АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4251/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Демидова С. О. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А.,
Міхеєвої В.Ю.

при секретарі
Гасановій С.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 03 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом про
визнання заповіту недійсним,
посилаючись як на підставу позовних
вимог на ті обставини, що його мати -
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
на момент складання заповіту була
інвалідом ІІ-ї групи, у зв'язку з
психічним захворюванням - шизофренія
безперервного перебігу,
галлюцінаторно - параноідальний
синдром. Через цю хворобу вона не могла
розуміти значення своїх дій, керувати
ними і потребувала опіки. Окрім того, з
1984 року його мати перебувала на обліку
у лікаря- психіатра та постійно
проходила курси лікування у міській
лікарні. Тому, позивач просить суд
визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_2, 1962 року народження,
посвідчений 20 вересня 1997 року
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 1532.
Судовий збір сплачено у розмірі 1 005
грн. 26 коп.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 03 березня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 було
задоволено, визнано недійсним заповіт
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, 1962 року
народження, посвідчений 20 вересня 1997
року приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 1532.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3
року померла ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_2 (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_3 (а.с. 7), а
відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_4 (а.с. 56 оборот)
та свідоцтвом про укладення шлюбу
серія НОМЕР_5 (а.с. 56 оборот).

На підставі свідоцтва про право
власності від 21 березня 1997 року
ОСОБА_5 померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_2 (а.с.5), ОСОБА_8, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6
(а.с.6) та ОСОБА_4 (позивачу у справі) на
праві спільної сумісної власності
належала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно заповіту, посвідченого 20
вересня 1997 року приватним нотаріусом
ОСОБА_6 та зареєстрованим в реєстрі за
№ 1532 , ОСОБА_5, ще за життя, заповіла усе
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося - ОСОБА_2 -
відповідачці у справі (а.с. 58 оборот).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася
спадщина на належну їй квартиру
АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_5 померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3 року першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 02 березня 2013
року була відкрита спадкова справа №
168-2013 року (а.с. 46-60).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України,
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

На підставі вищевказаного
відповідач ОСОБА_2 звернулася до першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на її ім'я (а.с. 47 оборот).

Позивач ОСОБА_4 також звернувся до
першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом (а.с. 47).

Позивач вважав, що померла ОСОБА_5
не могла усвідомлювати своїх дій та не
мала необхідний обсяг цивільної
дієздатності під час підписання
заповіту, яким вона заповідала все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося відповідачці -
ОСОБА_2 У зв'язку з чим позивачем був
пред'явлений даний позов до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним на
підставі ст. ст. 225, 1257 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погоджується колегія суддів,
задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи недійсним заповіт, складений
ОСОБА_5, посвідчений 20 вересня 1997 року
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 1532,
виходив з того, ОСОБА_5 на час складання
оскаржуваного заповіту не могла
усвідомлювати (розуміти) значення
своїх дій та керувати ними.

Як роз»яснено у п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2011 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правила ст.. 225 ЦК України поширюються
на ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала у
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розгляд, нервове потрясіння
тощо). Для визначення наявності такого
стану на момент укладання правочину
суд відповідно до ст..145 ЦПК України
зобов»язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст.. 212 ЦПК
України. Висновок такої експертизи має
стосуватись стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Висновок про тимчасову
недієздатність учасника такого
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновки експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Відповідно до положень ст.. 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов»язковим для
всіх суб»єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов»язані
провести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до постанови Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 29 лютого 2012 року №
6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 грудня 2011
року, виходячи з вимог норми ч.1 ст. 225 ЦК
України, висновок експертизи має бути
категоричним та не може ґрунтуватись
на припущеннях.

Отже, встановивши фактичні
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази, прийнявши лише ті що
є належними, та надавши їм належну
оцінку, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про визнання
недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5
20 вересня 1997 року на ім»я ОСОБА_2,
посвідченого 20 вересня 1997 року
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
зареєстрованим в реєстрі за № 1532,
оскільки проведеною у справі судовою
експертизою було зроблено
категоричний висновок про абсолютну
неспроможність померлої в момент
складання заповіту розуміти значення
своїх дій та керувати ними. А саме,
висновком посмертної
судово-психіатричної експертної
комісії від 30 січня 2014 року у акті №6
визначено, що ОСОБА_5 у період часу, що
цікавить суд, тобто, на момент
складання заповіту 20 вересня 1997 року,
виявила ознаки хронічного стійкого
психічного розладу у формі шизофренії
параноїчної. За своїм психічним станом
в той період часу ОСОБА_5 не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними(а.с.101-105).

Однак, ухвалюючи по суті вимог
правильне рішення, суд першої
інстанції керувався нормами ЦК України
в редакції 2003 року, що набрав законної
сили 01 січня 2004 року.

З оспорюваного заповіту від 20
вересня 1997 року вбачається, що він
укладений в період чинності ЦК УРСР в
редакції 1963 року.

Згідно з пунктами 1,4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року цей Кодекс набирає
чинності з 01 січня 2004 року. ЦК України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набуття ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набуття чинності ЦК, його положення
застосовуються до тих прав і
обов»язків, що виникли або продовжують
існувати після набуття чинності.

Відповідно до ст..541 ЦК УРСР 1963
року заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі із зазначенням місця і
часу його укладання, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Заповіт, як одностороння угода,
підпорядковується загальним правилам
ЦК щодо недійсності угод, передбачених
ст.. 48 ЦК УРСР, яка визначає недійсною
угоду, що не відповідає вимогам закону.
Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при
порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов»язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).
Саме стаття 55 ЦК УРСР застосовується
при визнанні угоди недійсною, якщо її
укладено громадянином нездатним
розуміти значення своїх дій. Так, угода,
укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг

розуміти значення своїх дій або
керувати ними, може бути визнана

судом недійсною за позовом цього
громадянина. Якщо така угода визнана
недійсною, то кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при

неможливості повернення одержаного в
натурі-відшкодувати його

вартість. Стороні, яка в момент
укладення угоди не могла розуміти

значення своїх дій або керувати ними,
відшкодовуються другою

стороною понесені витрати, втрата або
пошкодження її майна, якщо

вона знала або повинна була знати про
такий стан особи, що уклала

з нею угоду.

Обґрунтовуючи недійсність
заповіту, позивач посилався на те, що
заповіт було складено та посвідчено
саме в момент, визначений конкретною
датою, коли його мати не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погоджується і суд апеляційної
інстанції, дослідивши докази, що
визначені судом як належні, дав їм
належну оцінку і з урахуванням
встановлених обставин справи і вимог
ст.. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано
дійшов висновку про наявність правових
підстав для визнання заповіту
недійсним.

Разом з тим, судом першої інстанції
неправильно застосовані до спірних
правовідносин норми ЦК 2003 року, який
набрав чинності 01 січня 2004 року,
оскільки, спірні правовідносини, що
виникли у 1997 році, останній не регулює.

Згідно зі ст.309 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення або
змінити рішення, якщо порушено або
неправильно застосовано норми
матеріального або процесуального
права, тобто, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Інші доводи апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду першої
інстанції обставинам справи та неповне
їх з'ясування є безпідставні та
спростовуються доказами у справі, яким
суд дав оцінку відповідно до вимог ст.212
ЦПК України, а тому є такими, що
підлягають відхиленню.

Оскільки судове рішення що
оскаржується відповідає фактичним
обставинам справи, але судом першої
інстанції неправильно застосовано
норми матеріального права, колегія
суддів дійшла висновку про скасування
постановленого рішення з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивача слідує
стягнути судовий збір в розмірі 1 005
грн. 26 коп., що підтверджується
матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 03 березня 2014
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання заповіту недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5
складений на користь ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений 20 вересня 1997
року приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 1532.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
інд. код НОМЕР_1, яка мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений
ним судовий збір у розмірі 1005 грн. 26
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді