У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С.,Кафідової О.В., Умнової
О.В.,Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Унітекс» ЛТД про стягнення
заборгованості; за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД до
ОСОБА_6 про визнання права власності на
нерухоме майно, за касаційними
скаргами заступника прокурора м. Києві
та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 21 серпня 2012
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
на його користь з товариства з
обмеженою відповідальністю «Унітекс»
ЛТД 76 тис. грн заборгованості за
договором доручення, укладеним між
сторонами у справі 10 грудня 2006 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що за
вказаним вище договором доручення від
10 грудня 2006 року ОСОБА_6 зобов'язався
надати будівельні консультаційні
послуги та добудувати об'єкт
нерухомості, який знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Замковецька, 5,
загальною площею 234,7 кв. м., а
товариство з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД
зобов'язалося сплатити позивачеві у
безготівковій формі, після закінчення
будівництва цього об'єкту нерухомості,
договірну суму коштів - 76 тис. грн.

ОСОБА_6 свої зобов'язання за договором
виконав у повному обсязі, однак
відповідач відмовився розраховуватися
з ним за надані послуги, що і стало
підставою для звернення до суду із
вказаним позовом.

У серпні 2012 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД
звернулося до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_6, у якому просило
визнати за товариством право власності
на об'єкт нерухомості за адресою: м.
Київ, вул. Замковецька, 5, в літ «А»,
загальною площею 234,7 кв. м.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтувало
тим, що спірний об'єкт нерухомості
добудовано, однак він перебуває у
користуванні ОСОБА_6 і не переданий
товариству, яке не має можливості ним
розпоряджатися та провести державної
реєстрації права власності на нього.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 21 серпня 2012 року
первісні та зустрічні позовні вимоги
задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД на
користь ОСОБА_6 суму заборгованості у
розмірі 76 тис. грн.

Визнано за товариством з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД право
власності на об'єкт нерухомості,
загальною площею 234,7 кв. м., що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Замковецька, 5 в літері «А».

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду
від 07 грудня 2012 року роз'яснено рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 21 серпня 2012 року та зазначено, що
об'єкт нерухомості, загальною площею
234,7 кв. м., на який рішенням суду визнано
право власності за товариством з
обмеженою відповідальністю «Унітекс»
ЛТД, складається із двох будівель:
нежитловий будинок (літ «А»), площею - 75,2
кв. м.; нежитловий будинок (літ. «Б»),
площею - 159,5 кв. м., що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Замковецька
5-А.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
19 листопада 2013 року рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 21 серпня 2012 року та ухвалу
Подільського районного суду від 07
грудня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва (зі змісту
касаційної скарги вбачається що
касаційну скаргу подано в інтересах
Держави в особі Київської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві) просить скасувати оскаржувані
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і постановити
ухвалу про закриття провадження у
справі.

У касаційній скарзі Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві просить скасувати
оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити у справі нове рішення про
відмову товариству з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД в
позові про визнання права власності на
спірний об'єкт нерухомості.

Обґрунтовуючи вимоги касаційних скарг,
заявники посилаються на порушення
судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права, а саме: порушення ст. 15 ЦПК
України щодо розгляду в порядку
цивільного судочинства справи, розгляд
якої повинен проводитися в порядку
господарського судочинства; порушення
вимог ст. 331, 376 ЦК України щодо
узаконення в судовому порядку
самочинного будівництва без
дотримання спеціального порядку
визначеного Законом.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення первісних та зустрічних
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив з їх
доведеності та обґрунтованості.

З матеріалів справи вбачається що
спірні правовідносини між сторонами
виникли на підставі договору доручення
від 10 грудня 2006 року. Такий договір
укладено між товариством з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД, як
довірителем, та ОСОБА_6, як повіреним. В
порядку та на умовах, визначених таким
договором, довіритель доручив, а
повірений зобов'язався від імені
довірителя і за рахунок довірителя
надати будівельні консультаційні
послуги та добудувати об'єкт
нерухомості, який знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Замковецька, 5,
загальною площею 234,7 кв. м. За послуги
надані повіреним, довіритель
зобов'язався сплатити повіреному
договірну суму коштів (а. с. 4-5).

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

За правилами ст. ст. 1, 12 ГПК України
спори між підприємствами, установами,
організаціями, особами, які займаються
підприємницькою діяльністю та іншими
юридичними особами розглядаються
господарськими судами.

З врахуванням того, що спір за
первісним позовом виник між юридичними
особами, а саме товариством з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД та
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_6, і відноситься
він до захисту прав та інтересів
суб'єктів господарювання на підставі
договірних зобов'язань, то первісний
позов ОСОБА_6 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД про
стягнення заборгованості підсудний
господарському суду.

Вирішуючи спір в частині зустрічних
позовних вимог товариства з обмеженою
відповідальністю «Унітекс» ЛТД до
ОСОБА_6 про визнання права власності на
спірне нерухоме майно, поза увагою
судів залишилася та обставина, що
порядок та підстави визнання права
власності на самочинне будівництво не
випливають із договору доручення
укладеного між сторонами 10 грудня 2006
року. Зустрічні позовні вимоги
обґрунтовано лише фактом
перешкоджання ОСОБА_6 товариству в
розпоряджанні спірним об'єктом
нерухомості.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Відповідно ч. 5 ст. 26 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», проектування та
будівництво об'єктів здійснюється
власниками або користувачами
земельних ділянок у такому порядку:

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного
кодексу України якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації; якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснено п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня
2012 року № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного
кодексу України (про правовий режим
самочинного будівництва)» за загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК
України, частина перша статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні
питання про відкриття провадження у
справі за позовом про визнання права
власності на самочинно збудовані
об'єкти суд має звертати увагу чи
зазначено у позовній заяві відповідно
до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо
звернення позивача до інспекції
державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації та посилання на
докази щодо зазначених обставин. У разі
відсутності посилання на такі
обставини або докази суд має
відповідно до вимог статті 121 ЦПК
залишити позовну заяву без руху та
надати строк для усунення недоліків із
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до
компетентного державного органу із
заявою про прийняття об'єкта до
експлуатації, суд вирішує спір по суті
з урахуванням наведених обставин та
вимог закону.

В даному випадку, судами обох інстанцій
не досліджено належним чином підстави
зустрічних позовних вимог товариства з
обмеженою відповідальністю «Унітекс»
ЛТД, не встановлено чи зверталося
товариство до компетентного
державного органу із заявою про
прийняття відповідного об'єкта
нерухомості до експлуатації, крім того,
не встановлено кола осіб, що мають
брати участь у розгляді справи, не
вірно визначено характер
правовідносин та норми матеріального
права, що підлягають застосуванню до
таких правовідносин.

Таким чином, оскаржувані в касаційному
порядку судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 340, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва задовольнити частково.

Касаційну скаргу Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 21 серпня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19
листопада 2014 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова
І.М. Фаловська