АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/3261/2014 Головуючий у суді першої
інстанції:Трусова Т.М.. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Кулікової С.В., Поліщук Н.В.
за участю: представника ОСОБА_3
представника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 18 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та
стягнення грошових коштів
та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
стягнення грошової компенсації та
боргу за кредитними зобов'язаннями.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 4 липня 2011 року залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 6 грудня 2011 року позов ОСОБА_3 було
задоволено. У задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 липня 2013 року
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 4 липня 2011 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 6 грудня
2011 року скасовано, справу направлено до
суду першої інстанції на новий розгляд.

За наслідками розгляду справи,
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18 грудня 2013 року позов ОСОБА_3
та зустрічний позов ОСОБА_5 було
задоволено частково.

Поділено квартиру АДРЕСА_1, яка є
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 104,3 кв.м.,
жилою площею 54,8 кв.м., яка належить
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право
власності на квартиру від 14 травня 1997
року серії КВ № 5884, зареєстровану в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 16
травня 1997 року за реєстровим № 39972.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3
та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.
Вказуючи при цьому на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи. А відтак
вважали, що рішення суду підлягає
скасуванню з постановленням нового : за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 частково, а
саме в частині відмови у задоволення
заявлених ним вимог у повному обсязі,
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 з
постановленням нового по суті
заявлених нею позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційних скарг, вважає що
апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню, а апеляційна скарга
ОСОБА_5 підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 19 листопада 1993
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають двох дітей -
дочку: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина-
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року шлюб між
сторонами було розірвано.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_3 при зверненні до суду із
позовом із урахуванням поданих
уточнень ставив питання про виділення
йому в порядку поділу спільного майна
подружжя 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та
стягнення з відповідача грошових
коштів в сумі 90 797 гривень, сплачених
ним в інтересах відповідача при
укладенні та виконанні договорів
купівлі-продажу та кредитування з
метою отримання у власність автомобіля
«КІА Sorento, д.н. НОМЕР_1, та грошових
коштів в сумі 6 800 гривень отриманих
відповідачем у борг для придбання
автомобіля та повернутих ним за
борговими зобов'язаннями відповідача
під час шлюбу.

ОСОБА_5 у свою чергу зверталася із
зустрічним позовом та із урахуванням
поданих уточнень, ставила питання про
виділення їй в порядку поділу майна
подружжя 3/4 частини квартири АДРЕСА_1;
визнання за нею права на майно та
обладнання, яке знаходиться в кухні,
вітальні, туалеті та душовій, гостинній
і дитячій кімнаті на загальну суму 256 670
гривень, а за ОСОБА_3, - право на майно та
обладнання, яке знаходиться у спальні,
на загальну суму 69 900 гривень; виділення
їй у власність ѕ частини будівельних
матеріалів у недобудованому
трьохповерховому цегляному будинку та
двох цегляних господарських спорудах,
що знаходяться в с. Бузова Київської
області; стягнений грошової
компенсації 1/2 частини грошових коштів,
вкладених у придбання автомобіля «Volvo»
д.н.з. НОМЕР_2 в сумі 320 000 гривень;
стягнення боргу за кредитним договором
в сумі 3 316,47 гривень.

Задовольняючи вимоги позивачів в
частині поділу майна що є спільною
сумісною власністю, а саме квартири
АДРЕСА_1 та визнаючи за ними право
власності на Ѕ частину ( за кожним) суд
першої інстанції виходив з того, що у
відповідності до вимог ст. 60 СК України,
майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності. При
цьому вважається, що кожна річ, набута
за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Таке ж положення
містить і норма ст. 368 ЦК України.

Також судом зазначалось, що згідно
ст. ст.69, 70 СК України дружина та чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу такого майна,
частки дружини та чоловіка є рівними

Крім того, за змістом ч. 2, 3 ст. 70 СК
України відступлення від засади
рівності часток подружжя може мати
місце лише у виключних випадках за
наявності певних обставин, зокрема,
якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сімї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сімї, або якщо з один з подружжя
залишаються діти чи непрацездатні
повнолітні син і дочка, за умови що
розмір аліментів, які вони отримують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

При цьому судом вказувалось, що за час
розгляду справи сторонами не було
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження наявності обставин,
які б давали підстави для збільшення
частки у майні щодо кожного у
відповідності до заявлених ними вимог
та положень ст. 70 СК України.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду в зазначеній вище частині
розглянутих вимог сторін є такими що
відповідають матеріалам справи,
положенням діючого законодавства.

Посилання апеляційної ОСОБА_5 скарги
на незаконність рішення суду в
вищевказаній частині, з підстав того,
що в спірній квартирі позивачем було
проведено переобладнання не
заслуговують на увагу, оскільки судом
вирішувалось питання щодо
встановлення ідеальних часток
власності, а не поділ квартири в
натурі.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3
щодо стягнення з відповідача
компенсаційної суми як вартості Ѕ
частини автомобіля, що був придбаний
ними в період шлюбу, суд першої
інстанції вказував на те, що позивач
не ставив питання щодо визнання такого
автомобіля спільним сумісним майном
подружжя так як право власності на
автомобіль було оформлено на ОСОБА_5 у
відповідності до договору купівлі -
продажу у 2007 році.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про
те що судом першої інстанції при
розгляді даного питання не було
враховано те, що згідно з графіком
погашення кредиту укладеного 26.02.2007
року право сумісної власності на
автомобіль сторони набудуть лише 25.01.2014
року, на думку колегії суддів не
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Так як перебування майна у іпотеці не
перешкоджає його поділу між подружжям
у судовому порядку та визнання права
власності на нього, оскільки під час
поділу такого майна дія договору
іпотеки не припиняється ст. 23 Закону
України «Про іпотеку» та такий поділ не
є розпорядженням ( відчуженням)
предметом іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні вимог
ОСОБА_5 щодо поділу рухомого майна, а
саме меблів та побутової техніки, що
знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 суд
першої інстанції виходив з положень ч. 4
ст. 267 ЦК України, а саме за сплином
строку позовної давності про який було
заявлено стороною під час розгляду
справи.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна, так як вирішуючи питання
щодо поділу між сторонами квартири, як
спільної сумісної власності подружжя,
суд тим самим визнав, що сторони не
пропустили позовну давність і щодо
інших вимог в частині поділу майна
подружжя.

Крім того, судом першої інстанції не
було взято до уваги,

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд безпідставно відмовив у
розгляді вимог щодо поділу рухомого
майна за сплином строку позовної
давності, а тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню з постановленням
нового, за яким вимоги щодо поділу
рухомого майна не підлягають
задоволенню.

Так як, позивачем ( ОСОБА_5) не було
надано доказів того, що майно яке вона
просить поділити між подружжям було
придбано під час шлюбу та є спільним
майном подружжя.

Надані до суду фотокартки не є належним
та допустимим доказом на підтвердження
зазначених вище вимог у розумінні ст.
ст.58-59 ЦПК України.

Так як апеляційні скарги не містять
доводів, щодо невідповідності
висновків суду в частині відмови у
задоволенні вимог щодо поділу
автомобіля «Вольво» з державним
номерним знаком «НОМЕР_2» та
недобудованих будівель, то відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України судом
апеляційної інстанції рішення суду в
цій частині не перевірялось.

Інші доводи апеляційних скарг
правильності висновків суду не
спростовують та не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції були
порушені норми матеріального права
які призвели б до скасування судового
рішення повністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні вимог ОСОБА_5 про
поділ рухомого майна змінити в частині
правового обґрунтування висновків
суду.

У іншій частині судове рішення
залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення. Може бути оскаржено у
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий:

Судді: