Справа № 459/591/14
Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3747/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Гірник Т.А., Кабаля І.І.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника відповідача
ВВДФССНВВПЗ України у м.Червонограді
Львівської області - Фарович Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 6 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області про
стягнення моральної шкоди, завданої
професійним захворюванням, -

в с т а н о
в и л а:

рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 6 березня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_4 5000
грн. відшкодування моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання. В задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив відповідач.

В скарзі просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
у позові. Вважають, що судом при
ухваленні такого не було взято до
уваги, що на час встановлення вперше
стійкої втрати професійної
працездатності позивачу діяв Порядок
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків,
затверджений Наказом МОЗ України від
22.11.1995р. № 212. Однак позивачем, всупереч
вимогам такого Порядку, не було
долучено жодного медичного висновку,
який би підтверджував наявність факту
спричинення йому моральної шкоди,
жодних медичних документів, які б
підтверджували перенесені
стрес-депресію, які зазнав позивач
внаслідок моральних страждань у
результаті отриманого ушкодження
здоров'я на виробництві. Суд не взяв до
уваги те, що позивач знав при прийомі на
роботу про шкідливі та небезпечні
умови праці, однак продовжував
працювати чим надалі погіршував стан
свого здоров'я, що призвело до
встановлення стійкої часткової втрати
професійної працездатності. Оскільки у
нього встановлена часткова втрата
професійної працездатності та йому
протипоказана робота в шкідливих
умовах, у інших відповідно він може
працювати та згідно записів в трудовій
книжці позивач працює й надалі; крім
цього позивач отримує пенсію за віком,
а також отримував та отримує страхові
виплати; у позивача наявні загальні
захворювання, що впливають на його
працездатність; позивач не довів факту
заподіяння йому моральної шкоди
належними доказами, зокрема, висновком
медичних органів.

В судове засідання позивач не з'явився,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у його відсутності,
враховуючи, що такий повідомлявся про
час та місце розгляду справи належним
чином, причин своєї неявки не
повідомив, клопотань про відкладення
розгляду справи до суду не надходило та
зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
підтримання скарги, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає та підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду
- немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів
справи вбачається, що позивач з 7.06.1983
року по 15.02.1999 року працював на шахтах,
що на даний час є структурними
підрозділами ДП «Львіввугілля», що
стверджується копією трудової книжки
виданої на його ім'я (а.с. 21-25).

Згідно акту розслідування
професійного хронічного захворювання
(отруєння) від 8.12.2003 року, - професійне
захворювання у позивача (антрасилікоз 1
стадії, хронічний бронхіт, емфізема
легень) виникло внаслідок
довготривалого контакту з
вугільно-породним пилом та шкідливого
мікроклімату (підвищена вологість
повітря (а.с.15-18).

З довідок Обласної МСЕК №3 та
Профпатологічної МСЕК, Серія ЛВА-2 №
008266 від 6.01.2004 року, Серія ЛВА - 2 №015043 від
25.11.2004 року, Серія ЛВА - 2 №029763 від 1.04.2010
року, Серія ЛВА - 2 №029763 від 12.04.2011 року
(а.с. 19-20, 26-30), вбачається, що позивачу
6.01.2004 року актом №17/3 вперше було
встановлено 25 % втрати професійної
працездатності до 25.12.2004 року. В
подальшому такий відсоток втрати
професійної працездатності було
підтверджено, а згодом збільшено та на
час розгляду справи такий становить 50%,
а позивачу встановлено ІІІ групу
інвалідності у зв'язку із професійним
захворюванням.

Про професійне захворювання позивача
та стійку втрату професійної
працездатності стверджують і інші
медичні документи, що є у справі (а.с.
8-14).

Вказане свідчить про те, що право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 25% професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 2004 році, а згодом відсоток
втрати професійної працездатності
збільшився до 50%.

Позивач, через вказане професійне
захворювання неодноразово звертався
до медичних закладів та перебував на
амбулаторному та стаціонарному
лікуванні, що стверджується згаданими
медичними документами (а.с. 8-14).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України «По
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» - є
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності .

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст.1, 21, 23, 28, 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції Закону, що
був чинний на час виникнення спірних
правовідносин - січень 2004 року, на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництв та професійних
захворювань України покладено
обов'язок відшкодувати застрахованим
особам моральну шкоду у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, заподіяну
умовами виробництва.

Що стосується доводів скарги про те, що
позивач при прийомі на роботу знав про
шкідливі та небезпечні умови праці та
незважаючи на це продовжував працювати
чим погіршував стан свого здоров'я хоч
міг уникнути заподіяння шкоди, то такі
на думку колегії суддів є
необґрунтованими. Так, згаданими вище
нормами Конституції України, КЗпП
України передбачено право особи на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
а також на безпечні і здорові умови
праці. Обов'язок забезпечити
реалізацію вказаних прав покладний на
державу. Тому, у випадку втрати
громадянином працездатності, через
незабезпечення реалізації державою
таких прав йому гарантується право на
соціальний захист, що в даному випадку
включає в себе і відшкодування
моральної шкоди.

Окрім наведеного, доводи скарги
відповідача про те, що позивач може і
надалі працювати у безпечних умовах
праці та у нього встановлена лише
часткова втрата працездатності жодним
чином не свідчить про не заподіяння
йому моральної шкоди та відсутність у
нього підстав для звернення до суду про
її відшкодування, що завдана внаслідок
ушкодження здоров'я та втрати
професійної працездатності
безтерміново при виконанні трудових
обов'язків, про які йшлось вище.

Щодо твердження у скарзі про те, що
позивач отримував та отримує пенсію, а
також і страхові виплати, як підстави
для відмови у позові, то такі колегія
знову ж вважає безпідставними,
оскільки суд першої інстанції при
постановленні рішення погіршення
матеріального стану позивача не
враховував як один із негативних
наслідків, що собою складають моральну
шкоду позивача та визначав розмір
шкоди, що підлягає стягненню без
врахування вказаної обставини та
відповідно задовольнив позов частково,
виходячи з інших негативних наслідків
для позивача, а саме: що він не в змозі
виконувати повноцінно роботу при
веденні домашнього господарства; у
нього наявні ряд незручностей,
наслідків професійного захворювання
(задишка при ходьбі, пітливість,
обмеженість у рухах); він змушений
проходити медичне лікування, витрачати
кошти на медикаменти у зв'язку із
професійним захворюванням.

Вважаючи необґрунтованими, також, і
доводи апеляційної скарги про
недоведеність позивачем факту
заподіяння йому моральної шкоди
належними доказами, зокрема, і медичним
висновком, колегія суддів враховує, що
відсутність у матеріалах справи
висновку МСЕК з цього питання не
спростовує правильних висновків суду
про те, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Решта доводів апеляційної скарги
відповідача висновків суду не
спростовують та не можуть бути
підставою для скасування законного та
обґрунтованого рішення.

Враховуючи наведене судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційної скарги - немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 6 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ухвалою законної
сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
Т.А.
Гірник

І.І.
Кабаль