Справа №477/1730/14-ц 24.12.2014 24.12.2014 24.12.2014
Провадження №22-ц/784/3474/14
УХВАЛА

Іменем України

24 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової
К.О.

із секретарем судового засідання:
Харитоновою І.В.,

за участю: ОСОБА_1 - представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний банк «Київ»
(далі - Банк)

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 18 листопада
2014 року, ухваленого за його позовом до
ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та
визнання права власності на частину
земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року Банк звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної
ділянки та визнання права власності на
частину земельної ділянки.

Свої вимоги Банк обґрунтовував тим, що
22 липня 2008 року йому видано нотаріальне
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме: на нежитловий
об'єкт з житловим будинком, що
складається з житлового будинку літ. А,
складів літ. Б, В, Ж, свинарнику літ. Е,
навісу літ. Г, погребу літ. З, теплиці
літ. К, вбиральні літ. Л, огорожі та
споруди 5-14, І,ІІ, які розташовані по
АДРЕСА_1. Право власності на вказаний
об'єкт зареєстровано за Банком 01 серпня
2008 року.

Свідоцтво видано нотаріусом у
відповідності до ст. 61 Закону України «
Про виконавче провадження» та
Тимчасового положення про проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року за
№ 68/5, та на підставі Акта про передачу
майна в рахунок погашення боргу,
затвердженого відділом державної
виконавчої служби Жовтневого
районного управління юстиції 27 липня
2007 року.

Згідно технічного паспорту площа
земельної ділянки, на якій розташовані
зазначені об'єкти, складає 1, 1872 га. При
цьому, вказана земельна ділянка є
частиною земельної ділянки загальною
площею у 5,1 га, яка перебуває у
власності відповідача.

Посилаючись на те, що до Банку перейшло
право власності на нежитловий об'єкт з
житловим будинком, який розташований
на земельній ділянці площею 1,1872 га,
позивач на підставі ст. 377 ЦК України та
ст. 120 ЗК України просив суд провести
поділ земельної ділянки площею 5,1 га, та
визнати за Банком право власності за
земельну ділянку площею 1,1872 га., яка
необхідна йому для обслуговування
вказаного нерухомого майна.

Рішенням Жовтневого районного суду від
18 листопада 2014 року Банку в позові
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанціїї, Банк подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у
редакції чинній на час укладення
договору дарування від 28 грудня 2004
року) до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначений, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Частинами першою та другою ст. 120 ЗК
України передбачено, що у разі набуття
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, що перебувають у
власності, користуванні іншої особи,
припиняється право власності, право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані ці об'єкти. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до нотаріального свідоцтва
від 22 липня 2008 року Банк є власником
нежитлового об'єкту з житловим
будинком, який складається з житлового
будинку літ. А, складів літ. Б, В, Ж,
свинарнику літ. Е, навісу літ. Г, погребу
літ. З, теплиці літ. К, вбиральні літ. Л,
огорожі та споруди 5-14, І,ІІ, які
розташовані по АДРЕСА_1. Право
власності на вказаний об'єкт
зареєстровано за Банком 01 серпня 2008
року.

Згідно Державного акту на право
власності на землю, ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 5,1 га, яка
розташована на території Коларівської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області, і передана йому
у власність для ведення селянського
(фермерського) господарства.

Наполягаючи на задоволенні позову,
Банк посилався на те, що зазначені
об'єкти нерухомого майна розташовані
на земельній ділянці площею 1,1872 га, а
тому вважав що до нього перейшло право
власності на вказану площу земельної
ділянки для обслуговування цього
нерухомого майна. Як на підставу
визначення меж земельної ділянки Банк
послався на технічний паспорт на
зазначений об'єкт нерухомого майна,
виготовлений Миколаївським МБТІ
станом 25 жовтня 2004 року.

Відповідно до п. 18-1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при
вирішенні вимог про визначення розміру
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, право власності на
які при їх відчуженні перейшло до
набувача без визначення в договорі
права на земельну ділянку, суд має
з'ясовувати, зокрема, чому це питання не
було визначено в договорі, можливість
укладення між відчужувачем і набувачем
додатку до цього договору щодо права
набувача на земельну ділянку та чи не
свідчить реальна можливість
використання всієї земельної ділянки
за цільовим призначенням саме про той
розмір земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, який існував до їх
відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної
для обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, визначається
шляхом проведення за клопотанням
сторін експертизи з врахуванням чинних
нормативних документів у галузі
будівництва, санітарних норм та правил
тощо.

Проте з відповідним клопотанням про
призначення у справі судової
будівельно-технічної експертизи Банк
не звертався.

Крім цього, Банк не надав доказів
щодо вирішення питання про зміну в
установленому законом порядку
цільового призначення частини
вказаної земельної ділянки, яка
необхідна для обслуговування даного
нерухомого майна.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність Банком належними та
допустимими доказами, як це
передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України,
вимог щодо поділу земельної ділянки та
визнання за ним права власності на
частину земельної ділянки, необхідної
для обслуговування зазначеного
нерухомого майна.

Разом з тим висновок суду стосовно
неможливості поділу даної земельної
ділянки, оскільки сторони не є
співвласниками нерухомого майна, хоча
і є помилковим, але це не вплинуло на
правильність висновку суду про відмову
Банку в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростовували б висновки суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Акціонерний
комерційний банк «Київ» відхилити, а
рішення Жовтневого районного суду від
18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді