Справа № 454/3627/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року Сокальський районний
суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

при секретарі Матолінець З.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Сокалі, цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування недійним
та неукладеним,

в с т а н о в и в:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійним. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1
дізналась від відповідача те, що вона
подарувала половину будинку в АДРЕСА_1.
Такого дарування позивачка не робила,
тому дуже здивувалась. Відповідач
являється її сусідом і коли вона
(позивачка) знаходилась в лікарні то
вона надавала йому неодноразово ключі
від свого будинку для того, щоб їй
приносили одяг в лікарню. В позивачки
зникли всі документи на її частину
будинку і вона звернулась до
приватного нотаріуса з проханням
видати їй копію договору дарування,
однак нотаріус відмовилась видати
копію документу і тому позивачці
невідома дата складання такого
договору. Її адвокату також було
відмовлено в наданні інформації щодо
договору дарування від її імені.

Позивачка вважає, що подарувати свою
частину будинку чужій людині не могла,
оскільки в неї є син. В нотаріуса вона
ніколи не підписувала ніяких
документів.

Приватний нотаріус ОСОБА_3 зобов'язана
була видати їй довідку про вчинення
нотаріальних дій, згідно п.4 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій,
розділ І., а оскільки такої довідки їй
надано не було тому дати складання
договору позивачка вказати не може.
Нотаріус зобов'язана при посвідчені
угод перевіряти справжність підписів
учасників угоди, перевіряти їх
дієздатність. Відповідно до п. 12
Інструкції особа громадян при вчиненні
нотаріальних дій установлюється за
паспортом. Через відсутність у
позивачки договору дарування вона не
може вказати у позовній заяві, всіх
порушень, які допустила нотаріус при
його укладенні, хто підписав цей
договір, і чи взагалі договір
підписаний з обох сторін. Технічний
паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 в
Червоноградському БТІ зареєстровано
лише на позивачку.

Позивачка також покликається на ст. 215
ЦК України, яка встановлює, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені ч.1,3 ст. 203 цього кодексу. З
врахуванням цього позивачка просила
суд визнати недійсним договір
дарування між нею та ОСОБА_2

В ході розгляду вказаної справи
позивачка уточнила позовні вимоги, в
яких зазначила, що відповідно до п. 8
Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» договір, який
не є укладеним не можна визнавати
недійсним, так як він є неукладеним». А
оскільки договору дарування вона не
підписувала, просила визнати договір
дарування від 31.12.2004р. неукладеним.
Також зазначила, що строк для звернення
з позовною заявою до суду не
пропустила, оскільки про порушене її
право дізналась в листопаді 2013р. Крім
того, позивачка подала клопотання про
призначення судово - почеркознавчої
експертизи для встановлення
відповідності підпису в договорі
дарування її (ОСОБА_1) підпису.

Представник відповідача ОСОБА_5 подала
письмові заперечення, в яких зазначила,
що позовні вимоги ОСОБА_1 вважає
необґрунтованими, безпідставними і
такими, що не підлягають до
задоволення, в зв'язку із тим, що
відповідно до ст. 60 ЦК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦК України, позовна
заява повинна містити виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Позивачка звернулася до суду з
позовною заявою про визнання договору
дарування 1/2 частини житлового будинку
по АДРЕСА_1 недійсним, однак на
обґрунтування своїх заявлених вимог не
навела жодних підстав чи доказів його
недійсності.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.2009р. « Про судову прак тику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», судам
відповідно до ст. 215 ЦК України
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду. Відповідно до вимог п. 7 цієї ж
Постанови правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Зазначає, що посилання позивачки в
позовній заяві на те, що договір
дарування є недійсним, оскільки їй
взагалі невідомо про укладення такого
та в зв'язку із тим, що вона його не
підписувала не заслуговує на увагу,
позаяк не відповідає вимогам закону та
фактичним обставинам справи.

Крім того, підстав для визнання
оспорюваного позивачкою договору
дарування недійсним немає, позаяк при
його укладанні не порушено норм
чинного законодавства, а саме ч. 3 ст. 203
ст. 215 ЦК України, на які покликається
позивачка в позовній заяві.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Узагальнюючи судову
практику розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними Верховний Суд України
зазначив, що « у правочині зовнішнє
волевиявлення особи має відповідати
його внутрішній волі. Вона має бути
спрямована на досягнення відповідного
юридичного наслідку, тому не можуть
розглядатися як правочини ті фактичні
дії особи, які не призводять
безпосередньо до виникнення, зміни чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. На цих підставах необхідно
виділити правочини, вчинені під
впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст.
230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини
і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а
також унаслідок зловмисної
домовленості (ст. 232). Відповідно до
статей 229-233 ЦК правочин, здійснений під
впливом помилки, обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представником однієї сторони з іншою
стороною або внаслідок збігу тяжких
обставин (кабальний правочин), є
оспорюваним та може бути визнаний
судом недійсним. Заявлені вимоги
можуть бути задоволені, якщо доведені
факти обману, насильства, погрози,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною або
збіг тяжких для сторони обставин і
наявність їх безпосереднього зв'язку
із волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах».

Волевиявлення позивачки відчужити
належну їй на праві власності 1/2
частину будинку на користь відповідача
було вільним і ініціатива укладення
такого договору виходила саме від неї,
оскільки на той час між сторонами
склалися добрі відносини, сім'я
відповідача з 2001 року здійснювала
догляд за позивачкою, яка проживала
одна, була непрацездатною через
інвалідність другої групи, потребувала
стороннього догляду що можуть
ствердити свідки - сусіди. Позивачка
була одинокою, оскільки її чоловік
помер, а син від першого шлюбу ОСОБА_6
постійно проживає в РФ і є громадянином
Росії та не міг постійно здійснювати
догляд за нею. Інший син ОСОБА_8 не
підтримував зв'язку із матір'ю
протягом багатьох років і його вважали
безвісно відсутнім. Лише в 2012 році він
повідомив про своє існування і в
листопаді 2013 року приїхав до матері з
тим, щоб ініціювати даний позов. До
листопада 2013 року позивачка не мала
жодних претензій до відповідача
стосовно дарування частини будинку як
і стосовно здійснення догляду за нею.

Оспорюваний позивачкою договір
дарування 1/2 частини житлового будинку
по АДРЕСА_1 укладено між сторонами
31.12.2004 року та посвідчено приватним
нотаріусом Сокальського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано у реєстрі за № 5015.

Позивачка була особисто присутньою
при укладенні даного договору,
нотаріус зачитувала їй текст договору
та роз'яснювала наслідки його
укладення до підписання, однак
позивачка не відмовилася від його
укладення, не зробила жодних
застережень, про що свідчить її
власноручний підпис на оригіналі
тексту договору , що зберігається у
справах нотаріуса та іншому
примірнику, що виданий відповідачу.

При укладенні оспорюваного позивачкою
договору було дотримано вимог
законодавства щодо його змісту та
порядку посвідчення, нотаріус
пересвідчилася в вільній волі дарителя
, її дієздатності та здатності
усвідомлювати дії, а оскільки сумнівів
у її психічному стані у нотаріуса не
виникало такий договір було
посвідчено.

Після укладення даного договору
відповідач за бажанням позивачки надав
їй копії договору, які вона зберігала
у себе, а тому її заява про те, що вона
дізналася про укладення договору лише
місяць тому не відповідає дійсності.

Право власності на 1/2 частину спірного
будинку на своє ім'я відповідач
зареєстрував на підставі
оспорюваного договору майже через
п'ять років після його укладення - 01.09.2009
року номер запису 721, що є свідченням
того, що відповідач надав позивачці
достатньо часу для твердого
переконання в її волевиявленні і
можливості розірвати договір за
наявності такої волі позивачки, яка
протягом зазначеного часу жодним чином
не заявила про свої наміри змінити чи
розірвати договір.

Позивачці добре було відомо, що вона
уклала саме договір дарування,
оскільки в подальшому з її ініціативи
та за її наполяганням співвласник
іншої 1/2 частини будинку її син ОСОБА_6
продав свою частину будинку
відповідачу. Договір купівлі-продажу
1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1
було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_2
вісімнадцятого травня 2006 року та
посвідчено приватним нотаріусом
Сокальського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за № 2426. При укладенні цього
договору позивачка була присутня,
оскільки надавала згоду на відчуження,
так як проживає у будинку і є інвалідом
ІІ групи, а також як співвласник 1/2
ідеальної частини будинку, згідно
реєстраційного запису В ДКП «ЛОР»
Червоноградське МБТІ» мала переважне
право на купівлю вказаної частини
будинку.

Право власності на 1/2 частину будинку
набуту на підставі договору купівлі -
продажу відповідач також зареєстрував
на своє ім'я через тривалий час, а саме
01.09.2009 року.

В спірному будинку відповідач не
реєструвався на прохання позивачки,
оскільки остання користувалася
пільгами по оплаті за газ та комунальні
послуги як інвалід та вдова померлого
учасника війни, а також тому, що між
сторонами була домовленість що
позивачка буде до дня своєї смерті
проживати у цьому будинку одна, а сім'я
відповідача буде по мірі необхідності
здійснювати за нею догляд.

Диспозиція статті 215 ЦК України є
бланкетною і встановлює лише загальні
підстави недійсності правочину.
Відтак для визнання правочину
недійсним, сторона яка його оспорює має
вказати конкретні норми закону яким
він не відповідає чи які порушено при
його укладенні, зазначивши в чому
полягає таке порушення. В зв'язку із
тим, що позивачка не вказала конкретних
норм, яким не відповідає оспорюваний
нею договір в т.ч. і тих, які доводять
відсутність вільного волевиявлення
позивачки на вчинення правочину в
розумінні ст.ст. 225, 229-233 ЦК України
позовні вимоги є безпідставними.

На підставі наведеного вважає, що
позивачкою не наведено жодних
обґрунтованих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог, а
тому просила суд в задоволені позовних
вимог відмовити за безпідставністю.

В судовому засіданні позивачка та її
представник - ОСОБА_9 уточнені позовні
вимоги підтримали, просили
задовольнити повністю. В обґрунтування
навели обставини вказані в позовній
заяві. Додатково позивачка пояснила, що
тривалий час проживала одна, хоча має
двох синів. Старший син ОСОБА_6
проживає більше двадцяти років в
Росії, інколи до неї приїжджає, інший
син ОСОБА_8 з листопада 2013 року
проживає разом з нею у спірному
будинку. Відповідач є її сусідом. До
нотаріуса з ними ( відповідачем та його
дружиною) ходила, але ніколи не ходила
дарувати будинок. Заперечує факт
укладення договору та свій підпис на
ньому. Раніше її син, той що в Росії
продав відповідачу 1/2 частину спірного
будинку, а 1/2 належить їй до цього часу.

В судовому засіданні представник
відповідача, ОСОБА_5, надала аналогічні
пояснення як і ті, що викладені в
письмовому запереченні проти позову та
просила позов відхилити за
безпідставністю.

Допитана в якості свідка приватний
нотаріус ОСОБА_3 позовні вимоги
заперечила та пояснила, що вона дійсно
посвідчувала спірний правочин, однак
з вказаного часу минуло майже десять
років, а тому вона детально не пригадує
обставин вчинення правочину, однак
може ствердити, що перед укладенням
договору проводила бесіду з позивачкою
з тим, щоб пересвідчитись чи вона
розуміє значення своїх дій, позивачка
особисто підписувала спірний договір
як дарувальник, наполягала на
укладенні саме договору дарування, про
будь-які зобов'язання обдарованого
щодо її утримання не зазначала. При
цьому волевиявлення позивачки було
вільним, вона розуміла значення своїх
дій та могла керувати ними, жодних
перешкод для укладення договору не
було, а тому його було посвідчено
відповідно до вимог закону. З часу
укладення спірного договору позивачка
жодного разу до неї не зверталася з
приводу його оспорювання чи
розірвання, а лише в 2006 році була
особисто присутньою і надавала згоду
на купівлю-продаж її сином відповідачу
іншої 1/2 частини цього ж будинку,
оскільки надавала згоду на відчуження,
так як проживає у будинку і є інвалідом
ІІ групи, а також як співвласник 1/2
ідеальної частини будинку, згідно
реєстраційного запису в ДКП «ЛОР»
Червоноградське МБТІ» мала переважне
право на купівлю вказаної частини
будинку.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що є дружиною
відповідача по справі і їй відомі
обставини укладення як спірного
договору дарування 12 частини будинку
АДРЕСА_1 на користь її чоловіка
позивачкою в 2004 році, так і купівлі її
чоловіком у сина позивачки іншої 1/2
частини цього ж будинку в 2006 році.
Укладенню договору дарування
передували наступні обставини: за три
роки до укладення договору вона
познайомилася з позивачкою на Різдво,
коли разом із церковним хором ходила
колядувати до неї додому, на колядку
та віншування позивачка розчулилася
та розплакалась, а тому вона дала собі
слово, що буде навідуватися до
позивачки, оскільки та була самотньою
та ще й інвалідом, а відтак потребувала
як моральної підтримки так і фізичної
допомоги. Познайомившись ближче
позивачка повідомила їй, що має двох
синів, однак син більше двадцяти років
проживає в Росії ( на БАМІ), а інший
пропав безвісти, а тому вона залишилася
одна. У того сина , що пропав безвісти є
сім'я на Тернопільщині, але вони з нею
зв'язок не підтримують і не
допомагають, а тому вона стала надавати
допомогу позивачці по дому, садити
город біля хати. Вони разом з чоловіком
провели воду до будинку позивачки,
телефон, оскільки у позивачки були
хворі ноги і вона іноді падала, а тому
необхідно було мати з нею зв'язок на
випадок приступу, купили телевізор.
Десять років позивачка хворіла на
язву шлунка та цукровий діабет, а тому
відмовлялася від того, щоб їй готували
їсти, оскільки дотримувалася дієти. В
період загострення хвороби двічі на
рік перебувала на стаціонарному
лікуванні, в лікарні також відвідували
позивачку вона з чоловіком. В зв'язку
із тривалими добрими відносинами які
склалися між позивачкою та сім'єю
відповідача позивачка вирішила
подарувати їм будинок і лише у
нотаріуса повідомила, що їй належить
лише 12 частина будинку. Свідок
особисто була присутня при укладенні
спірного договору дарування, а тому
ствердила, що саме позивачка
ініціювала його укладення, особисто
вчиняла підпис на ньому, при цьому
перебувала при пам'яті, наполягала що
це має бути саме договір дарування.
Після цього в 2006 році коли приїхав її
син з Росії наполягла на тому, щоб він
продав відповідачу іншу 1/2 частину
будинку, що і було зроблено. Після
укладення договорів позивачка
залишилась проживати у будинку і
проживає у ньому по даний час.
Відносини між ними зіпсувалися з
листопада 2013 року, коли до позивачки
приїхав син та став її підбурювати, щоб
остання розірвала договір дарування,
оскільки він не має де жити. З 2009 року
спірний будинок зареєстрований в ДКП
ЛОР « Червоноградське МБТІ» на праві
власності за її чоловіком в цілому.

Заслухавши учасників розгляду справи
та оглянувши письмові матеріали справи
і оцінивши всі докази по справі в їх
сукупності, суд вважає, що уточнені
позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають
до задоволення з таких підстав:

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг
строку позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Позивач зазначає, що вона не пропустила
строк на звернення до суду за захистом
свого права, так як дізналася про цей
договір лише в листопаді 2013 року, коли
син хотів зареєструватися у будинку.
Зважаючи на похилий вік ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та стан її здоров"я, суд
вважає, що вона дійсно могла забути про
існування спірного договору після його
укладення та згадати про
нього(дізнатися) лише в листопаді 2013
року, тому з метою захисту прав
позивача, приходить до висновку, що
вона не пропустила строк позовної
давності.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 -3, 5-6 ст. 203 цього
кодексу.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до науково - практичного
коментаря до ЦК України авторів глави 16
Дзери І.О. та Дзери О.В, будь-який
правочин реалізується суб'єктом через
його відповідне зовнішнє
волевиявлення. Однак форма зовнішнього
волевиявлення може виявитися
неадекватною внутрішній волі суб'єкта
правочину внаслідок неправомірних дій
контрагента чи третіх осіб, внаслідок
юридично значущої помилки у сприйнятті
суб'єктом правочину його очікуваного
юридичного результату. За таких
обставин дії особи не можуть об'єктивно
відображати внутрішню волю суб'єкта
цивільних правовідносин досягти
бажаного юридичного результату. Тому в
ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо
передбачає, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правові наслідки недотримання цієї
вимоги закону передбачені статтями 229,
230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.

