Справа № 372/3000/13-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/2485/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі :

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 16 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення коштів, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в и
л а:

Позивач звернувся до Обухівського
районного суду Київської області із
позовом до ОСОБА_1, в якому просив суд
стягнути з відповідача по справі на
його користь борг в сумі 210 000,00
(двісті десять тисяч) доларів США, що
згідно курсу НБУ, станом на 16 жовтня 2013
року еквівалентно 1 678 530 ( один мільйон
шістсот сімдесят вісім тисяч п»ятсот
тридцять) грн. 00 коп. та судові витрати.

Обґрунтовуючи заявлений позов,
позивач зазначив, що 16 листопада 2007
року між ним та відповідачем був
укладений усний договір позики (далі
Договір ) відповідно до якого позивач
передав у власність відповідачу
грошові кошти в розмірі 210 000,00 доларів
США, що еквівалентно згідно курсу НБУ
станом на день надання позики 1 060 500,00
грн.

Факт укладення вказаного договору,
підтверджується борговою розпискою,
написаною відповідачем 16 листопада 2007
року. Позивач, 20 грудня 2012 року
направив на імя відповідача вимогу
про повернення позики, яку відповідачу
було вручено особисто 31 грудня 2012 року.

З моменту укладення в усній формі
договору позики і по день звернення
до суду з позовом відповідач позику
позивачу не повернув, відповіді на його
звернення щодо добровільного
повернення суми боргу не надав. В
зв»язку з чим він звернувся до суду з
даним позовом, який просив
задовольнити.

Заочним рішенням Обухівського
районного суду Київської області від
16 жовтня 2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішення суду, ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просив, заочне рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 16 жовтня 2013 року скасувати,
ухвалити по справі нове рішення про
відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.
Зазначив, що рішення суду першої
інстанції незаконне та необґрунтоване.

Перевіривши законність і
обґрунтованість заочного рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 16 жовтня 2013 року в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, заочне
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 16 жовтня 2013 року
не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що між сторонами був укладений
усний договір позики. До такого
висновку, Обухівський районний суд
Київської області дійшов
проаналізувавши лише два докази -
пояснення представника позивача та
розписки.

Такі висновки Обухівського
районного суду Київської області
колегія суддів вважає помилковими так
як відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Статтею 208 ЦК України визначено, що у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у

двадцять і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, крім правочинів,
передбачених ч 1 ст. 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору
позики може бути представлена
розписка. Але це має бути боргова
розписка, яка є документом, що
підтверджує як отримання у борг
грошових коштів так і умови, на яких ці
кошти надаються і коли мають бути
повернуті, тобто умови договору.

Однак, сам факт існування розписки не
свідчить про факт укладення договору
позики.

Зокрема, із тексту, написаного ОСОБА_1
вбачається лише те, що ОСОБА_1 отримав
від ОСОБА_2 грошові кошти, що не є
доказом того, що це є договір позики, і
кошти які отримав ОСОБА_1 він має
повернути.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено,
що рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
за позовом про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом про визнання договору позики
таким, що не укладався за заявою про
перегляд ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 грудня 2012 року вказано:
досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

При ухваленні оскаржуваного рішення,
Обухівський районний суд Київської
області не визначився, який саме
документ складений відповідачем -
договір позики чи розписка про
отримання грошових коштів, та не
встановив справжньої правової природи
зазначеного документа, незалежно від
його найменування.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу

Позивачем не доведено в суді ті
обставини на які він посилався як на
підставу своїх вимог і заперечень,
тому, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_1 та скасування заочного
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 16 жовтня 2013
року з ухваленням по справі нового
рішення про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Заочне рішення Обухівського
районного суду Київської області від
16 жовтня 2013 року скасувати,
ухвалити по справі нове рішенні про
відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: