Номер провадження № 2/522/3738/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси

у складі головуючого судді - Кравчук
Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, третя особа Комунальне
підприємство «Міська агенція по
приватизації житла» про визнання
недійсною приватизації житла та
свідоцтва про право власності, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про вселення і зобов'язання не
чинити перешкод у вселенні в житло, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовною заявою до ОСОБА_3, та у
подальшому з урахуванням уточнень -
також до департаменту міського
господарства Одеської міської ради, за
участю третьої особи - комунального
підприємства «Міська агенція по
приватизації житла», у якій просили суд
визнати недійсним розпорядження
органу приватизації - управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №74705 від 14
березня 1996 року про приватизацію
квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, що видане
управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради від
14 березня 1996 року.

Зазначали, що 14 травня 1994 року будучи
однією родиною з відповідачем, разом
вселилися до квартири АДРЕСА_1 і
постійно проживають до теперішнього
часу.

1 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було розірвано.

Згодом ОСОБА_3 потребував від колишньої
дружини і доньки виселитися із
квартири, надіславши власноруч
написаного листа від 24 березня 2011 року,
із якого позивачам стало відомо, що на
підставі одноособової заяви ОСОБА_3 від
12 лютого 1996 року розпорядженням органу
приватизації УЖКГ Одеської міської
ради від 14 березня 1996 року №74705 спірна
квартира передана в приватну власність
останнього, про що того ж самого дня
видано свідоцтво про право власності.

Проте позивачі ніколи не покидали
спірну квартиру і завжди в ній
проживали.

Посилаючись на те, що відповідач таємно
від дружини та доньки здійснив
приватизацію квартири і що вказаною
приватизацією квартири порушені їхні
житлові права, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили
позов задовольнити, визнати
незаконними розпорядження органу
приватизації УЖКГ від 14 березня 1996 року
№74705 та видане на його підставі
свідоцтво про право власності на житло
від 14 березня 1996 року на ім'я ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
позовні вимоги не визнали,
заперечували проти їх задоволення,
зазначали, що з 18 серпня 1989 року ОСОБА_3
і ОСОБА_1 перебували у шлюбі від якого
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька -
ОСОБА_2, сумісне життя не складалося і в
1990 році ОСОБА_1 з донькою поїхали жити в
місто Біляївка, Одеської області.
Вказували, що в 1994 році ОСОБА_3 вселився
один в спірну квартиру на підставі
обмінного ордеру на житлове приміщення
серії БО №5186 від 07 серпня 1992 року, а
позивачі вселилися до нього лише в 1997
році, тому він мав право в 1996 році
одноособово здійснити приватизацію
спірної квартири. ОСОБА_3 зазначив, що
позивачам було відомо про приватизацію
квартири і що строк позовної давності
ними пропущений.

У зв'язку з тим, що колишня дружина та
донька перешкоджають йому у вселенні і
користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою, та у подальшому з
урахуванням уточнень просив суд
зобов'язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити
йому перешкод у вселенні, проживанні та
користуванні спірною квартирою і
вселити його до спірної квартири.

Позивачі за первісним позовом та
відповідачі за зустрічним позовом
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представник у
судовому засіданні свої позовні вимоги
підтримали, просили первісний позов
задовольнити, проти задоволення
зустрічних позовних вимог
заперечували, просили відмовити у
задоволенні зустрічного позову
вважаючи його вимоги незаконними та
необґрунтованими.

Представник департаменту міського
господарства Одеської міської ради до
судового засідання не з'явився, про
дату, час та місце слухання справи
повідомлений належним чином.

Представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору -
Комунального підприємства «Міська
агенція по приватизації житла» до
судового засідання не з'явився, надав
до суду заяву про розгляд справи у його
відсутності, проти задоволення
первісного позову заперечував.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов ОСОБА_11 підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини на підставі наявних у
матеріалах справи доказів та
пояснень сторін та їх представників.

18 серпня 1989 року був укладений шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася їх
донька - ОСОБА_2.

До 1994 року подружжя проживало в
комунальній квартирі АДРЕСА_2, що
підтверджується поясненнями сторін і
допитаного в судовому засіданні свідка
ОСОБА_9 про те, що вона є хрещеною
матір'ю ОСОБА_2, дитину хрестили 21 січня
1991 року, коли подружжя з дитиною ще
мешкало в комунальній квартирі
АДРЕСА_2 і в спірній квартирі вони
поселилися в травні 1994 року.

В 1994 року вся родина у складі чоловіка -
ОСОБА_3, дружини - ОСОБА_1,
неповнолітньої доньки - ОСОБА_2
вселилися квартиру АДРЕСА_1.

01 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було розірвано, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією свідоцтва про розірвання
шлюбу НОМЕР_1, виданого Другим
Приморським відділом РАГСу міста
Одеси.

Суд критично ставиться до пояснень
відповідача та його представника, що в
1990 році ОСОБА_1 з донькою поїхали жити в
місто Біляївка Одеської області і в 1994
році ОСОБА_3 вселився один в спірну
квартиру, а позивачі вселилися до нього
лише в 1997 році, оскільки це
спростовується копією диплома з
дитячого садку № 39, який відвідувала
ОСОБА_2 з травня 1994 року, листом КУ
«Дитяча міська поліклініка №4»,
записами в медичній карті ОСОБА_2,
поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_4 і
ОСОБА_13, ОСОБА_7

Всі пояснення свідків підтверджуються
наявними в матеріалах справи спільними
фотографіями сторін, свідків та їх
дітей, які зроблені в різній період і
різних місцях.

З огляду на наведені обставини, суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1,
ОСОБА_2 дійсно мешкали в спірній
квартирі з травня 1994 року постійно і
безперервно до теперішнього часу.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 був
зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 26
серпня 1992 року, тобто за два роки до
фактичного вселення в зазначену
квартиру, ОСОБА_1 була зареєстрована в
зазначеній квартирі з 18 лютого 2000 року,
ОСОБА_2 зареєстрована з 30 жовтня 2006
року, підчас досягнення 16-річного віку
і з метою отримання паспорту.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передача займаних
квартир (будинків) здійснюється у
спільну сумісну або часткову власність
громадян за письмовою згодою
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають у даній квартирі (будинку), у
тому числі тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням власника
квартири.

Місцем проживання дитини до дев'яти
років є місце проживання її батьків або
одного з них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час
приватизації квартири ОСОБА_3
виповнилося шість років, вона була
неповнолітньою особою, проживала разом
з двома своїми батьками в квартирі
АДРЕСА_1.

Частиною 2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду»
передбачено, що передача займаних
квартир (будинків, кімнат у
гуртожитках) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (далі - Закон) наймачі
квартир (будинків) державного
житлового фонду та члени їх сімей, які
постійно проживають у квартирі разом
із наймачем або за якими зберігається
право на житло, мають право на
приватизацію займаних квартир шляхом
передачі їм цих квартир в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, на підставі рішення
відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у
поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК
України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Суди повинні пов'язувати право осіб на
приватизацію не з фактом їх реєстрації
у спірній квартирі, яка здійснюється на
підставі Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», а з їх правом на
житло та фактом проживання у квартирі.

Наведена правова позиція міститься,
зокрема, у постанові Верховного Суду
України від 30 січня 2013 року у справі №
6-125цс12, прийнятій за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 ЦПК України, з огляду на що в
силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК ця правова
позиція є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень при
вирішенні питання щодо недійсності
правочину.

З огляду на дану правову позицію вимога
про визнання недійсним розпорядження
органу приватизації - УЖКГ Одеської
міської ради №74705 від 14 березня 1996 року
про приватизацію квартири АДРЕСА_1 і
визнання недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
видане УЖКГ Одеської міської ради від 14
березня 1996 року підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 257,261 ЦК України
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, що його порушила.

В матеріалах справи міститься копія
власноруч написаного ОСОБА_3 листа
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 24.03.2011 року, в якій
відповідач потребував від колишньої
дружини і доньки звільнити спірну
квартиру посилаючись на те, що він є
одноособовим її власником, надавши
копії розпорядження УЖКГ Одеської
міської ради і свідоцтва про право
власності на житло від 14.03.1996 року.

Таким чином позивачі дізналися, що на
підставі одноособової заяви ОСОБА_3 від
12 лютого 1996 року розпорядженням органу
приватизації УЖКГ Одеської міської
ради від 14 березня 1996 року №74705 спірна
квартира передана в приватну власність
останнього, про що того ж самого дня
видано свідоцтво про право власності.

Суд також не приймає до уваги пояснення
відповідача та його представника, що
позивачам було відомо про приватизацію
спірної квартири, зокрема тому що
остання була заставним майном під час
отримання позики ОСОБА_1 на розвиток її
бізнесу.

Це спростовується наявними в
матеріалах справи копіями кредитного
договору з додатками, укладеного між
ОСОБА_1 і ВАТ «Кредитпромбанк» 28
березня 2008 року, копії договору поруки,
укладеному між ОСОБА_3 і і ВАТ
«Кредитпромбанк» 28 березня 2008 року.

Суд відхиляє вимоги сторони
відповідача про відмову у позові
внаслідок пропуску позивачами строку
давності у зв'язку з тим, що про
порушене право вони дізнались із листа
ОСОБА_3 24.03.2011 року, тому строк позовної
давності ними не був пропущений.

Підлягають задоволенню зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 був
зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 26
серпня 1992 року, з травня 1994 року до
березня 2011 року, тобто до моменту
розірвання шлюбу, постійно проживав з
колишньою дружиною і донькою в спірній
квартирі, що підтверджується
поясненнями ОСОБА_3 і не заперечується
відповідачами за зустрічним позовом.

В теперішній час позивач за зустрічним
позовом позбавлений можливості
проживати в квартирі АДРЕСА_1.

Статтею 47 Конституції України
закріплено, що кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 48 Конституції України
кожен має право на достатній життєвий
рівень для себе і своєї сім'ї, що
включає достатнє харчування, одяг,
житло.

Відповідно до ст. 61 ЖК України,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення.

Згідно ст. 63 ЖК України, предметом
договору найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
фонду є окрема квартира або інше
ізольоване жиле приміщення, що
складається з однієї чи декілька
кімнат, а також одноквартирний жилий
будинок.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про
вселення та зобов'язання не
перешкоджати у користуванні житловим
приміщенням є законними та підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати недійсним розпорядження
органу приватизації - управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 14 березня 1996
року №74705 про приватизацію квартири
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
видане управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 14 березня 1996
року ОСОБА_3

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити
ОСОБА_3 перешкод у вселенні, проживанні
та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
20.03.2014