Справа №489/7351/13-ц 29.05.2014 29.05.2014 29.05.2014
Провадження № 22ц/784/1588/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Галущенка О.І.,

при секретарі Богатирьовій В.А.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») на заочне рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 9 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (надалі - Банк) до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

4 вересня 2013 року Банк звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 7 вересня 2006 року між закритим
акціонерним товариством «ПриватБанк»,
в подальшому назву якого було змінено
на публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір,
відповідно до якого відповідач отримав
кредит у розмірі 2593,50 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 25,08% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом строком до
8 вересня 2008 року. Відповідач належним
чином зобов'язання не виконував, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка станом на 20 вересня
2013 року склала 33416,54 грн.

Посилаючись на викладене, Банк просив
стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за
вказаним договором.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 9 жовтня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено з підстав пропуску позовної
давності.

В апеляційній скарзі Банк просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що позивачем доведено
існування суб'єктивного права про
захист якого він просить і факт його
порушення, однак пропущено позовну
давність для звернення банку до суду з
вимогами про захист свого цивільного
права.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитися не можна з огляду
на таке.

За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦПК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи
7 вересня 2006 між Банком та ОСОБА_2 за
заявою останнього був укладений
кредитно-заставний договір № DNH
4КР75730276, відповідно до якого Банк надав
відповідачу кредитні кошти в розмірі
2593.50 грн. зі сплатою за його
користування 25.08 % річних, з кінцевим
терміном повернення 8 вересня 2008 року, а
відповідач зобов'язався здійснювати
погашення заборгованості за кредитом,
щомісячно в період з 3 по 10 число у
розмірі 138.98 грн. Позичальник
зобов'язалася повернути суму кредиту,
відсотки, винагороди відповідно до
заяви та Умов надання банківських
послуг. При порушенні позивальником
зобов'язань із погашення кредиту
позичальник сплачує банку відсотки за
користування кредитом у розмірі 6.00% на
місяць розрахованих від суми залишку
непогашеної заборгованості за
кредитом.

При цьому позичальник погодився,
що заява разом із запропонованими
банком Умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам , Тарифами
складає між ним та Банком
кредитно-заставний договір (а.с. 4).

З аналізу наведених норм
цивільного законодавства вбачається,
що застосування позовної давності
можливо лише за заявою сторони у спорі.

Між тим, по справі Банк таких заяв
не робив, а відповідач не з'явився в
судове засідання, у зв'язку з чим було
ухвалено заочне рішення.

Таким чином, суд за власною
ініціативою застосував позовну
давність.

Мотивуючи застосування позовної
давності, суд першої інстанції
послався на роз'яснення п. 31 постанови
Пленуму Верховного Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
щодо положень п. 7 ч. 13
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», за якими у спорах щодо
споживчого кредитування, кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку з цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Проте, у системному зв'язку з ч. 11
ст. 11 зазначеного Закону вимога
кредитодавця про повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту.

За такого, враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
позовної давності, необхідно
враховувати положення ЦК України про
позовну давність.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
за відсутністю заяв будь-якої із
сторін про застосування позовної
давності помилково застосував позовну
давність, тривалість якої визначена ст.
257 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги, що позовна давність відповідно
до п.п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам (надалі -
Умови), що діяли на час виникнення
спірних правовідносин, за яким
позовна давність по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором збільшена до 5 років.

За правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Проте, така домовленість
сторін оформлюється договором про
збільшення позовної давності, який
укладається в письмовій формі.

Отже, як встановлено матеріалами
справи письмовий договір про
збільшення позовної давності між
сторонами не укладався, Умови, на які
посилається позивач, не можуть
вважатися таким договором, оскільки не
відповідають вимогам, встановленим ст.
207 ЦК України до письмової форми
правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позивальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В разі порушення зобов'язання
наступають наслідки, визначені ст.611
ЦК України та умовами договору.
Зокрема, кредитор має право вимагати
відшкодування збитків та сплати пені
або штрафу відповідно до умов договору.

Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають,
що боржник вважається таким, що
прострочив виконання зобов'язання,
якщо він не приступив до його виконання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення.
Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З наданих позивачем доказів
встановлено, що ОСОБА_2 7 вересня 2006
року за кредитно-заставним договором
отримав кредитні кошти в розмірі 2593.50
грн. зі сплатою за їх користування 25.08 %
річних, з кінцевим терміном повернення
8 вересня 2008 року, однак своїх
зобов'язань щодо повернення кредитних,
коштів та процентів за користування
цими коштами не виконав.

У випадку несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту, позичальник
сплачує Банку пеню у розмірі 0.15% від
суми простроченого платежу, але не
менше однієї гривні за кожен день
прострочки (п.п. 5.1. Умов).

При порушенні позичальником
строків платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
договором більш ніж на 30 днів,
позичальник зобов'язаний сплатити
Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від
суми позову (п.п. 5.3).

Згідно розрахунку, зробленого Банком,
сума заборгованості відповідачки
станом на 18 липня 2013 року становить 33416
грн.54 коп., а саме: 2 593 грн.50 коп. -
заборгованість за кредитом; 10708 грн. 45
коп. - заборгованість за відсотками; 18 047
грн. 14 коп. - пеня; 500 грн.- штраф
(фіксована частина); 1567 грн. 45 коп. -
штраф (процентна складова) (а.с.3).

Аналізуючи підстави нарахування
Банком складової заборгованості за
вказаним кредитно-заставним договором,
колегія вважає, що позовні вимоги, щодо
стягнення пені та штрафу за
несвоєчасне виконання відповідачем
своїх зобов'язань підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України
визначено спеціальна позовна давність
в один рік для вимог про стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Між тим, Банк нарахував пеню за
несвоєчасне виконання зобов'язання,
починаючи з березня 2009 року. За такого,
колегія суддів вважає за необхідне
зменшити розмір пені, стягнувши її за
останні 12 місяців перед зверненням до
суду, яка за розрахунком Банку дорівнює
4930.92 грн.

Позовні вимоги щодо стягнення
штрафу підлягають частковому
задоволенню, оскільки, виходячи з
правового визначення штрафу згідно до
ст. 549 ЦК України, є незрозумілим який
позов та 5% від якої суми зазначає Банк
в Умовах, визначаючи процентну
складову штрафу.

Отже, колегія суддів вважає, що
інформація щодо процентної складової
штрафу за умовами договору є неповною,
не конкретною, а тому така складова
штрафу є не визначеною, у зв'язку з чим
це зобов'язання не підлягає виконанню.

Таким чином з відповідача підлягає
стягненню заборгованість за
кредитно-заставним договором,
укладеним між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» 7 вересня 2006 року у
загальному розмірі 18732.87 грн., а саме: 2 593
грн.50 коп. - заборгованість за кредитом;
10708 грн. 45 коп. - заборгованість за
відсотками за користування кредитом;
4930.92 грн. - пеня та 500 грн.- штраф
(фіксована частина) за несвоєчасне
виконання зобов'язання (а.с.3).

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню судові витрати у
вигляді виплат по сплаті судового
збору, а саме: 229.40 грн. судовий збір за
подання позовної заяви до суду першої
інстанції та 114.70 грн. судовий збір за
подання апеляційної скарги, а всього
344.10 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 9 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» станом
на 18 липня 2013 року
заборгованість за кредитно-заставним
договором, укладеним між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанком» 7 вересня 2006 року у
загальному розмірі 18732 грн.
(вісімнадцять тисяч сімсот тридцять
дві) грн. 87 коп., що складає: 2593 грн. 50
коп. - заборгованість за кредитом;
10708 грн. 45 заборгованість за процентами
за користування кредитом; 4930 грн. 92
коп. - пені і 500 грн. штрафу, а також 344
грн. 10 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: