Номер провадження: 22-ц/785/3684/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_3 та
представника відповідачки ОСОБА_4, -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
11 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про повернення грошових коштів,

в с т а
н о в и л а:

15 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 17 серпня 2010 року вона
домовилася з відповідачкою ОСОБА_4
придбати у неї у майбутньому до 30
жовтня 2010 року земельну ділянку, площею
0,0500 га, та незакінчений будівництвом
житловий будинок АДРЕСА_3, про що склали
попередній договір. 17 серпня 2010 року
вона позичила відповідачці ОСОБА_4 15000
дол. США, що за курсом НБУ було
еквівалентно 118050 грн., які в наступному
договорі купівлі-продажу будуть
вважатися авансом, що підтверджується
розпискою. 22 серпня 2010 року вона
передала відповідачці 5000 дол. США, 29
серпня 2010 року - 10000 дол. США на тих же
умовах, що підтверджується розписками.
30 жовтня 2010 року вона домовилась з
відповідачкою ОСОБА_4 про повернення
авансу, оскільки не продала квартиру
АДРЕСА_2 з поважних причин. Однак до
теперішнього часу від повернення боргу
в розмірі 30000 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 240000 грн., відповідачка
ухиляється.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, позивачка
просила суд позов задовольнити (а.с. 2-3).

Представник відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_7, проти позову заперечувала, але
у подальшому погодилася повернути борг
частками, про що надала варіант мирової
угоди.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_8 задоволено. Суд стягнув з
відповідачки ОСОБА_4 на користь
позивачки борг у розмірі 240000 грн. та
судові витрати в сумі 2400 грн. (а.с. 113-115).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 11 лютого 2013 року виправлена
описка у мотивувальній частині рішення
суду першої інстанції: вказано, що
"позовна заява ОСОБА_8 підлягає
задоволенню, так як обґрунтована та
доведена" замість "позовна заява ОСОБА_8
підлягає задоволенню, так як частково
обґрунтована та доведена" (а.с. 118).

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_4 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
суд не врахував, що між сторонами у
справі виникли правовідносин щодо
виконання зобов'язань за попереднім
договором, а не за договором позики.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_4, пояснення на апеляцію
позивачки ОСОБА_3 та представника
відповідачки ОСОБА_4, - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню
частково за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
17 серпня 2010 року між відповідачкою
ОСОБА_4 та позивачкою ОСОБА_3 був
укладений попередній договір,
посвідчений державним нотаріусом
Шостої одеської державної
нотаріальної контори Пенчевим К.Л.,
зареєстрований у реєстрі за № 4-1663, за
яким ОСОБА_4 зобов'язалася продати, а
позивачка купити земельну ділянку,
площею 0,0500 га, та житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 за
2754500 грн., що еквівалентно 350000 дол. США,
не пізніше 30 жовтня 2010 року (п.п. 1, 2 та 5
договору).

Відповідно до п. 3 попереднього
договору на підтвердження намірів про
наступне укладання договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 передала, а
ОСОБА_4 отримала 118050 грн., що є
еквівалентом 15000 дол. США. Зазначена
сума розцінюється сторонами у договорі
як аванс в рахунок наступних договорів
купівлі-продажу земельної ділянки та
житлового будинку (а.с. 7).

Згідно із розписками відповідачки
ОСОБА_4 від 17 серпня 2010 року, від 22
серпня 2010 року та 29 серпня 2010 року, вона
зобов'язалася повернути отримані за
попереднім договором грошові кошти в
розмірі 15000 дол. США, 5000 дол. США та 10000
дол. США у разі поважної причини
невиконання договору (непродажу
квартири по адресу: АДРЕСА_2) в строк до
авансування об'єкту указаного у
договорі наступними покупцями (а.с. 5. 6,
10).

Відповідачка ОСОБА_4 продала вказані
об'єкти нерухомості третім особам, але
аванс в сумі 240000 грн., що еквівалентно
30000 дол. США, не повернула.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачка ОСОБА_4
зобов'язана повернути позивачці
позичені грошові кошти з підстав,
передбачених ст. ст. 1049, 1046, 1050 ЦК
України.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції в повному обсязі погодитися
не можливо за таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Однак суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що між сторонами у справі
виникли правовідносин щодо виконання
зобов'язань за попереднім договором
від 17 серпня 2010 року, а не договору
позики та не застосував до спірних
правовідносин статті 629 та 635 ЦК
України

Згідно статті 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України
передбачено, що попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Необґрунтоване ухилення однієї із
сторін від укладення основного
договору, передбаченого попереднім
договором, може бути підставою для
відшкодування другій стороні збитків,
завданих простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства
(частина друга статті 635 ЦК України).

У п. 7 попереднього договору від 17
серпня 2010 року зазначено, що сторони
погоджуються з тим, що той з них, хто
необґрунтовано відмовлятиметься
(ухиляється) від укладання договору
купівлі-продажу у визначений п. 3 цього
договору термін на вище визначених
умовах, повинен відшкодувати другій
стороні збитки, завдані прострочення
чи відмовою від договору
купівлі-продажу. В разі ухилення від
укладання договору купівлі-продажу
продавця ОСОБА_4 вона повинна буде
сплатити покупцю ОСОБА_3 штраф в
розмірі 100% від суми авансу та суму
авансу. У разі ухилення від укладання
договору купівлі-продажу покупця
ОСОБА_3, сума авансу залишається
продавцю ОСОБА_4

Встановлено, що 30 жовтня 2010 року
основний договір купівлі-продажу
об'єктів нерухомості не був укладено у
зв'язку з тим, що позивачка не мала
можливості продати квартиру АДРЕСА_2.
Тому попередній договір припинив свою
дію.

