 одноразову премію за
багаторічну сумлінну працю до
ювілейної дати, суди виходили із того,
що наказом начальника локомотивного
депо № 30 від 26 березня 2013 року за
сумлінну, багаторічну працю та у
зв'язку із виходом на пенсію, позивачу
видано премію у розмірі посадового
окладу, про що є запис у трудовій книжці
ОСОБА_3 Суди також дійшли висновку, що
вказаним наказом відповідач визнав
багаторічну сумлінну працю позивача.

Не можна погодитися із висновками
судів про відмову в позовних вимогах
ОСОБА_3 про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди.

Відмовляючи у позовних вимогах про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, суди
виходили із недоведеності цих
позовних вимог.

Дійшовши висновку про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_3 премію у
розмірі посадового окладу за сумлінну,
багаторічну працю та у зв'язку із
виходом на пенсію та водночас
відмовляючи у позовних вимогах про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,
поза увагою судів залишилися положення
ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», встановивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови не виплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд першої інстанції, усупереч
положенням ст. ст. 213, 214 ЦПК України,
належним чином не з'ясував, чи всі
виплати від відокремленого підрозділу
«Локомотивне бюро Ковель» державного
територіально - галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» були сплачені
позивачу при його звільненні, не
перевірив усі доводи ОСОБА_3, не
мотивував підстави відмови у
відшкодуванні моральної шкоди та у
частині стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, у порушення
вимог ст. ст. 214, 303, 315 ЦПК України,
належним чином доводів апеляційної
скарги ОСОБА_3 не перевірив, та
предчасно залишив у цій частині
рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Інші доводи касаційних скарг не
спростовують висновки судів та не
дають підстав для скасування судових
рішень в іншій частині. Судами першої
та апеляційної інстанцій встановлено
обставини справи та надано доказам
належну оцінку. Висновки судів першої
та апеляційної інстанцій відповідають
вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

З огляду на допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права, ухвалені у справі судові рішення
у частині стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди, не можна визнати законними і
обґрунтованими відповідно до ст. ст. 213,
214 ЦПК України.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права унеможливлюють встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного її вирішення,
судові рішення у частині стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
підлягають скасуванню із направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відокремленого
підрозділу «Локомотивне бюро Ковель»
державного територіально - галузевого
об'єднання «Львівська залізниця»
відхилити, касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 27 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 4 листопада 2013
року у частині відмови в позові про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 27 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 4 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.
Олійник

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко