Справа № 224/762/14-ц
Номер провадження 2/224/665/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року Дебальцевський
міський суд Донецької області

у складі головуючої судді Попович Т.М.

при секретарі Турченкової О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Дебальцеве
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,
визнання права власності та припинення
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу 3/8 частин жилого
будинку, розташованого за адресою
АДРЕСА_1 від 10 грудня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1,- дійсним; визнання права
власності на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:00:005:0376 за ОСОБА_1; припинення
права власності ОСОБА_2 на долю в
спільному майні з ОСОБА_1; здійснення
запису в Державному Реєстрі прав на
нерухоме майно про право власності
ОСОБА_1 на жилий будинок за адресою
АДРЕСА_1 та про право власності ОСОБА_1
на земельну ділянку, розташовану за
адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:00:005:0376.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначила, що 10 грудня 2013 року між нею
та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу належних відповідачу
за спадком 3/8 частини жилого будинку,
розташованого за адресою АДРЕСА_1, в
якому 5/8 частин належать їй за тих же
підстав. Сума угоди була визначена в 10000
грн., які відповідач отримав від неї в
момент підписання договору. При цьому
відповідач зобов'язався до 1 лютого 2014
року оформити всі необхідні документи
для нотаріального посвідчення
договору. 26 березня 2014 року державним
нотаріусом м. Дебальцеве була надана
відмова у вчиненні нотаріальної дії в
письмовому вигляді, підставою якого є
відсутність Державного Акту на право
приватної власності на землю. Сторони є
спадкоємцями ОСОБА_4, який був
власником земельної ділянки на
підставі Державного Акта на землю № 485
від 05 лютого 1997 року, про що є запис в
Держкомземвідділі м. Дебальцеве. 25.11.2010
року за її заявою була видана
посвідчена копія цього документу,
однак для встановлення спадкового
права, за відповіддю нотаріуса, це
неналежний документ. Вважає дії
нотаріуса неправомірними. У відмові
від вчинення нотаріальних дій від 26
березня 2014 року, нотаріус вказав на те,
що договір не може бути посвідчений в
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку.

Обґрунтовуючи неправомірність відмови
нотаріуса, ОСОБА_1 послалася на ту
обставину, що предметом угоди був жилий
дім, належним чином зареєстрований, а
не земельна ділянка. Вважає, що
виділяти в натурі 3/8 частки земельної
ділянки не має сенсу, оскільки від
відчужується не сторонній особі, а
об'єднується в єдине ціле та фактично є
одним цілим. Вважає, що вимоги
нотаріуса про пред'явлення
перерахованих в абз. 5 відмови
документів не містять посилання на
закони, а вимога про надання згоди
подружжя є незаконною, оскільки майно,
що відчужується придбано в наслідок
спадкування.

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені позовні вимоги та наполягала
на їх задоволені.

Відповідач, в судовому засіданні
визнав позовні вимоги в повному обсязі,
заявивши, що не ухиляється від
нотаріального оформлення угоди і
згоден оформити угоду у нотаріуса у
будь який час..

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини та відповідні ним
правовідносини.

Позивач, є власником 5/8 частин жилого
будинку за адресою АДРЕСА_1 (12-13, 15-16), що
були отримані нею у спадок після батька
ОСОБА_4 (а.с.11), що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року
(а.с.34) та матері ОСОБА_5 (а.с.14), що
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.35).
Відповідач є власником 3/8 частин
жилого будинку за адресою АДРЕСА_1
(а.с.9-10), що були отримані ним у спадок
(а.с.8) після матері ОСОБА_5, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Померлому ОСОБА_4 за життя 5 лютого 1997
року на підставі рішення
Дебальцівської міської ради від 15
січня 1997 року за № 2 був виданий
Державний Акт про право власності на
земельну ділянку, що розташована за
адресою АДРЕСА_1 площею 0,0446 (а.с.21), що
має кадастровий № :00:005:0376 (а.с.17-20)
та грошову оцінку в розмірі 58854,16 грн.
(а.с.20).

10 грудня 2013 року сторони уклали між
собою договір купівлі-продажу
житлового будинку, відповідно до якого
ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 3/8 частки
житлового будинку у АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 449 кв.м. Продаж
вчинено за 10000 грв., які продавець
отримав повністю під час підпису
договору. Ринкова вартість 3/8 частини
будинку складає 9000 грн. Всі витрати за
складання та оформлення договору
сплачує покупець (а.с.6).

Відповідно до зобов'язання наданого
ОСОБА_2 10.12.2013 року він отримав від
позивача 1000 грн. для оформлення
документів, необхідних для
нотаріального посвідчення договору та
зобов'язався отримати ці документи до
1.02.2014 року та передати їх позивачу
(а.с.7).

26 травня 2014 року державний нотаріус
Дебальцівської державної нотаріальної
контори, розглянувши надані для
посвідчення документи, відмовила в їх
посвідчені, надавши постанову про
відмову у вчинені нотаріальної дії
(а.с.5).

Відповідно до ст. 209 ЦК України:
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

За вимогами ст. 210 ЦК України: правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України 1. У разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.2. Якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається

Статтею 334 ЦК України передбачено, що
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 392 ЦК України: власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна, відповідно до ст. 657
ЦК України, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до ст. 346 ЦК України :

1. Право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних
ділянок приватної власності, інших
об'єктів нерухомого майна, що на них
розміщені, з мотивів суспільної
необхідності відповідно до закону;

7) виключено

8) звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті
власника.

2. Право власності може бути припинене в
інших випадках, встановлених законом.

За вимогами ст. 1225 ЦК України: право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

До спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені.

До спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна для
їх обслуговування, якщо інший її розмір
не визначений заповітом.

Спадкоємець, який прийняв спадщину,
відповідно до ст. 1296 ЦК України, може
одержати свідоцтво про право на
спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька
спадкоємців, свідоцтво про право на
спадщину видається кожному з них із
визначенням імені та часток у спадщині
інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадщину прийняло кілька
спадкоємців, свідоцтво про право на
спадщину видається на ім'я кожного з
них, із зазначенням імені та частки у
спадщині інших спадкоємців.

За вимогами ст. 81 ЗК України: громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки на підставі: а)
придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 86 ЗК України: земельна
ділянка може знаходитись у спільній
власності з визначенням частки кожного
з учасників спільної власності
(спільна часткова власність) або без
визначення часток учасників спільної
власності (спільна сумісна власність).

Право спільної часткової власності на
земельну ділянку, за ст. 87 ЗК України,
виникає: в) при прийнятті спадщини на
земельну ділянку двома або більше
особами.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 120 ЗК
України: істотною умовою договору, який
передбачає набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, є
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
пов'язане з переходом права на частину
земельної ділянки, здійснюється після
виділення цієї частини в окрему
земельну ділянку та присвоєння їй
окремого кадастрового номера.

Правовідносин, що склалися між
сторонами врегульовані нормами ЦК
України, що передбачають: порядок
спадкування нерухомого майна,
спільного ним володіння, укладення
угод з нерухомим майном, та нормами ЗК
України, що передбачають: порядок
набуття права власності на земельну
ділянку, спільне користування
земельною ділянкою, порядок укладення
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, що знаходиться у спільній
власності.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
висновку про необхідність відмовити в
задоволені позову за наступними
підставами.

Сторони, успадкувавши від батьків
нерухоме майно в вигляді жилого
будинку за адресою АДРЕСА_1 та
земельної ділянки розміром 0,0446 га., на
порушення вимог ст.1297 ЦК не звернулися
до нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на земельну ділянку,
та не отримали відповідний
правовстановлюючий документ на свою
частину спадкової земельної ділянки.

Вимоги позивача про визнання договору
купівлі-продажу 3/8 частини жилого
будинку, що розташований за адресою
АДРЕСА_1 від 10 грудня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 дійсним задоволенню не
підлягають, оскільки відповідно до ст.
220 ЦК України суд може визнати такий
договір дійсним за умови: якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення.

В судовому засіданні відповідач
позовні вимоги визнав в повному обсязі,
та пояснив, що не ухиляється від
нотаріального посвідчення угоди та
згоден оформити угоду у нотаріуса у
будь який час.

Окрім зазначеного, укладений сторонами
договір купівлі-продажу частки жилого
будинку не містить такої істотної
умови відповідного договору,
передбаченої ч.6 ст. 120 ЗК України, як
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на будинок.

Таким чином, укладенний сторонами
договір не відповідає вимогам ч.6 ст. 120
ЗК України щодо необхідності при
укладені договору пов'язаного з
переходом права на частину земельної
ділянки, виділення цієї частини в
окрему земельну ділянку та присвоєння
їй окремого кадастрового номера.

При укладені сторонами 10 грудня 2013 року
договору не були додержані вимоги ч.1
ст. 203 ЦК України, оскільки даний
договір не відповідає вимогам ЗК
України.

Звернення до суду з вимогами про
визнання права власності, відповідно
до ст. 392 ЦК України, можливе власником
майна якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності.

Позивач не є власником земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1 за
кадастровим № :00:005:0376, вона разом
з відповідачем, відповідно до книги 6
ЦК, має на спадкування частини
земельної ділянки, що залишилася у
спадок після ОСОБА_4, однак на порушення
вимог ст. 1297 ЦК України не звернулися до
нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на земельну ділянку
що повинно бути видано на ім'я кожного
з них, із зазначенням імені та частки у
спадщині інших спадкоємців. Отримання
права власності на земельну ділянку в
справі, що розглядається повинно
відбуватися в порядку спадкування, і
суд не повинен підміняти відповідні
нотаріальні органи, тому в задоволені
вимог про визнання права власності на
земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 з
кадастровим номером :00:005:0376 за
ОСОБА_1, необхідно відмовити.

Інші вимоги позивача про припинення
права власності ОСОБА_2 на долю в
спільному майні з ОСОБА_1; здійснення
запису в Державному Реєстрі прав на
нерухоме майно про право власності
ОСОБА_1 на жилий будинок за адресою
АДРЕСА_1 та про право власності ОСОБА_1
на земельну ділянку, розташовану за
адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:00:005:0376 також не підлягають
задоволенню, оскільки не ґрунтуються
на діючому законодавстві та не
відповідають вимогам, передбаченим ст.
346 ЦК України.

На підставі ст. 203, 209, 210, 334, 392, 657, 1225,1296,1297
ЦК України, ст.ст. 81, 86,87, 120 ЗК України,
та, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу 3/8 частин жилого
будинку, розташованого за адресою
АДРЕСА_1 від 10 грудня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1,- дійсним; визнання права
власності на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:00:005:0376 за ОСОБА_1; припинення
права власності ОСОБА_2 на долю в
спільному майні з ОСОБА_1; здійснення
запису в Державному Реєстрі прав на
нерухоме майно про право власності
ОСОБА_1 на жилий будинок за адресою
АДРЕСА_1 та про право власності ОСОБА_1
на земельну ділянку, розташовану за
адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:00:005:0376,- відмовити в повному
обсязі.

Рішення постановлено в нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 11 червня 2014 року.

Повний текст рішення складений 13
червня 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Донецької області
через Дебальцевський міський суд.

Суддя Дебальцевського

міського суду
Т.М. Попович