Згідно із розписками відповідачки
ОСОБА_4 від 17 серпня 2010 року, від 22
серпня 2010 року та 29 серпня 2010 року,
остання визнала, що зазначена причина
не укладення основного договору
купівлі-продажу є поважною й аванс
підлягає поверненню (а.с. 5. 6, 10).

Відповідно до частин першої та другої
статті 614 ЦК України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що,
установлюючи презумпцію вини особи,
яка порушила зобов'язання, ЦК України
покладає на неї обов'язок довести
відсутність своєї вини.

Особа звільняється від
відповідальності лише у тому випадку,
коли доведе відсутність своєї вини у
порушенні зобов'язання.

Встановлено, що основний договір
купівлі-продажу не був укладений не з
вини позивачки, відповідачка ОСОБА_4
продала об'єкти нерухомості іншим
особам, але грошові кошти не повернула,
чим порушує права позивачки.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що у цьому випадку не мало місце
необґрунтоване ухилення однієї із
сторін від укладення договору, а саме
вина покупця ОСОБА_3 у порушенні
зобов'язання відсутня, тому відповідно
до ч. 2 ст. 570 ЦК України суми, передані
відповідно до п. 3 попереднього
договору грошові кошти у розмірі 30000
дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно
240000 грн., є авансом і підлягають
поверненню. Права позивача були
порушені і у відповідності до ст. ст. 15,
16 ЦК України підлягають судовому
захисту шляхом стягнення грошових
коштів в розмірі 240000 грн.

Зазначений висновок суду повністю
узгоджується з правовими висновками
Верховного Суду України, викладеними у
справі № 6-119цс 12 у постанові від 24
жовтня 2012 року, у справі № 6-170цс12 у
постанові від 13 лютого 2013 року, у справі
№ 6-176цс12 у постанові від 13 лютого 2013
року, у справі №6-82цс13 у постанові від 25
вересня 2013 року, які є обов'язковими для
застосування судами України.

Доводи відповідачки ОСОБА_4 в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд не
врахував, що між сторонами у справі
виникли правовідносин щодо виконання
зобов'язань за попереднім договором, а
не за договором позики, не приймаються
до уваги з таких підстав.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що
вона просить задовольнити вимоги з
правових підстав, передбачених ст. ст.
1046, 1047 ЦК України (а.с. 2).

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статті 12, 16 ЦК України передбачають, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови № 5 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" роз'яснив, що уточнюючи
позовні вимоги або заперечення проти
позову, суд визначає характер спірних
правовідносин сторін, зміст їх
правових вимог і матеріальний закон, що
їх регулює, і яким належить керуватися
при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з'ясувати предмет позову (що конкретно
вимагає позивач), підставу позову (чим
він обґрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав). З'ясовується правильність
об'єднання кількох однорідних вимог,
наявність у позивача інших вимог до
відповідача, які можуть бути
пов'язаними між собою, для вирішення
питання про їх об'єднання або
роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У
відповідача суд з'ясовує суть
заперечення проти позову та характер
такого заперечення (процесуальний чи
матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень
сторін, обставин, на які посилаються
інші особи, які беруть участь у справі,
а також норм права, які підлягають
застосуванню, суд визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору, і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню
(предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Таким чином, застосування судом першої
інстанції до спірних правовідносин
іншого закону чим той закон, яким
позивач обґрунтувала свої позовні
вимоги, не є порушенням принципу
диспозитивності цивільного
судочинства.

Тому колегія суддів вважає, що у даному
випадку неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права не є підставою для
відмови у позові.

Твердження відповідачки ОСОБА_4 в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним,
оскільки суд не врахував, що позивачка
ухилилась від укладання основного
договору купівлі-продажу, що є
підставою для залишення авансу у
продавця, не приймаються до уваги з
таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачка була зобов'язана довести
в судовому засіданні ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх заперечень проти позову.

Однак відповідачка не надала ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції належні і допустимі докази у
підтвердженні заперечень проти позову.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що відповідачка ОСОБА_4
визнала, що не продаж позивачкою
квартиру АДРЕСА_2 є поважною причиною
не укладення основного договору
купівлі-продажу й зобов'язалася
повернути отримані за попереднім
договором грошові кошти в розмірі 30000
дол. США в строк до авансування об'єкту
указаного у договорі наступними
покупцями, що підтверджується наданими
відповідачкою розписками (а.с. 5. 6, 10).

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи й законних підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову
немає.

Однак неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права, а саме, ст. ст. 1046, 1047, 1050 ЦК
України й не застосування до спірних
правовідносин ст. 635 ЦК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для зміни рішення
суду першої інстанції й ухвалення
нового рішення про задоволення позову
з інших правових мотивів ніж
викладених у рішенні суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1, п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково, рішення Київського
районного суду м. Одеси від 11 лютого 2013
року змінити й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення
грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аванс в розмірі 240000 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік