Справа № 125/2382/13 Провадження № 22-ц/772/1317/2014Головуючий в суді першої інстанції:Переверзєв С.В.
Категорія:23Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2014 р. м. Вінниця
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 03 березня 2014 року та ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2014 року в справі за позовом Верхівської сільської ради Барського району до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Реєстраційна служба Барського районного управління юстиції Вінницької області про розірвання договору оренди земельної ділянки із земель водного фонду, усунення перешкод в користуванні водоймою, -

встановила:

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 03 березня 2014 року позов Верхівської сільської ради задоволено в повному обсязі. Ухвалено розірвати договір оренди земельної ділянки із земель водного фонду від 20.03.2009 року, укладений між Верхівською сільською радою Барського району та ОСОБА_2, зареєстрований у Вінницькій філії центру ДЗК 14.01.2010 року за №01. Зобовязано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку із земель водного фонду, яка знаходиться на території Верхівської сільської ради та передана йому в оренду загальною площею 8,7249 га, в тому числі під водою 8,2749, під гідроспорудами 0,1945 га., під захисними насадженнями 0,2555 га. Зобовязано ОСОБА_1 усунути перешкоди, які він чинить територіальній громаді Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області, а саме заборонити використовувати у власних цілях земельну ділянку із земель водного фонду, яка знаходиться на території Верхівської сільської ради та передана ОСОБА_2 в оренду загальною площею 8,7249 га, в тому числі під водою 8,2749, під гідроспорудами 0,1945 га, під захисними насадженнями 0,2555 га та забруднювати вказану водойму, здійснювати вилов риби, чинити перешкоди жителям ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснювати любительську ловлю риби, купатись, прати, напувати худобу.

Вирішено питання про стягнення з відповідачів судового збору.

Крім того, ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2014 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі щодо нього.

Не погодившись з вказаними рішенням і ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній.

Представник позивача Верхівський сільський голова ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2, повідомлений в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявився, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляцій та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що 20 березня 2009 року між Верхівською сільською радою з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, був укладений договір оренди земельної ділянки із земель водного фонду строком на 5 років, який зареєстровано у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 14 січня 2010 року за № (а.с.6-7).

Відповідно до умов даного договору орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування строком на 5 років земельну ділянку із земель водного фонду загальною площею 8,7249 га, в тому числі під водою 8,2749, під гідроспорудами 0,1945 га, під захисними насадженнями 0,2555 га. Земельна ділянка передається в оренду для риборозведення та вирощування товарної риби.

Крім того, умовами зазначеного договору оренди пункт 8 передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, і складає 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (650 грн. за 1 га), що становить 5676,69 грн.

Згідно з статтями 1, 13-14, 18 Закону України від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Таким чином спір між сторонами виник з приводу порушення умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 25 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендар земельної ділянки зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

З аналізу зазначеної норми закону випливає, що орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, а орендодавець, відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про оренду землі" має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди та своєчасного внесення орендної плати.

Залучення третіх осіб до обробітку землі та оплати орендної плати орендодавцю з припиненням орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки виходить за межі діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем.

За змістом частини першої статті 32 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 12 лютого 2014 року по справі №6-166цс13 виходячи зі змісту статей 24 та 25 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV) припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам функцій з її обробітку й оплати орендної плати орендодавцю, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки за статтею 32 Закону № 161-XIV.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Твердження апелянта про те, що його участь у використанні корисних властивостей ставка ґрунтується на договорі про співробітництво та організацію взаємовідносин, укладеному 15.03.2012 року з ОСОБА_2 є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Особа із якою укладено договір оренди ОСОБА_2 залучив третю особу до використання земельної ділянки водного фонду та оплати орендної плати орендодавцю, припинивши при цьому ведення господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки, оскільки як вбачається із матеріалів справи останній на обліку як фізична особа- підприємець не перебуває, відповідно не має законного права займатись підприємницькою діяльністю.

Відповідно до частини 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із статтею 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що орендар ОСОБА_2 порушив умови договору оренди, а відповідач ОСОБА_1, не маючи на те ніяких правових підстав, чинить перешкоди територіальній громаді в користуванні земельною ділянкою, що є підставою для задоволення позову.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Вірним також є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_1

Так, Верхівська сільська рада Барського району звернулась в районний суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Реєстраційна служба Барського районного управління юстиції Вінницької області про розірвання договору оренди земельної ділянки із земель водного фонду, усунення перешкод в користуванні водоймою. Свої вимоги до ОСОБА_1 мотивує тим, що останній, не маючи жодних підстав, чинить перешкоди територіальній громаді села використовувати у власних цілях земельну ділянку із земель водного фонду.

Згідно із статтею 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 Постанови № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2,5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16,21,393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Таким чином, спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Вирішення позовних вимог, що заявлені до ОСОБА_1 як фізичної особи, безпосередньо залежали від вирішення вимог, що заявлені до ОСОБА_2, представником якого він був, а відтак відповідні вимоги правильно обєднані в одне провадження та розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 частини 1 статті 312 ЦПК України передбачено, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 308, 312, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 03 березня 2014 року та ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: ОСОБА_5
Судді: ОСОБА_6 ОСОБА_7