У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю позивача і представників
сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Костопільської
районної ради Рівненської області на
рішення Костопільського районного
суду від 2 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Костопільської
районної ради Рівненської області про
визнання звільнення незаконним,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного
суду від 2 квітня 2014 року зазначений
позов задоволено:

- поновлено строк звернення до суду за
вирішенням трудового спору;

- визнано незаконним і скасовано
розпорядження голови Костопільської
районної ради №81 від 10.06.2013 року "Про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
редактора Костопільської районної
громадсько-політичної газети "Віче
Костопільщини" Костопільської
районної ради";

- поновлено позивача на посаді
головного редактора Костопільскої
районної громадсько-політичної газети
"Віче Костопільщини" Костопільської
районної ради з 10 червня 2013 року;

- стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_1 30 977, 46 гривень середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу та 309, 77 гривень судового збору
в дохід держави.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

На її обґрунтування зазначалося про те,
що закон не передбачає обов'язкового
укладання контракту з головним
редактором громадсько-політичної
газети "Віче Костопільщини", однак з
позивачем такий контракт був
укладений. В зв'язку з цим помилково не
застосовано ч. 3 ст. 21 КЗпП України. Крім
того, не застосовано і ч. 4 ст. 65 ГК
України щодо найму керівника
комунального закладу чи установи та ст.
23 Закону України "Про друковані засоби
масової інформації (пресу) в Україні"
щодо призначення і звільнення
головного редактора з посади в порядку,
встановленому засновником
(співзасновниками) у статуті редакції
відповідно до чинного законодавства.

Судом залишено без уваги і те, що пункт 7
ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачає
вирішення питання про призначення і
звільнення керівників засобів масової
інформації виключно на пленарних
засіданнях районної ради.

Також ним не враховано, що пропозицій
від позивача щодо продовження дії
контракту протягом трьох місяців в
районну раду не надходило.

Хибним вважає висновок суду про оплату
ОСОБА_1 листка непрацездатності як
визнання відповідачем його подальшого
перебування на посаді головного
редактора після розпорядження голови
Костопільської районної ради від 10.06.2013
року №81, яким позивача звільнено, та
про продовження контракту.

На думку відповідача, неповнота
з'ясування обставин справи полягає у
тому, що редакція газети є окремою
юридичною особою, головний редактор
там працює, де й отримує заробіток.
Фактично саме з редакцією у нього
тривають трудові відносини і там
зберігається трудова книжка
працівника.

Вважає, що поважних причин для
поновлення строку звернення за
вирішенням трудового спору в суду не
було, як і не було підстав визнавати їх
обґрунтованими.

З наведених міркувань просить рішення
Костопільського районного суду від 2
квітня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

У поданих запереченнях позивач,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просив апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що укладення контракту як
особливої форми трудового договору між
сторонами суперечить закону, а тому
відносини між ними треба вважати
такими, що ґрунтуються на
безстроковому трудовому договорі, а не
на контракті. Оскільки працівник і
роботодавець не виявили наміру
припинити трудові відносини, а
звільнення позивача проведене на
підставі розпорядження голови
районної ради, яке суперечить Статуту
редакції газети, тому звільнення
визнано незаконним і поновлено
працівника на попередньому місці
роботи з виплатою середнього заробітку
за весь час вимушеного прогулу.

Урахувавши поважні причини, з яких
позивачем було пропущено строк
звернення до суду, районний суд поновив
зазначений матеріально-правовий строк.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі розпорядження голови
Костопільської районної ради від 05.06.2008
року №67 10 червня 2008 року між сторонами
укладено контракт, за умовами якого
ОСОБА_1 призначено головним редактором
Костопільської районної
громадсько-політичної газети "Віче
Костопільщини" на п'ять років, тобто до
10 червня 2013 року (а.с. 24-28, зв.). 10 червня
2013 року розпорядженням голови
Костопільської районної ради №81 його
звільнено з роботи за закінченням
строку перебування на посаді згідно з
п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9).

Вважаючи, що контракт між сторонами є
незаконним, оскільки не передбачений
жодним спеціальним законом, а
звільнення його з роботи здійснене під
час його тимчасової непрацездатності
та з порушенням встановленого порядку,
18 лютого 2014 року ОСОБА_1 подав позов з
вимогами поновити пропущений строк
звернення до суду, скасувати
оспорюване розпорядження голови
Костопільської районної ради, поновити
на посаді головного редактора
Костопільської районної
громадсько-політичної газети "Віче
Костопільщини" з дня звільнення та
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Як правильно покликався суд першої
інстанції, норми ч. 3 ст. 21 КЗпП України
вказують про сферу застосування
контракту, що визначається законами
України.

Конституційний Суд України своїм
Рішенням від 09.07.1998 року №12-рп98 у справі
за конституційним зверненням
Київської міської ради професійних
спілок щодо офіційного тлумачення
частини третьої статті 21 Кодексу
законів про працю України (справа про
тлумачення терміну "законодавство")
зазначав, що контрактна форма
трудового договору не може
впроваджуватися нормативними актами
центральних і місцевих органів
виконавчої влади, актами органів
місцевого самоврядування, а також
колективними договорами і угодами та
іншими локальними нормативними актами.

На відміну від керівника державного
або комунального підприємства, Кодекс
законів про працю України,
Господарський кодекс України, Закони
України "Про засоби масової інформації
(пресу) в Україні" та "Про місцеве
самоврядування в Україні" як і інші
закони не визначають контрактної форми
трудового договору як обов'язкової для
головного редактора засобу масової
інформації.

Тому з урахуванням цих висновків та
відповідно до вимог ст. 23 КЗпП України
місцевим судом правильно визначено
характер спірних відносин як такий, що
ґрунтується саме на безстроковому
трудовому договорі.

Більше того, умови контракту очевидно
погіршували правове становище ОСОБА_1,
який до його укладення працював на тій
самій посаді на підставі безстрокового
трудового договору.

Пункти 3.2., 3.3. Статуту редакції газети
"Віче Костопільщини", до якого відсилає
п. 1 ст. 65 ГК України, передбачає
виключну компетенції засновника, тобто
Костопільської районної ради,
призначати та звільняти з посади
головного редактора. Рішення про
призначення і звільнення головного
редактора приймається на сесії
районної ради.

Про те ж саме вказує і п. 7 ч. 1 ст. 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

За таких обставин обґрунтованим є
висновок про невідповідність закону
оскаржуваного розпорядження голови
Костопільської районної ради як
такого, що ухвалене без відповідної
правової підстави. Тому похідна вимога,
які випливає із первинної, - поновлення
на роботі також є обґрунтованою.

Правильно обчислено районним судом і
розмір середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу, що зроблено
виходячи з даних про середньоденну
заробітну плату позивача і кількість
днів вимушеного прогулу відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, що затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№100 від 08.02.1995 року. Віднявши заробіток
за грудень 2013 року - лютий 2014 року,
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу склав 30 977, 46
гривень, який підлягає стягненню з
роботодавця на користь ОСОБА_1.

Судом обґрунтовано визнано поважними
пропущені позивачем строки звернення
до суду за вирішенням трудового спору.

Так, частина 1 ст. 233 КЗпП України
визначає працівнику місячний строк з
дня вручення йому копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки для звернення із заявою про
вирішення трудового спору щодо
звільнення безпосередньо до районного,
районного в місті, міського чи
міськрайонного суду.

Як зазначає позивач, про своє
звільнення дізнався 26 червня 2013 року
при врученні йому трудової книжки і
копії розпорядження №81 від 10.06.2013 року.
Поважність причин пропущеного строку
мотивував тими обставинами, що він
хворів, певний час знаходився на
стаціонарному лікуванні, а
відповідачем щодо нього чинився
психологічний тиск.

Статтею 234 КЗпП України передбачено
право районного, районного у місті,
міського чи міськрайонного суду
поновити строки, встановлені ст. 233
цього Кодексу, у разі їх пропуску з
поважних причин.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
суду України в абзацах першому п. 4
своєї постанови №9 від 06.11.1992 року "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" (за наступними змінами,
внесеними згідно із постановами
Пленуму Верховного Суду України №4 від
01.04.1994 , №18 від 26.10.1995 року, №15 від 25.05.1998
року), вбачається, що встановлені
статтею 233 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.

З 7 червня 2013 року по 26 червня 2013 року
ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному
лікуванні з приводу загострення
цукрового діабету середнього ступеня
важкості, про що свідчить зміст листа
непрацездатності серії АГЖ №252078 (а.с.14).
Ця хвороба, як супутня до онкологічної
хвороби, була підставою для
встановлення йому 6 травня 2011 року
Рівненською спеціалізованою
онкологічною МСЕК третьої групи
інвалідності загального захворювання
довічно (а.с. 17). Як видно з матеріалів
справи, перебіг хвороби періодично
загострюється, що і створило умови для
пропуску звернення до суду у
передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України
строк і правильно визнано судом першої
інстанції поважною причиною для його
поновлення (а.с. 16-16, зв., 18, 19-19, зв., 20, 21, 22,
23).

Таким чином спростовуються доводи
апеляційної скарги про хибність
висновків щодо застосування
матеріально-правового строку.

Не можна погодитися і з покликаннями
відповідача про неправильне
застосування норм матеріального права
і невідповідністю висновків суду
обставинам справи, оскільки є
необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу також доводи
автора скарги про відрахування із
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу одержаних
позивачем після звільнення сум
грошової допомоги в зв'язку з
безробіття.

Так, частина 1 ст. 303 ЦПК України
передбачає повноваження апеляційного
суду під час розгляду справи в
апеляційному порядку перевірити
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ці докази відповідачем витребувано
лише 23 квітня 2014 року, тобто вже після
розгляду справи місцевим судом, а
будь-яких перешкод дізнатися про ці
обставини в суді першої інстанції, де й
вирішувалися спірні відносини по суті,
апелянт не навів, а тому їх перевірка
колегією суддів виходить за межі
наданих процесуальним законом прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
додержання судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні оскаржуваного рішення є
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Костопільської
районної ради Рівненської області
відхилити, а рішення Костопільського
районного суду від 2 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: