У Х В А Л А

Іменем України

11 червня 2014 року Селидівський міський
суд Донецької області у складі
головуючого - судді Моцного О.С., при
секретарі Відоновій О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні скаргу
ОСОБА_1 на дії державного виконавця
відділу ДВС Селидівського МУЮ,
визнання рішень неправомірними та
усунення порушень, -

В С Т А Н О В И В :

Скаржник ОСОБА_1 звернувся в суд зі
скаргою на дії державного виконавця
відділу ДВС Селидівського МУЮ, яка
мотивована тим, що на виконанні відділу
ДВС перебуває виконавчий лист №
2/242/1204/13 про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 124
000 грн. та на виконання вказаного
документа державним виконавцем було
відкрито виконавче провадження та
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження, якою накладено арешт на ?
частину будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, що належить боржнику
ОСОБА_1 Вважає дану постанову
неправомірною, оскільки вказаний
будинок одноособово належить його
дружині ОСОБА_3, а відповідного рішення
суду про виділ або визначення за ним ?
частки у праві власності на вказаний
будинок, не існує. Просить визнати
протиправною постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 25 грудня 2013 року,
зобов'язати начальника відділу ДВС
Селидівського МУЮ скасувати вказану
постанову.

Скаржник в судове засідання не
з'явився, надав суду заяву про розгляд
скарги у його відсутності, скаргу
підтримав та просив її задовольнити.

Представник скаржника, що діє на
підставі довіреності, в судове
засідання не з'явився, надав суду заяву
про розгляд скарги у його відсутності
та задовольнити скаргу.

Представник відділу ДВС Селидівського
МУЮ в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву про розгляд скарги у
його відсутності, просить відмовити у
задоволенні скарги через її
необґрунтованість.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 та його
представник, що діє на підставі
довіреності, в судове засідання не
з'явилися, надали суду заяву про
розгляд скарги у їх відсутності,
просять відмовити у задоволенні скарги
через її безпідставність.

Суд, дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши законодавство, що
регулює спірні правовідносини, прийшов
до наступного.

Рішенням Селидівського міського суду
від 27 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики, позовні
вимоги задоволено повністю та стягнуто
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у
розмірі 124 000 гривень.

Постановою державного виконавця
відділу ДВС Селидівського МУЮ від
04.12.2013 року відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2/242/1204/13, виданого
27.11.2013 року Селидівським міським судом,
про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 суму боргу 124 000 гривень.

Постановою державного виконавця
відділу ДВС Селидівського МУЮ від
25.12.2013 року накладено арешт на ? частину
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_1 та
заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке належить божнику.

Відповідно до ст. 383, 384 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права та обов'язки. Скарга подається
до суду, який видав виконавчий
документ.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що
скаргу до суду може бути подано у
десятиденний строк з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її прав чи свобод та
пропущений з поважних причин строк для
подання скарги може бути поновлений
судом.

У відповідності з приписами частини
другої ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» далі (Закон)
виконавче провадження, як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини другої ст. 11
Закону державний виконавець: здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Частиною другою ст. 25 Закону
передбачено, що державний виконавець
протягом трьох робочих днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа, виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення, буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

У разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою ст. 25 цього
Закону для самостійного виконання
рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення (частина
перша ст. 27 Закону).

Заходами примусового виконання рішень
згідно ст. 32 Закону є: звернення
стягнення на кошти та інше
майно(майнові права) боржника, у тому
числі, якщо вони перебувають в інших
осіб, або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно зі ст. 30 Закону, державний
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії з виконання рішення
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Пунктами 1.5, 3.7, 4.1.1. Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №74/5 від 15 грудня 1999
року, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 15 грудня 1999 року за
№865/4158 передбачено, що державний
виконавець вживає заходів
примусового виконання, якщо боржник
не виконує добровільно рішення у
встановлений виконавцем строк
відповідно до статті 24 Закону.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ постановою від
07.02.2014року № 6 «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судових рішень у цивільних справах»
дав судам такі роз'яснення, згідно яким
відповідно до частини 5 статті 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України. У пункті 9 частини 3
статті 129 Конституції України до
основних засад судочинства віднесено
обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у
цивільних справах є складовою права на
справедливий суд та однією з
процесуальних гарантій доступу до
суду, що передбачені статтею 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Ці роз'яснення узгоджуються з
практикою Європейського суду з прав
людини щодо правової навантаженості
статті 6 Конвенції. Зокрема, у рішенні
Європейського суду з прав людини від
20.07.2004року по справі «Шмалько проти
України» зазначено, що для цілей статті
6 виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом має розцінюватися як
невід'ємна частина «судового
розгляду». У рішенні від 17.05.2005року по
справі «Чіжов проти України»
Європейський суд з прав людини
зазначив, що позитивним обов'язком
держави є організація системи
виконання рішень таким чином, щоб
переконатися, що неналежне зволікання
відсутнє та що система ефективна і
законодавчо, і практично, а нездатність
державних органів ужити необхідних
заходів для виконання рішення
позбавляє гарантії, встановленої
параграфом 1 статті 6 Конвенції.

Після набрання законної сили судовим
рішенням (рішення Селидівського
міського суду від 26.09.2013року набрало
чинності 18 листопада 2013 року),
боржником вчинені дії по відчуженню
певного майна, що належало йому на
праві власності, а саме: нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_2
(відчуження відбулось на початку
грудня 2013 року) і автомобіля AUDI 80,
державний номер НОМЕР_1, дв.: НОМЕР_2,
1988р.вип.

Ці дії з боку боржника ОСОБА_1 безумовно
підтверджують його ухилення від
виконання судового рішення, що не
відповідає конституційній гарантії з
приводу обов'язковості виконання
судового рішення як складової права на
справедливий суд.

В зв'язку з такими діями з боку боржника
ОСОБА_1, в межах прав, наданих стороні
виконавчого провадження статтею 12
Закону України «Про виконавче
провадження», стягувачем ОСОБА_2
25.12.2013року державному виконавцю
заявлено клопотання про негайне
накладення арешту та оголошення
заборони на відчуження на будинок
АДРЕСА_1, що є спільною власністю
подружжя ОСОБА_1 в силу прямого
зазначення Закону, - стаття 60 Сімейного
кодексу України,ч. 3 статті 368
Цивільного кодексу України. Факт
причетності боржника до цього майна
підтверджений довідкою Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану Селидівського міського
управління юстиції № 390/034-147, договіром
купівлі-продажу будинку від 20.09.1999року.

У відповідності до статей 52 ЗУ «Про
виконавче провадження», 379 ЦПК України
ухвалою Селидівського міського суду
Донецької області від 11 квітня 2014 року
визначено частку боржника у будинку
АДРЕСА_1, що складає 1/2. Судове рішення
набрало законної сили 17.04.2014року.

Таким чином, враховуючи, що оскаржувана
постанова про накладення арешту
прийнята відповідно до закону та в
межах повноважень державного
виконавця відділу ДВС Селидівського
МУЮ, тому скарга є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 383-387 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії
державного виконавця відділу ДВС
Селидівського МУЮ, визнання рішень
неправомірними та усунення порушень -
відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя