Номер провадження: 22-ц/785/5250/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19.03.2014 року по справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4, третя особа - Третя Одеська
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування недійсним,
витребування майна,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 1-2), який доповнив в ході
розгляду справи (а. с. 100) та просив
відновити йому строк позовної давнини
для подання позову, визнавши причину
пропуску поважною, визнати недійсним
договір дарування квартиру АДРЕСА_1,
укладений 06 вересня 1995 року між ним та
ОСОБА_4, посвідчений в Третій Одеській
державній нотаріальній конторі
нотаріусом ОСОБА_9, визнати за ним право
власності на зазначену квартиру та
витребувати у відповідача вказану
спірну квартиру.

Свої позовні вимоги позивач, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що він є власником
спірної квартири на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів 07.02.1995
року, в квартирі проживає він один,
сплачує комунальні послуги, як власник
по травень 2013 року включно. В липні 2013
року він отримав від КП ЖКС
«Чорноморський» рахунок-повідомлення
на оплату комунальних послуг, в якому
платником зазначено було ОСОБА_4, у
зв`язку з чим з він звернувся до КП ЖКС
«Чорноморський» і отримав відповідь за
№ К-100л/п від 08.08.2013 року, з якої дізнався
про те, що особистий рахунок на ОСОБА_4
був відкритий 01.06.2013 року на підставі
договору дарування від 06.09.1995 року,
копію договору дарування було додано
до відповіді.

Позивач зазначив, що він такого
подарунку сторонній для нього особі не
дарував. ОСОБА_4 є зятем його колишньої
дружини ОСОБА_7, з якою він розлучився в
80-х роках, вона померла в 2002 року.
Позивач вказав, що підпис в договорі
схожий на його підпис, але не зовсім
такий, яким він зазвичай розписується,
і він вважає, що такий документ міг
з'явитись в результаті неправомірних
дій відповідача і його дружини ОСОБА_8,
а також неправомірних дій нотаріуса
ОСОБА_9 Намагаючись пригадати, яким
чином міг з'явитись договір дарування,
він згадав, що приблизно у вересні 1995
року ОСОБА_8 запропонувала йому
примиритись з ОСОБА_7 і перейти жити до
неї, а спірну квартиру здавати в оренду,
але для цього, як вона пояснила,
потрібно було оформити довіреність на
неї, на що позивач погодився. Одразу ж
із-за столу, де у зв'язку з примиренням
вживались алкогольні напої, його взяли
під руки і відвезли до нотаріуса, який
чекав на нього, і дав підписати
документ, як він вважав на той час,
довіреністю. Пізніше ОСОБА_8 дійсно
укладала договори оренди, визначаючи
себе в них, як господарку його квартири,
пояснювала, що вона вказує в договорах
оренди себе, як господарку, оскільки
так вона має більше довіри від
орендарів. Він продовжував сплачувати
комунальні платежі з отриманих від
оренди грошей і не вважав суттєвим те,
що ОСОБА_8 вказувала себе як господарку.
Приблизно в 1999 року ОСОБА_7
запропонувала йому залишити її
квартиру і піклуватись про себе одному
в спірній квартирі, що він і зробив,
оскільки спірна квартира є його єдиним
місцем проживання. Позивач вказав, що
відповідач разом з ОСОБА_7 і її донькою
ввели його в оману з приводу підписання
довіреності, а нотаріус, не зважаючи на
його нетверезий стан, і не маючи
можливості спілкуватись з ним,
оскільки він був і є глухонімим,
апріорі не міг прочитати йому і
пояснити суті підписаного документу,
з'ясувати наявність волевиявлення,
оскільки він є малограмотним і під час
укладення угоди не було перекладача.

Позивач вказав, що про факт укладення
угоди він дізнався тільки в результаті
свого запиту до КП ЖКС. Він не передавав
свою квартиру відповідачеві, а
відповідач її не приймав як дар, він
продовжує володіти своєю квартирою і
сплачувати за неї комунальні платежі.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав
суду заперечення на позов, в яких
зазначав, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, оскільки, на
його думку, строк позовної давності,
визначений діючим законодавством
України, пропущено позивачем, що заява
позивача про те, що він підписував
довіреність, а не договір, є
голослівною, оскільки довіреності по
факту немає. Представник також
зазначив, що позивач є грамотною
людиною, яка була в змозі прочитати
текст договору та зрозуміти наслідки
вчиненого правочину без роз`яснень
нотаріуса, що підтверджується фактом
того, що ОСОБА_5 працював на заводі
фахівцем токарем-фрезеровщиком
високого розряду, що свідчить про його
вміння читати, креслити та володіти
особливими математичними навиками
користування логаріфмічною лінійкою.
Зазначав про зловживання позивачем
спиртними напоями і його лікування в
психіатричному закладі від психічного
захворювання. В запереченнях
зазначено, що відповідач не має наміру
будь-яким чином порушувати житлові
умови ОСОБА_5, що він не мав наміру і не
здійснював будь-яких дій, направлених
на порушення житлових прав позивача у
вигляді користування вказаною
квартирою, однак він проти проживання
разом з позивачем в спірній квартирі
будь-якої іншої особи.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду,
представник позивача ОСОБА_10
підтримала позовні вимоги ОСОБА_5 і
просила суд задовольнити його позов.
Представник відповідача заперечував
проти задоволення позову. Третя особа
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 в судові
засідання не з'являлась, однак надала
суду заперечення на позов, в яких
зазначила, що спірний договір
посвідчувала дійсно вона, що з вересня
2007 року вона не є співробітником
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори, що нотаріальна
дія по посвідченню спірного договору
була здійснена з повним дотриманням
вимог законодавства, нею було
з'ясовано, що глухонімий громадянин,
який звернувся за вчиненням
нотаріальної дії був письменним, була
з'ясована його воля відносно
вищевказаної угоди, було роз'яснено
законодавство, він сам прочитав та
підписав документ. У нотаріуса не було
підстав вважати, що хтось із учасників
угоди не може розуміти значення своїх
дій та керувати ними чи внаслідок
зловживання спиртними напоями або
наркотичними засобами. Просила
відмовити ОСОБА_5 у задоволенні
позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19.03.2014 року визнано недійсним
договір дарування квартири за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 6 грудня 1995 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений
нотаріусом Третьої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9,
реєстровий № 3-5105. Витребувано у ОСОБА_4
на користь ОСОБА_5 квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. Визначено, що дане рішення,
після набрання законної сили, є
підставою для реєстрації за ОСОБА_5
квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальна
площа 34,5 кв. м., жила площа 17,4 кв. м.
Реєстраційною службою Одеського
міського управління юстиції.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
через свого представника подав
апеляційну скаргу на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19.03.2014 року, в якій просить рішення суду
від 19.03.2014 року скасувати, прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу в
позовних вимогах в повному обсязі,
посилаючись на те, що суд помилково
ухвалив вказане рішення, на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Позивачем рішення суду не
оскаржується.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, представник позивача
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги. Інші учасники
процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходило. Від третьої особи на
адресу суду надійшла заява про розгляд
справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового рішення з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 06.09.1995р ОСОБА_5 подарував
ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 володів вказаною квартирою на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 07.02.1995 року.

Спірна квартира є єдиною квартирою,
єдиним житлом ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 є інвалідом з дитинства 3 групи
як глухонімий, що підтверджено
дослідженими судом матеріалами
медичних карток і довідкою про
інвалідність.

В спірній квартирі ОСОБА_5
зареєстрований і проживає з 31.05.1989 року,
постійно оплачує комунальні платежі,
що було підтверджено наданням суду для
огляду оригіналів квитанцій з 1994 року
по день слухання справи. Особовий
рахунок був відкритий на позивача з
травня 1989 року по 01.06.2013 року, тобто по
день переоформлення на ОСОБА_4, що
підтверджується листом КП «ЖКС
Чорноморський» Київського району №
100л/п-К від 08.08.2013 року.

Згідно трудової книжки, виписаної
ОСОБА_5 31.10.1053 року, освіта в нього є
начальною, за професією він робочий,
робітником вищого розряду не був за
жодною з професій, якими він володів з
1953 року, з 1988 року працював
транспортировщиком та різноробочим, що
повністю спростовує доводи
представника відповідача про
наявність високого розряду і освіти у
ОСОБА_5, достатніх для розуміння
наслідки вчиненого правочину без
роз'яснень нотаріуса та без перекладу.

Згідно епікризу (завірено № 1604 від
6.12.2013 року) ОСОБА_5 проходив з 15.02.1988 року
по 12.04.1988 року курс лікування в денному
стаціонарі Одеської клінічної
психіатричної лікарні № 1 за
направленням з поліклініки. Лікарі
зазначили, що «контакт з хворим
ускладнений у зв'язку з глухонімотою,
на письмові питання дає невизначені
відповіді, простого опису своїх скарг
не дає, не зважаючи на повторні
роз'яснення, бесіда ведеться через
перекладача». При проходженні курсу
лікування там же з 08.02.1996 року по 08.04.1996
року лікарями було відзначено, що в
минулому ОСОБА_5 неодноразово
знаходився на лікуванні в денному
стаціонарі лікарні; щодо психічного
стану вказано, що контакт з хворим
можливий тільки в письмову вигляді,
однак ускладнений через погане знання
російської мови.

Враховуючи складність налагодження
контакту з ОСОБА_5 лікарями з наведених
в епікризах причин, в тому числі і у
зв'язку з поганим знанням російської
мови, суд першої інстанції вважав, що
нотаріусом при посвідченні
оспорюваного договору дарування не
було дотримано ст. 5 Закону України «Про
нотаріат». Нотаріус не сприяла
громадянину похилого віку ОСОБА_5 у
здійсненні його прав та захисті його
законних інтересів, не роз'яснила
ОСОБА_5 належним чином і не сприяла
належному роз'ясненню через
перекладача його прав та обов'язків, а
також, що було важливим, належному
роз'ясненню наслідків вчинюваних ним
дій по відчуженню безоплатно його
єдиної нерухомості і житла,
недостатньо сприяла тому, щоб юридична
необізнаність глухонімого ОСОБА_5 не
могла бути використана йому на шкоду, в
результаті чого нотаріусом було
порушено п. 13, 31 Інструкції «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», оскільки нотаріусом не було
встановлено, чи є ОСОБА_5 письменним і
таким, що добре розуміє російську мову,
і чи в змозі він письмово вести
спілкування без порушення його прав та
інтересів.

Суд критично віднісся до наданих
представником відповідача на
підтвердження прийняття дару
квитанцій про сплату ОСОБА_4
комунальних платежів, в тому ж ЖЕУ № 206,
в якому сплачував комунальні платежі і
позивач за спірну квартиру, оскільки
вказані квитанції підтверджують
сплату комунальних платежів ОСОБА_4 в
1998 році за іншу квартиру по вул.
Вільямса.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не
прийняв дар, а позивач не мав наміру і
не передав дар спірну квартиру
відповідачеві, як то передбачено ч. 2 ст.
243 ЦК УРСР (1963 року). Суд зазначив, що
бере до уваги і надає належну оцінку
визнанню вказаного фактом самим
відповідачем і його представником в
запереченнях на позов, де вказано про
відсутність у відповідача з моменту
укладення угоди до дійсного часу
наміру порушувати житлові умови і
права у вигляді права користування
позивача спірною квартирою.

Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
буди вільним і відповідати його волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно ст. 41 ЦК України (1963 року)
угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Згідно п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику по справам про визнання угод
недійсними» від 28.04.1978 року (з
наступними змінами), при вирішенні
позовів про визнання угоди недійсною
на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати
на увазі, що такі вимоги можуть бути
задоволені при доведеності фактів
обману і під обманом у таких випадках
слід розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

З урахуванням встановлених фактів, суд
дійшов висновку про те, що оспорюваний
договір дарування був укладений на
користь ОСОБА_4 в результаті того, що
він ввів в оману ОСОБА_5 з метою
заволодіти його власністю, оскільки в
судовому засіданні достовірно
встановлено відсутність намірів
позивача подарувати квартиру, яка для
нього є єдиним житлом, тому договір
підлягає визнанню недійсним в порядку
ст. 57 ЦК України ( 1963 року). З цих підстав
в силу ст. 388 ЦК України підлягають
задоволенню вимоги позивача в частині
витребування з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 на його користь
вказаної квартири, оскільки
порушується конституційне право
позивача на житло.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, протягом якого
особа може звернутися в суд з вимогою
захисту своїх цивільних прав чи
інтересів.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність становить три роки.

За загальними правилами ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права.

Ст. 71 ЦК України (1963 року) передбачає, що
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушене
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Ст. 76 ЦК України (1963 року) передбачає, що
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналась чи повинна була
дізнатись про порушення свого права.

Ч. 2 ст. 80 ЦК України (1963 року) передбачає,
що якщо суд визнає поважною причину
пропуску строку позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Суд першої інстанції вважав доведеним,
що про порушення свого права ОСОБА_5
дізнався, коли отримав лист КП «ЖКС
Чорноморський» Київського району №
100л/п-К від 08.08.2013 року про
переоформлення на ОСОБА_4 особового
рахунку на спірну квартиру на підставі
договору дарування, копія якого була
додана, а тому строк позовної давності
порушений з поважних причин та
порушене право підлягає захисту, а в
задоволенні клопотання про
застосування строку позовної давності
слід відмовити.

За таких обставин, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
позивача.

Однак, судова колегія не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки суд першої
інстанції дійшов до таких висновків
неповно з'ясувавши обставини справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
ґрунтуються на недоведених обставинах,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими.

Оскільки, обгрунтовуючи свої позовні
вимоги, відповідно до позовної заяви (а.
с. 1-2) позивач вказував на те, що
відповідач разом з ОСОБА_7 (колишньою
дружиною позивача) і її донькою ввів
його в оману при укладенні спірного
договору дарування, посилаючись на ст.
57 ЦК України, в редакції 1963 року, на
порушення нотаріусом вимог закону при
посвідченні вказаного договору, на
відсутність у нього волевиявлення та
волі на укладення спірного договору та
на те, що він не передавав спірну
квартиру відповідачеві, а відповідач
не приймав її як дар, посилаючись на ч. 2
ст. 243 ЦК України, в редакції 1963 року, з
чого виходив і суд першої інстанції
відповідно до оскаржуваного рішення,
задовольняючи позовні вимоги позивача.

Проте, в судовому засіданні
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивачеві на
праві власності належала квартира
АДРЕСА_1 (а. с. 25, 62 копія Свідоцтва про
право власності).

З метою відчуження вказаної квартири
позивач 14.03.1995 року отримав в Одеському
МБТІ довідку-характеристику за № 128 на
зазначену квартиру для представлення в
державну нотаріальну контору на
предмет оформлення відчуження (а. с. 39
довідка-характеристика) та 22.08.1995 року
отримав з метою оформлення відчуження
даної квартири в державній
нотаріальній конторі довідку про
відсутність заборони на відчуження
вказаної квартири та відсутність
арешту (а. с. 40), що підтверджує наміри
позивача на відчуження належної йому
на той час спірної квартири.

06.09.1995 року позивач відповідно до
нотаріально-посвідченого договору
дарування (а. с. 4-5, 34-35 копія договору
дарування) подарував спірну квартиру
АДРЕСА_1 відповідачеві, а останній
прийняв її в дар та зареєстрував своє
право власності на вказану квартиру в
Одеському МБТІ (а. с. 5 зв. ст.), тобто став
власником спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК України, в
редакції 1963 року, чинної на час
укладення спірного договору, якою
позивач обгрунтовував свої позовні
вимоги, угода, укладена внаслідок
обману, насильства, погрози, зловмисної
угоди однієї сторони з другою, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на край невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Як роз'яснено в п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року, із змінами, «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
яким керувався і суд першої інстанції,
при вирішенні позовів про визнання
угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК
суди повинні мати на увазі, що такі
вимоги можуть бути задоволені при
доведеності, зокрема фактів обману. Під
обманом у таких випадках слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди
шляхом повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, що
укладається.

Тобто, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін угоди. Наявність
умислу в діях відповідача,
повідомлення відповідачем відомостей,
що не відповідають дійсності,
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, щодо яких
особу введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману.

Однак в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, що спірний договір
дарування квартири АДРЕСА_1 позивачем
укладено в результаті введення його в
оману відповідачем відповідно до
вищевказаного. Такі докази не надано
позивачем і суду апеляційної
інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про те, що відповідач
разом з ОСОБА_7 (колишньою дружиною
позивача) і її донькою ввели його в
оману з приводу підписання довіреності
на спірну квартиру, яку він мав на меті
підписати, а під впливом обману
підписав спірний договір дарування,
судова колегія не приймає до уваги,
оскільки ці доводи позивача не
підтверджуються доказами по справі, а
навпаки спростовуються вищевказаними
доказами, які підтверджують наміри
позивача на відчуження спірної
квартири.

Також судова колегія не погоджується з
доводами позивача та висновками суду
першої інстанції, що позивач не
передавав спірну квартиру
відповідачеві, у нього не було такого
наміру, а відповідач її не приймав як
дар, з посиланням на ч. 2 ст. 243 ЦК
України, в редакції 1963 року.

Оскільки, ці доводи спростовуються
відповідачем та матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 243 ЦК України, в
редакції 1963 року, договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
06.09.1995 року позивач відповідно до
нотаріально-посвідченого договору
дарування (ст. 244 ЦК України, в редакції
1963 року, а. с. 4-5, 34-35) подарував спірну
квартиру АДРЕСА_1 відповідачеві, а
останній отримавши
нотаріально-посвідчений договір
дарування, зареєстрував на підставі
вказаного договору своє право
власності на вказану квартиру в
Одеському МБТІ (а. с. 5 зв. ст.) та став
власником спірної квартири, яку в
подальшому використовував на свій
розсуд, здавав в оренду, а позивач,
після укладення спірного договору
дарування, став проживати з колишньою
дружиною ОСОБА_7 в її квартирі, що
вбачається з позовної заяви позивача
(а. с. 1-2).

Зазначене (передача
нотаріально-посвідченого договору
дарування відповідачеві, реєстрація на
підставі цього договору права
власності відповідачем на спірну
квартиру, здача в оренду відповідачем
спірної квартири та користування нею)
підтверджує передачу позивачем
спірної квартири відповідачеві та
укладення спірного договору дарування
(ч. 2 ст. 243 ЦК України, в редакції 1963
року).

Судова колегія не приймає до уваги
доводи позивача стосовно того, що він
володіє своєю квартирою і сплачує за
неї комунальні платежі, а тому не
передавав квартиру відповідачеві.

Оскільки, як вбачається з позовної
заяви (а. с. 2), позивач в 1999 році на
пропозицію колишньої дружина ОСОБА_7
переселився в спірну квартиру, в якій
проживає, як вбачається із заперечень
на позовну заяву представника
відповідача (а. с. 45), з дозволу
відповідача - родича (зять) ОСОБА_7, так
як, враховуючи зловживання спиртними
напоями та агресивний стан позивача,
унеможливили його спільне проживання з
ОСОБА_7

Однак, користування чужою квартирою не
звільняє користувача від оплати
комунальних послуг, а проживання в
спірній квартирі з дозволу власника не
свідчить про те, що позивач не передав
її відповідачеві відповідно до
спірного договору.

Також судова колегія не погоджується з
доводами позивача та висновками суду
першої інстанції стосовно порушень
нотаріуса при посвідченні спірного
договору дарування, враховуючи, що
позивач є глухонімим, оскільки це не
підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, підтверджується
матеріалами справи та вбачається з
позовної заяви позивача, що позивач
хоча і є глухонімим, однак має
початкову освіту вміє писати та читати,
працював на різних посадах, самостійно
звертається із заявами в різні органи,
в тому числі і в КП ЖКС «Чорноморський»,
отримував відповіді на вказані заяви
та відповідні документи, (а. с. 6, 39-40, 48,
77-81).

Посилання суду першої інстанції на
лікарські епікризи стосовно позивача
(а. с. 94-95), судова колегія не приймає до
уваги, враховуючи підстави з яких
заявлялися позовні вимоги та, оскільки
вони характеризують стан позивача в
період захворювання, а не в момент
укладення спірного договору дарування
та не спростовують його вміння писати і
читати.

За таких обставин, відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог позивача.

Також судова колегія звертає увагу на
те, що спірний договір дарування
укладено 06.09.1995 року (а. с. 4-5, 34-35), а з
позовом до суду позивач звернувся лише
11.09.2013 року (а. с. 1).

Відповідно до ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК
України, в редакції 1963 року, загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушене (позовна
давність), встановлюється в три роки;
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін; перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналась чи повинна була дізнатись
про порушення свого права; сплив строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові, якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

З висновками суду першої інстанції
стосовно того, що про порушення свого
права позивач дізнався, коли отримав
лист КП «ЖКС Чорноморський» Київського
району № 100л/п-К від 08.08.2013 року про
переоформлення на ОСОБА_4 особового
рахунку на спірну квартиру на підставі
договору дарування, копія якого була
додана, а тому строк позовної давності
порушений з поважних причин та
порушене право підлягає захисту, а в
задоволенні клопотання про
застосування строку позовної давності
слід відмовити, судова колегія не
погоджується.

Оскільки, ці висновки суду першої
інстанції, спростовуються
вищевказаними встановленими
обставинами у справі, самим спірним
договором дарування підписаним
позивачем, докази протилежного в
матеріалах справи відсутні, іншими
матеріалами справи, зокрема довідкою
про склад сім'ї від 27.08.2006 року, виданої
позивачеві (а. с. 48), з якої вбачається,
що основним володільцем спірної
квартири є відповідач.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія погоджується з доводами
апеляційної скарги та вважає, що
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19.03.2014 року необхідно
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду
м. Одеси від 19.03.2014 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа -
Третя Одеська державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування недійсним, витребування
майна - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_5.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

О.А. Ступакова

В.А. Станкевич