РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м.
Рівне

Рівненський міський суд Рівненської
області

головуючий суддя - Харечко С.П.,

секретар - Терешкович Ю.М.,

з участю представника позивача -
адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в
Рівненський міський суд Рівненської
області з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя.

В судовому засіданні позивач змінила
предмет позову, зазначила про те, що з 15
вересня 2007 року між нею та ОСОБА_4 було
укладено шлюб, від якого сторони мають
неповнолітню - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивачка вказує, що за період шлюбу
нею та ОСОБА_3 було набуто право
власності на автомобілі Mersedes Bens Sprinter 308,
вантажний, 2001 року випуску, державний
номер НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego, вантажний, 2005
року випуску, державний номер НОМЕР_2;
та причіп Moeslein, 2002 року випуску,
державний номер НОМЕР_3, половину
вартості яких позивачка по справі
просить стягнути на її користь з
відповідача по справі. Разом з тим,
зазначає що в період із 01.01.2010р. по
30.06.2013р. відповідачем по справі було
отримано дохід в розмірі 205000.00 гривень,
половину розміру яких ОСОБА_3 просить
стягнути на її користь з ОСОБА_4

Представник позивачки ОСОБА_3 - адвокат
ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, надала
суду пояснення аналогічні тим, що
зазначенні в поданій позовній заяві з
відповідними змінами предмету на
підставі заяви, просила задоволити їх
повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
адвокат ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги
визнав частково, зокрема, в частині
стягнення на користь позивачки по
справі з його довірителя половини
вартості транспортних засобів,
перелічених в позовній заяві, поданій
по справі з відповідними змінами,
визначеної у висновку судової
автотоварознавчої експертизи, яку було
проведено по даній справі. В
задоволенні позовних вимог про
стягнення на користь ОСОБА_3 з
відповідача по справі половини розміру
доходу, отриманого останнім в період з
01.01.2010р. по 30.06.2013р., просив відмовити у
зв'язку з їх безпідставністю та
необґрунтованістю. Суду пояснив, що
позивачка, як і його довіритель,
зареєстрована та здійснює
підприємницьку діяльність. За час
шлюбу нею було отримано дохід від
господарської діяльності, розмір якого
до складу спільного майна подружжя
позивачкою не включений і не є
предметом поділу. Що стосується
розміру доходу який є предметом поділу
по справі, вважає, що він не є чистим
доходом в розумінні положень
Податкового Кодексу України, а тому не
підлягає поділу. Одночасно зазначив,
що, відповідно до вимог законодавства,
поділу підлягає лише чистий дохід,
отриманий від здійснення
господарської діяльності як його
довірителем, так і позивачкою по справі
за час шлюбу, який повністю був
витрачений ними в інтересах сім'ї та на
здійснення підприємницької
діяльності, зокрема, на сплату податків
та інших обов'язкових платежів,
забезпечення витрат, необхідних для
здійснення такої діяльності, а головне
на придбання транспортних засобів,
вартість яких є предметом поділу по
даній цивільній справі.

Суд, дослідивши матеріали даної
цивільної справи, заслухавши пояснення
представників сторін, оцінивши наявні
докази в їх сукупності, прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 підлягають частковому
задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст.ст..10, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом було встановлено, що
підтверджується дослідженим судом
Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_4,
виданим Відділом РАЦСу Рівненського
міського управління юстиції, 15 вересня
2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін по справі
народилась донька - ОСОБА_5, що
підтверджується дослідженим судом
Свідоцтвом про народження Серії
НОМЕР_5, виданим Відділом РАЦСу
Рівненського міського управління
юстиції 29 листопада 2012 року.

Враховуючи роз'яснення, які містяться в
пункті 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійним та поділ
спільного майна подружжя», суд вважає
за необхідне встановити час припинення
сторонами по справі спільного ведення
господарства - фактичного припинення
шлюбних відносин.

Так, відповідач по справі в поданих
суду письмових запереченням зазначив
про те, що в середині жовтня 2012 року
вони з позивачкою припинили шлюбні
відносини. Вказані обставини було
підтримано й представником
відповідача під час судового розгляду.
Одночасно, представник позивача по
справі вказаних обставин не
спростовував.

З огляду на зазначене суд, приходить до
висновку про те, що встановленою є
обставина про фактичне припинення
шлюбних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
середині жовтня 2012 року.

Судом було встановлено, що сторонами по
справі не заперечується, а тому
відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК
України не підлягає доказуванню, що за
час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було набуто
право власності на автомобілі Mersedes Bens
Sprinter 308, вантажний, 2001 року випуску,
державний номер НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego,
вантажний, 2005 року випуску, державний
номер НОМЕР_2; та причіп Moeslein, 2002 року
випуску, державний номер НОМЕР_3, які
використовувались ними для здійснення
підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку ( доходу),
суд приходить до висновку, що
перераховані вище автомобілі, а також
причіп є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_4.

Судом було встановлено, що
підтверджується дослідженою
Відповіддю ВРЕР м.Рівне та не
заперечувалось відповідачем по справі,
що автомобілі Mersedes Bens Sprinter 308,
вантажний, 2001 року випуску, державний
номер НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego, вантажний, 2005
року випуску, державний номер НОМЕР_2;
та причіп Moeslein, 2002 року випуску,
державний номер НОМЕР_3, було відчужено
останнім без відома позивачки по
справі 26 жовтня 2013 року, 24 квітня 2013
року та 24 квітня 2013 року відповідно.

Згідно з дослідженим судом Висновком
Експерта №40325/2 ПС, складеним 07 квітня
2014 року за результатами проведення
судової автотоварознавчої експертизи,
вартість спірних автомобілів
становить:

1.Вартість Mersedes Bens Sprinter 308, вантажний, 2001
року випуску, державний номер НОМЕР_1
станом на 26.10.2013р. становить 93 194 грн.:

2.Вартість ; Mersedes Bens Atego, вантажний, 2005
року випуску, державний номер НОМЕР_2
станом на 24.04.2013р. становить 184 823 грн.:

3.Вартість причепу Moeslein, 2002 року
випуску, державний номер НОМЕР_3, станом
на 24.04.2013р. становить 58 164 грн.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не зазначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст.71 СК України, якщо
дружина та чоловік не домовились про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Разом з тим, положеннями ч.1 ст.63 та ч.1
ст.65 СК України, передбачено рівність
прав кожного із подружжя на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними) та
необхідність взаємної згоди подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
абзаці 2 пункту 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійним та поділ
спільного майна подружжя» у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

З огляду на зазначене, суд вважає, що
вартість відчужених відповідачем по
справі без належної на те згоди
позивачки по справі автомобілів Mersedes
Bens Sprinter 308, вантажний, 2001 року випуску,
державний номер НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego,
вантажний, 2005 року випуску, державний
номер НОМЕР_2; та причепу Moeslein, 2002 року
випуску, державний номер НОМЕР_3,в
розмірі, визначеному згідно з
висновком експертизи, проведеної по
даній справі, має бути врахована судом.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення на її користь з
відповідача по справі ОСОБА_4 ? вартості
автомобілів Mersedes Bens Sprinter 308, вантажний,
2001 року випуску, державний номер
НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego, вантажний, 2005 року
випуску, державний номер НОМЕР_2; та
причепу Moeslein, 2002 року випуску,
державний номер НОМЕР_3, а саме в
розмірі 168 090,50 грн. є обґрунтованою та
підлягає до задоволення.

Стосовно заявлених ОСОБА_3 позовних
вимог про стягнення на її користь
половини доходів, отриманих ОСОБА_4 від
здійснення ним підприємницької
діяльності, суд вважає їх
безпідставними та необґрунтованими, а
тому такими, що не підлягають до
задоволення з огляду на наступне.

Згідно досліджених судом свідоцтв про
державну реєстрацію, що представником
позивача по справі не заперечувалось, а
тому, відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК
України не підлягає доказуванню,
відповідач по справі 18 грудня 2007 був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець.

З досліджених судом Відповіді
Управління ПФУ м. Рівне ПФУ України
№1364/02-Д від 29.05.2014р. та Свідоцтва
платника єдиного податку СеріїНОМЕР_6,
слідує, що суб'єкт господарювання
ОСОБА_4 перебував на спрощеній системі
оподаткування та є платником єдиного
соціального внеску та ним було
сплачено страхові внески на загальну
суму 11 625,88 грн.

Відповідно до дослідженої судом
Відомості, виданої ПП «ОККО-Бізнес» по
старт-картці НОМЕР_7, яка згідно з
Наказом №42-3 по основній діяльності
підприємства, винесеним 01 липня 2011 року
ТзОВ «Хлібодар», належно завірена
копія якого досліджувалась судом,
закріплена за ПП ОСОБА_4, сума витрат,
понесених останнім на придбання
дизельного палива (в тому числі
категорії/класу преміум) в період з
01.07.2011р. по 30.07.2013р. становить 754 322,84 грн.

Згідно з дослідженим Витягом з
відомостей у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців Державного
підприємства «Інформаційно-ресурсний
центр» та представником позивача по
справі не заперечувалось, а тому суд
вважає встановленим, що позивач по
справі - ОСОБА_3 з 05 квітня 2011 року
зареєстрована як фізична особа
підприємець, вид діяльності за кодом
КВЕД 60.24.0 - діяльність автомобільного
вантажного транспорту, та на час
розгляду справи судом не перебуває в
процесі припинення.

З Відповіді ДПІ у м.Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області
Міндоходів та зборів України
№8278/17-16-10/10 від 08.112013р., дослідженої
судом, дохід отриманий фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 в період з
01.01.2010р. по 30.06.2013р. становить 205 000
гривень.

Відповідно до дослідженої судом
Податкової декларації про майновий
стан і доходи за 2011 рік, сума одержаного
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4
від провадження господарської
діяльності за 2011 рік становить 60 440
грн., з яких сума витрат становить 53 595
грн., а сума чистого оподатковуваного
доходу - 6 845 грн..

З досліджених судом Податкових
декларації про майновий стан і доходи
за 2011 рік та 2012 рік сума одержаного
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
від провадження господарської
діяльності за 2011 рік та 2012 рік
відповідно становить 296 184,00 грн. (284 427
грн. - витрати, 11 757 грн. - сума чистого
оподаткованого доходу) та 203 816 грн..

Згідно з Відповіддю №125 від 21.05.2014р.
наданої ТзОВ «Хлібодар», яку було
досліджено судом, ПП ОСОБА_3 надавала
ТзОВ «Хлібодар» послуги
автомобільного вантажного транспорту
в період з 01 квітня 2011 року по 30 вересня
2012 року, за які останній було
перераховано кошти на загальну суму 496
145,00 грн..

Відповідно до вимог статей 57, 61 СК
України, статті 52 ЦК України та
роз'яснення, які містяться в пункті 29
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійним та поділ спільного майна
подружжя» майно фізичної особи -
підприємця не ж об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.
Відповідно до положень частини 5 статті
128 ГК України, громадянин-підприємець
здійснює свою діяльність на засадах
свободи підприємництва та відповідно
до принципів, передбачених у статті 44
цього Кодексу, одним з яких є
здійснення підприємництва на основі
вільного розпорядження прибутком, що
залишається у підприємця після сплати
податків, зборів та інших платежів,
передбачених законом. Аналогічні
положення викладенні в статті 5 Закону
України №698-ХІІ від 07.07.1991р. «Про
підприємництво».

Згідно з положеннями пункту 177.2. статті
177 ПК України об'єктом оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою -
підприємцем від провадження
господарської діяльності є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 142 ГК України, прибуток (доход)
суб'єкта господарювання є показником
фінансових результатів його
господарської діяльності, що
визначається шляхом зменшення суми
валового доходу суб'єкта
господарювання за певний період на
суму валових витрат та суму
амортизаційних відрахувань. Склад
валового доходу та валових витрат
суб'єктів господарювання визначається
законодавством. Для цілей
оподаткування законом може
встановлюватися спеціальний порядок
визначення доходу як об'єкта
оподаткування.

Аналіз положень зазначених вище норм
законодавства дає суду підстави
вважати, що кожен з подружжя має право
претендувати виключно на частку
одержаного, тобто чистого доходу
отриманого від господарської
(підприємницької) діяльності іншого з
подружжя, а не нарахованого сукупного
доходу.

Судом було встановлено, що відповідач
по справі знаходиться на спрощеній
системі оподаткування, у зв'язку з чим,
суд приходить до висновку, що дохід,
який зазначався ним в податкових
деклараціях визначався в межах
максимально дозволених розмірів,
визначених статтею 291 ПК України, а
різниця між сумою витрат та сумою
чистого оподатковуваного доходу, який
фактично отримувався ОСОБА_4 суттєво
відрізняється та є незначним.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пункті 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства.

Судом було встановлено, що в середині
жовтня 2012 року сторони по справі
фактично припинили шлюбні відносини,
перестали вести спільне господарство,
мати спільний бюджет.

Позивачкою по справі не було надано
суду жодних належних доказів, які
підтверджували, що чистий дохід
отриманий відповідачем по справі від
здійснення підприємницької діяльності
як і чистий дохід, отриманий нею самою,
за час шлюбу було закумульовано
подружжям на банківських рахунках та
або, що такий дохід використовувався
відповідачем по справі не в інтересах
сім'ї.

Таким чином, беручи до уваги факт
придбання спірних автомобілів за дохід
отриманий сторонами по справі від
здійснюваної ними підприємницької
діяльності, що представником ОСОБА_3 не
заперечувалось; також розмір витрат,
які несли сторони по справі для
здійснення кожним з них господарської
діяльності, що підтверджується
дослідженими судом податковими
деклараціями та відомостями наданими
ПП «ОККО-Бізнес» по старт-картці, яка
закріплена за ОСОБА_4; те що з вказаної
суми сукупного доходу сплачувались
податки та інші обов'язкові платежі;
той факт, що сторони по справі за час
спільного проживання не мали власного
житла, у зв'язку з чим, були змушенні
орендувати квартиру та несли додаткові
витрати, а будь-яких інших джерел
доходів вони не мали, що представником
позивача по справі не заперечувалось,
суд вважає доведеними твердження
викладенні відповідачем по справі в
запереченнях та підтриманні його
представником під час судового
розгляду про те, що чистий дохід
одержаний сторонами по справі був
єдиним джерелом прибутку сім'ї ОСОБА_4
та в повному обсязі використовувався в
інтересах сім'ї, а тому поділу не
підлягає.

Разом з тим, підстави набуття права
спільної сумісної власності подружжя
(тобто перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст.60 СК України,
за змістом якої майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловіку на праві спільної сумісної
власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя. Тільки в разі
встановлення цих фактів норма ст.60 СК
України вважається правильно
застосованою.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним Судом України в Постанові
від 02 жовтня 2013 року по справі №6-79цс13,
прийнятій за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, а
тому, відповідно до вимог ст.ст.360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для
застосування. Разом з тим, згідно з ч.2
ст.214 ЦПК України при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення.

Судом було встановлено, що сторони по
справі кожен окремо займався
підприємницькою діяльністю та не брав
участі своєю працею або коштами в
підприємницькій діяльності іншого з
подружжя, у зв'язку чим суд приходить до
висновку про те, що грошові кошти -
дохід, отриманий кожним з них не набув
статусу спільного майна подружжя в
розумінні статті 60 СК України та
правової позиції, викладеної у
вказаній вище постанові ВС України, а
тому в суду відсутні підстави для
поділу такого доходу як спільної
сумісної власності подружжя.

Одночасно суд, приходить до висновку
про те, що одночасний поділ вартості
майна, набутого подружжям ОСОБА_4 за час
шлюбу, а саме автомобілів Mersedes Bens Sprinter
308, вантажний, 2001 року випуску,
державний номер НОМЕР_1; Mersedes Bens Atego,
вантажний, 2005 року випуску, державний
номер НОМЕР_2; та причепу Moeslein, 2002 року
випуску, державний номер НОМЕР_3, і
доходу отриманого ОСОБА_4 за період з
01.01.2010р. по 30.06.2013р., за рахунок якого
таке майно придбавалось, буде
порушенням прав відповідача по справі,
оскільки фактично спричинить
подвійний поділ одного й того ж об'єкта
власності.

З огляду на зазначене, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
стягнення з ОСОБА_4 на її користь
половини доходів, отриманих
відповідачем по справі за період із
01.01.2010р. по 30.06.2013р., у зв'язку з їх
безпідставністю та необґрунтованістю.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60-64, 82, 88, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна
задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2
частину вартості реалізованих без її
згоди транспортних засобів в розмірі 168
090 (сто шістдесят тисяч дев'яносто)
гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
понесені судові витрати в розмірі 1 680
(одна тисяча шістсот вісімдесят) грн. 90
коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Рівненський міський суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10 - денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Харечко С.П.