Узагальнюючи судову практику розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними Верховний Суд
України також зазначив, що « у
правочині зовнішнє волевиявлення
особи має відповідати його внутрішній
волі. Вона має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку, тому не можуть розглядатися
як правочини ті фактичні дії особи, які
не призводять безпосередньо до
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків. На цих
підставах необхідно виділити
правочини, вчинені під впливом: помилки
(ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст.
231); тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах (ст. 233), а також
унаслідок зловмисної домовленості (ст.
232). Відповідно до статей 229-233 ЦК
правочин, здійснений під впливом
помилки, обману, насильства, погрози,
зловмисної домовленості представником
однієї сторони з іншою стороною або
внаслідок збігу тяжких обставин
(кабальний правочин), є оспорюваним та
може бути визнаний судом недійсним.
Заявлені вимоги можуть бути
задоволені, якщо доведені факти обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з іншою стороною або збіг
тяжких для сторони обставин і
наявність їх безпосереднього зв'язку
із волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах».

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин
вважається вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

31.12.2004р. між позивачкою та відповідачем
укладено договір дарування 1/2 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Сокальського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрований в реєстрі за № 5015.

З вказаного договору вбачається, що
ОСОБА_1 вчинила свій підпис на ньому як
дарувальник, тим самим погодилася з
умовами договору та висловила таким
чином свою волю на дарування 1/2 частини
спірного житлового будинку.

Висновком судового експерта Біб І.Б.
№806 від 16.05.2014 встановлено, що підпис і
рукописний запис прізвища і ініціалів
від імені ОСОБА_1, які містяться на
примірнику договору укладеного між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідченого 31.12.2004р.
приватним нотаріусом Сокальського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрованого в реєстрі за № 5015 та
підпис від імені ОСОБА_1, який міститься
на заяві ОСОБА_1 ( вх.. № 733/2-01 від 31.12.2004р.)
на ім'я приватного нотаріуса
Сокальського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 виконано однією особою.
Дані підписи та рукописний запис
прізвища та ініціалів від імені ОСОБА_1
виконані тією особою, яка виконала
підписи від імені ОСОБА_1: на договорі
про банківський валютний вклад
укладений 23.01.1998 між АПБ "Україна" та
ОСОБА_1 ; на заяві від 12.06.2000 на ім"я
начальника Сокальського районного
відділення соцзахисту населення; на
договорі №76 від 16.08.2002 про
відповідальне зберігання укладеного
із ВАТ "Львівгаз"; на додатку №1 до
договору №9-5 від 28.09.2005 про
користування електроенергією; на
позовній заяві від 12.12.2013 ( аркуш
матеріалів справи 2-3); підпису на угоді
укладеній із ОСОБА_9 про надання
правової допомоги ( а.м.с. 41); заяві на
ім"я приватного нотаріуса ОСОБА_3
електрофотографічна копія якоїх
міститься в матеріалах справи ( а.м.с.60);
на сторінці реєстру нотаріальних дій,
електрографічна копія, якої
знаходиться а матеріалах справи (
а.м.с.73); на уточнюючій позовній заяві (
а.м.с.76); на заяві від 11.05.2005 про
призначення/перерахунок/пенсії ( аркуш
пенсійної справи 43) та виконала записи,
які надані в якості експериментальних
зразків почерку ОСОБА_1.

Судом не встановлено обставин, які б
свідчили про відсутність вільного
волевиявлення позивачки на укладення
спірного правочину, а відтак і
порушення при його укладенні вимог
ст.ст. 203, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
однак в ході слухання справи позивачем
цього зроблено не було.

Крім того, ч.1 ст.15 ЦК України, визначено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Однак, позивачкою не доведено
порушення її прав відповідачем.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України,
суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні уточнених позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним та неукладеним договору
дарування 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1
від 31.12.2004р. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Львівської області через Сокальський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий:
Л. Ю. Фарина