Головуючий суду 1 інстанції - Осіпенко
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 1207/2378/13
Провадження № 22ц/782/1633/14
УХВАЛА

Іменем
України

02 червня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Ступіної Я.Ю., Околота Г.М.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 березня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління комунальним майном
Луганської міської ради про визнання
права власності на будинок в порядку
спадкування за заповітом, визнання
права спадкування за законом,
встановлення юридичного факту, треті
особи - державний нотаріус Третьої
луганської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3, Управління Державної
міграційної служби в Луганській
області, -

в с т а н о в и
л а:

У жовтні 2010 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Управління комунальним майном
Луганської міської ради про визнання
права власності на будинок в порядку
спадкування за заповітом, визнання
права спадкування за законом,
встановлення юридичного факту, в
обґрунтування якого вказала, що її
бабуся ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_5 були
співвласниками земельної ділянки
площею 612,41 кв.м. за адресою: м. Луганськ,
АДРЕСА_1, на якій був побудований
житловий будинок площею 28,71 кв.м. 25.06.1950
року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 та
змінили прізвище на «ОСОБА_5». Від шлюбу
народилась донька ОСОБА_2 - позивач по
справі, яка уклалавши шлюб з ОСОБА_8
змінила прізвище на «ОСОБА_2». За даними
МКП БТІ м. Луганська право власності на
житловий будинок за адресою: м.
Луганськ, АДРЕСА_1, зареєстровано: 1/2
частина за ОСОБА_5, 1/2 частина - за ОСОБА_5
- ОСОБА_5 Проте ОСОБА_5 та ОСОБА_5 одна й
та ж особа. У 1987 році ОСОБА_5 склала
заповіт, яким заповідала вищевказаний
житловий будинок своїй дочці -
позивачці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5
померла. Позивач разом зі своїм
чоловіком та батьком - ОСОБА_6,
обов'язкова частка якого в спірному
будинку складала 1/16 частин, залишились
проживати у спірному будинку. Через
важкий стан здоров'я батька, позивач
документально спадщину не приймав.
Паспорт батька був втрачений та при
видачі нового паспорта була допущена
помилка в написанні його прізвища -
«ОСОБА_5» замість «ОСОБА_5», що стало
перешкодою для прийняття спадщини
після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. Крім
позивача інших спадкоємців після
смерті батька немає. Фактично позивач
проживала разом зі своїми батьками,
вела спільне господарство, прийняла
спадщину після смерті батьків,
проживає у спірному будинку.

Під час розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги та просив суд
встановити юридичний факт належності
правовстановлюючих документів на ціле
домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Луганську,
яке зареєстроване: 1/2 частка - за ОСОБА_5,
1/2 частка - за ОСОБА_5, одній і тій же
особі - ОСОБА_5; визнати факт власності
цілого будинку АДРЕСА_1 в м. Луганську,
зареєстрованого: 1/2 частка - за ОСОБА_5,
1/2 частка - за ОСОБА_5, за ОСОБА_5, як
власність, що належить одній і тій
самій особі ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2
право власності на 15/16 частки будинку
АДРЕСА_1 в м. Луганську, в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_5; встановити юридичний факт
проживання з червня 1985 року однією
родиною ОСОБА_2 з ОСОБА_6, померлим
ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинку АДРЕСА_1 в м.
Луганську; визнати факт проживання з
червня 1985 року однією родиною ОСОБА_2 з
ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 в м. Луганську;
визнати за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6 на 1/16 частку будинку
АДРЕСА_1 в м. Луганську, що належить
ОСОБА_6, як 1/2 частка від обов'язкової
долі 1/4 частки в спадкуванні дружини
від сумісно нажитого майна, а саме:
купівлі-продажу 1/2 частки житлового
будинку АДРЕСА_1 в м. Луганську.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до Управління
комунальним майном Луганської міської
ради про визнання права власності на
будинок в порядку спадкування за
заповітом, визнання права спадкування
за законом, встановлення юридичного
факту задоволені частково. Суд
встановив факт належності
правовстановлюючого документу у
вигляді договору купівлі-продажу 1/2
частки домоволодіння, розташованого за
адресою: м. Луганськ, АДРЕСА_1,
посвідченого Третьою Державною
нотаріальною конторою 09.10.1957 року № 6633,
покупцю - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог, ухваливши
нове рішення про задоволення цих вимог
в повному обсязі, посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Представник позивача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримав.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу у
вигляді договору купівлі-продажу 1/2
частки домоволодіння, розташованого за
адресою: м. Луганськ, АДРЕСА_1,
посвідченого Третьою Державною
нотаріальною конторою 09.10.1957 року № 6633,
покупцю - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд
першої інстанції виходив із того, що
згідно довідки ЛМКП БТІ від 27.08.2010 року
№ 175349 право власності на житловий
будинок за адресою: м. Луганськ,
АДРЕСА_1, зареєстрований: 1/2 частка - за
ОСОБА_5 на підставі договору на право
будівництва від 09.04.1949 року,
засвідченого Ворошиловградською
держнотконторою 10.06.1949 року за № 15413/2, 1/2
частка - за ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого Третьою
Ворошиловградською держнотконторою
09.10.1957 року за № 6633. Зазначена в
договорі купівлі-продажу
домоволодіння, покупець ОСОБА_5 є
однією і тією ж фізичною особою, що
зазначена в свідоцтві про укладення
шлюбу НОМЕР_1 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
після одруження прийняла прізвище
чоловіка - ОСОБА_5.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог ніким із сторін не
оскаржується, тому в цій частині
рішення суду не є предметом перегляду
судом апеляційної інстанції згідно
положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких
у разі якщо апеляційна скарга подана
на рішення щодо частини вирішених
вимог, суд апеляційної інстанції
відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Що стосується рішення суду щодо
відмови позивачу у задоволенні
позовних вимог про визнання факту
власності цілого будинку, як власність,
що належить одній і тій самій особі
ОСОБА_5; визнання за ОСОБА_2 право
власності на 15/16 частки будинку, в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_5, то колегія суддів
вважає, що в цій частині рішення суду
відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
батьками позивача є ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
НОМЕР_1 25.06.1950 року ОСОБА_6 уклав шлюб з
ОСОБА_5, яка змінила прізвище на -
ОСОБА_6.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 19.10.1957 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5
купила 1/2 частку домоволодіння
розташованого за адресою: м. Луганськ,
АДРЕСА_1.

Отже, ? частки домоволодіння
розташованого за адресою: м. Луганськ,
АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки
придбана під час перебування у шлюбі.

Згідно довідки ЛМКП БТІ від 27.08.2010 року
№ 175349 право власності на житловий
будинок за адресою: м. Луганськ,
АДРЕСА_1, зареєстровано: 1/2 частка - за
ОСОБА_5 на підставі договору на право
будівництва від 09.04.1949 року,
засвідченого Ворошиловградською
держнотконторою 10.06.1949 року за № 15413/2, 1/2
частка - за ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого Третьою
Ворошиловградською держнотконторою
09.10.1957 року за № 6633.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть НОМЕР_2 (а.с. 159). Після її смерті
залишилась спадщина яка складається
із акцій з належними дивідендами ВАТ
Луганськтепловоз" та ? частки
домоволодіння, яке розташоване за
адресою: м. Луганськ, АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що згідно
заповіту від 02.12.1987 року, посвідченого
державним нотаріусом третьої
Ворошиловградської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за №1-8805, спадкодавець ОСОБА_5
заповіла належне їй на праві приватної
власності домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Луганську ОСОБА_2.

Як вбачається із матеріалів справи, на
час відкриття спадщини постійно зі
спадкодавцем ОСОБА_5 проживали її
донька ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_6, що
підтверджується довідкою з місця
проживання.

Відповідно до довідки ЛКК № 83-1 від
26.10.2004 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 за
станом здоров'я потребував стороннього
піклування та згідно посвідчення
НОМЕР_3, виданого 23.03.1997 року, останній
був інвалідом другої групи. Таким
чином, на момент відкриття спадщини
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5,
ОСОБА_6 був непрацездатним.

Таким чином, ОСОБА_2 як спадкоємець за
заповітом стосовно будинку АДРЕСА_1 у м.
Луганську, так і ОСОБА_6 як спадкоємець
за законом першої черги, який має
обов'язкову частку у спадщині у розмірі
2/3 частки, яка належала кожному у разі
спадкування за законом, в
установленому законом порядку
фактично прийняли спадщину, що
відкрилась після смерті ОСОБА_5

Згідно заяви про прийняття спадщини,
яка надійшла до Третьої Луганської
державної нотаріальної контори 21.03.2005
року від ОСОБА_2, була заведена спадкова
справа № 30/2005 після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 її матері - ОСОБА_5. ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом в рівних частках з
ОСОБА_6 на акції з належними
дивідендами ВАТ Луганськтепловоз".

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку про те, що спору щодо
визначення кола спадкоємців, першої
черги як за заповітом, так і за законом
щодо прийняття спадщини по відношенню
до спадкодавця та розподілу часток між
спадкоємцями, в межах відкритої
спадкової справи №30/2005, після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, не існує.

Згідно листа державного нотаріуса
ОСОБА_3 № 1320/01-16 від 08.11.2013 року
спадкоємцю ОСОБА_2 рекомендовано
звернутись до суду для встановлення
факту належності правовстановлюючого
документу померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5

Оскільки судом встановлений факт
належності правовстановлюючого
документу у вигляді договору
купівлі-продажу 1/2 частки
домоволодіння розташованого за
адресою: м. Луганськ, АДРЕСА_1,
посвідченого Третьою Державною
нотаріальною конторою 09.10.1957 року № 6633,
покупцю - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що не
позбавляє позивача можливості
звернутися до нотаріальної контори із
завою про отримання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом після
померлої ОСОБА_5

За таких обставин суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог про
визнання за ОСОБА_2 право власності на
15/16 частки будинку, в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_5.

Що стосується висновків суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про встановлення та визнання
юридичного факту проживання з червня
1985 року однією родиною ОСОБА_2 з ОСОБА_6,
померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинку
АДРЕСА_1 в м. Луганську; визнання за
ОСОБА_2 право власності в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6 на 1/16 частку будинку, що
належить ОСОБА_6, як 1/2 частка від
обов'язкової долі 1/4 частки в
спадкуванні дружини від сумісно
нажитого майна, а саме: купівлі-продажу
1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в м.
Луганську, то колегія суддів вважає, що
в цій частині рішення суду відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть НОМЕР_4 (а.с. 159 зв).

До правовідносин, які виникли щодо
спадщини, яка відкрилася після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6,
застосовуються норми ЦК України (2004
року).

В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Згідно ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини.

В пункті 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008. №7, зазначено, якщо постійне
проживання особи зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини не підтверджено
відповідними документами, у зв'язку із
чим нотаріус відмовив особі в
оформленні спадщини, спадкоємець має
право звернутися в суд із заявою про
встановлення факту постійного
проживання зі спадкодавцем на час
відкриття спадщини, а не про
встановлення факту прийняття спадщини.

Отже, судом встановлення факту
постійного проживання зі спадкодавцем
здійснюється тільки у разі якщо
постійне проживання особи зі
спадкодавцем на час відкриття спадщини
не підтверджено відповідними
документами та особа у передбачений ст.
1270 ЦК України не звернулася до
нотаріальної контори із завою про
прийняття спадщини.

Із системного аналізу ст. 256 ЦПК
України вбачається, що в судовому
порядку може бути встановлено факт
постійного проживання зі спадкодавцем,
але тоді, коли від нього залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб та якщо законом не визначено
іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із матеріалів справи,
30.10.2009 року ОСОБА_2 звернулася до
Луганської третьої державної
нотаріальної контори із завою про
прийняття спадщини за законом після
смерті ОСОБА_6. Отже позивачем заява про
прийняття спадщини подана у
встановлений ст. 1270 ЦК України
шестимісячний строк, тому встановлення
факту постійного проживання з ОСОБА_6 в
даному випадку не потрібно.

Також із листа державного нотаріуса
№1320/01-16 від 08.11.2013 року вбачається, що
згідно заяви про прийняття спадщини,
яка надійшла поштою до Третьої
Луганської державної нотаріальної
контори від 02.11.2009 року за № 970 від
ОСОБА_2, була заведена спадкова справа
№ 345/2009 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 -
ОСОБА_6, який постійно мешкав у буд.
АДРЕСА_1 у м. Луганську.

Позивачем не надано суду відповідну
постанову нотаріуса про відмову у
вчиненні нотаріальних дій, зокрема про
відмову у видачі свідоцтва про право на
спадщину на спірне домоволодіння в
межах відкритої спадкової справи №
345/2009 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_6.

Крім того, позивач просить встановити
факт постійного проживання з ОСОБА_6,
однак як вже зазначалося вище помер
ОСОБА_6.

Тому позивачу потрібно було
встановлювати факт родинних відносин
з ОСОБА_6. Однак, позивач з вимогою про
встановлення такого факту не
звертався, суд же згідно ст. 11 ЦПК
України, розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_6 одна і таж особа не заслуговують
на увагу, оскільки як зазначено в п. 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995
року із змінами, судами не
встановлюється тотожність особи.

Таким чином, в цій часині рішення суду
відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

Переглядаючи рішення суду виключно в
межах доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що підстави для
скасування чи зміни рішення в межах
доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: