Коростенський міськрайонний суд
Житомирської області
Справа № 2-1491/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі головуючого судді Шульги
О.М.

за участю секретаря
Башинської Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в
м.Коростені цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5
про припинення права на частку у
спільному майні та визнання права
власності на 1/3 частку квартири, -

В С Т
А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даним
позовом в якому зазначила, що з 26.12.1990
року по 11.10.2012 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. 22.01.2007 року ними та їх
донькою було приватизовано
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Згідно свідоцтва про право
власності на житло кожному з них
належить по 1/3 частини вказаної
квартири. Квартира розташована на 3
поверсі 3-х поверхового будинку,
складається з двох суміжних житлових
кімнат площею 18, 6 кв.м та 14, 5 кв. м, а
також кухні, коридору, санітарної
кімнати. Між нею та відповідачем
виникають спори щодо користування
квартирою, відповідач вчиняє відносно
неї неправомірні дії, сварки, погрожує
фізичною розправою, через що вона
неодноразово зверталась з
відповідними заявами в правоохоронні
органи. Враховуючи те, що спільно
проживати з відповідачем в спірній
квартирі неможливо, квартира
складається з двох прохідних кімнат і є
неподільною, частка відповідача в
квартирі є незначною і не може бути
виділена в натурі, відповідач має
власний житловий будинок АДРЕСА_2, тому
просить, з врахуванням збільшення
позовних вимог, викладених в заяві на
а.с.143, припинити право власності
ОСОБА_4 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1
після сплати нею ОСОБА_4 вартості 1/3
частки квартири в сумі 53 143 грн. 22 коп.,
внесених нею на депозитний рахунок
суду та визнати за нею право
власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1, яка належить
відповідачу.

В судовому засіданні сторона
позивача позовні вимоги підтримала і
просила задовольнити зазначивши
додатково про те, що 28.04.2014 року донька
подарувала позивачу 1/3 частку спірної
квартири. Також вказала, що після
перегляду рішення в апеляційній
інстанції позивач, на підставі рішення
суду, зареєструвала також належну
відповідачу частку на себе, на
підтвердження чого надала витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності та зняла відповідача з
реєстрації і на даний час юридично є
єдиним власником спірної квартири.
Одночасно зазначила, що 25.09.2013 року
позивач зареєструвала шлюб з
Белінським, який на даний час разом з
нею та її донькою проживає у спірній
квартирі. Крім того, вказала також про
те, що відповідач після подання нею
позовної заяви до суду відчужив
належний йому на праві власності
жилий будинок.

Представник відповідача ОСОБА_3
позовні вимоги не визнав і пояснив, що
для застосування ст.365 ЦК України
підстав не має, у зв"язку з тим, що
припинення права власності на спірну
квартиру завдасть істотної шкоди
інтересам його довірителя, який іншого
житла не має, тимчасово проживає у
родичів. Зазначив, що сума, яка була
запропонована позивачем, як
компенсація вартості його частки є
необ"єктивною, оскільки не відповідає
дійсній ринковій вартості житла.
Зазначив, що про факт реєстрації
переходу прав власності на 1/3 частку
належної його довірителю спірної
квартири та зняття з реєстрації
останньому нічого не відомо.

Вислухавши пояснення сторін та
проаналізувавши їх з дослідженими в
судовому засіданні матеріалами справи,
суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що на час подання
позовної заяви до суду позивачу та
відповідачу належало по 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1. Ще 1/3 частка вказаної
квартири належала дочці сторін ОСОБА_5,
яка є третьою особою в справі. На даний
час, згідно витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності,
позивач є власником квартири АДРЕСА_1.
При цьому право власності на 1/3 частку
вказаної квартири, яка належала
відповідачу, була зареєстрована за
позивачем 22.04.2014 року на підставі
рішення суду, яке було скасовано судом
касаційної інстанції. Дана обставина
свідчить про те, що фактично власником
1/3 частини спірної квартири
залишається відповідач. Інша 1/3 частина
перейшла у власність позивача на
підставі договору дарування від 28.04.2014
року, посвідченого приватним
нотаріусом Коростенського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Згідно технічної документації спірна
квартира складається з двох жилих
суміжних кімнат, площами 18, 6 кв.м. та 14, 5
кв. м, кухні, коридору, санітарної
кімнати, балкону.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.358 ЦК право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Частина 3 вказаної норми Закону
передбачає, що кожен із співвласників
має право на надання йому у володіння
та користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Проте, надання у володіння зазначеної
частки в натурі можливе лише за умови,
що майно є подільним. Якщо надання
частки в натурі є неможливим,
співвласник вправі вимагати від інших
співвласників матеріальної
компенсації вартості його частки (ст.183
ЦК України).

З наявного в матеріалах справи
висновку судово будівельно-технічної
експертизи слідує, що розподіл
квартири між співвласниками
неможливий. Однак, суд не може брати до
уваги даний висновок, оскільки цей
висновок був зроблений з врахуванням
тієї обставини, що співвласниками
спірної квартири на час проведення
експертизи було три особи. На даний час
власниками спірної квартири фактично є
дві особи.

Відповідно до ч. 1 ст.365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинено за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і
користування майном є не можливим;

4) таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону
припинення права особи на частку в
спільному майні допускається за
наявності будь-якого з передбачених
п.п. 1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України випадку, але в
тому разі, коли таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

При розгляді справи позивачем не
подано суду належних та достатніх
доказів того, що відповідач має у
власності інше придатне для
проживання житло, а також про те, що
його частка не може бути виділена в
натурі, оскільки наданий суду висновок
експертизи, на який сторона позивача
посилається, як на одну з підстав
обгрунтування позову не заслуговує на
увагу за нових обставин, наявних на час
розгляду ( зміна кількості власників), а
також щодо неможливості спільного
користування спірною квартирою.

В судовому засіданні стороною позивача
вказувалось на те, що між ними
(позивачем та відповідачем) виникали
сварки з приводу користування
квартирою, а також на те, що спільне
проживання в одному помешканні є
неможливим, у зв"язку з протиправною
поведінкою відповідача. На
підтвердження останньої обставини
позивач послалася на постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи відносно відповідача від 03.09.2012
року, копія якої наявна в справі ( а.с.12).
Дана постанова підтверджує факт сварки
сторін, проте не доказує того, що
порушення з боку відповідача були
систематичними і до нього
застосовувались заходи правового
реагування або громадського впливу. У
зв"язку з наведеним зазначені
обставини не є належними доказами
того, що спільне володіння та
користування квартирою є неможливим.

З роз"яснень п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №20 від 22.12.1995
року "Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності" слідує, що квартира, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватись як
окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Проте, питання про визначення порядку
користування квартирою сторонами не
порушувалось, рішення про те, що
неможливо встановити порядок
користування спірною квартирою
відсутнє.

При неможливості виділу
частки в натурі або встановлення
порядку користування ним власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація ( п.6
ППВСУ " Про практику застосування
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок " №7 від 4.10.1991 року).

Відповідач на отримання грошової
компенсації та запропонованою
позивачем суми не згоден.

Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику та членам
його сім'ї, вирішується в кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи та особливостей
об'єкта, який є спільним майном.

В силу положень ст.ст.21, 24, 41
Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності; право власності є
непорушним; ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений в його здійсненні.

Протокол до Конвенції про захист
прав людини та основних свобод в статті
1 також передбачає заборону
позбавлення власника свого майна.

За таких обставин суд вважає, що
підстави для припинення права
власності відповідача на частку у
спільному майні в розумінні ст.365 ЦК
України відсутні, оскільки припинення
права власності відповідача на
квартиру завдасть істотної шкоди його
інтересам, тому позов задоволенню не
підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 3, 6, 10, 11, 15, 60, 209, 212-218 ЦПК
України, ст.ст. 321, 358, 365 ЦК України,
ст.ст.21, 24, 41 Конституції України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок " №7 від 4.10.1991 року, Постановою
Пленуму Верховного Суду України №20 від
22.12.1995 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності", -

В И Р І Ш ИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про
припинення права на частку у спільному
майні та визнання права власності на 1/3
частку квартири відмовити.

Звільнити позивача від сплати
судового збору, оскільки судовий збір
сплачено при подачі позовної заяви.

Після набранням рішенням
чинності повернути позивачу ОСОБА_1
попередньо внесені кошти вартості
частки на депозитний рахунок суду.
Рішення може бути
оскаржено в апеляційному порядку до
апеляційного суду Житомирської
області через Коростенський
міськрайонний суд шляхом подачі
протягом десяти днів апеляційної
скарги.

Суддя :