Справа № 161/4358/14-ц
Провадження № 2/161/1861/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

03 грудня 2014 року

Луцький міськрайонний
суд Волинської області

в складі:

судді
Івасюти Л.В.

при секретарі
Сидоренко О.В.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про припинення права на
частку у спільному майні, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 12.08.2013р. звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про припинення
частки у спільному майні та визнання
права власності на 1/2 житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що їм з
відповідачем, на праві спільної
часткової власності, по 1/2 кожному,
належить житловий будинок в АДРЕСА_1
загальною площею 69кв.м. Даним житловим
будинком відповідач ніколи не
користувалася, не здійснювала ремонту,
не несла витрати по утриманню будинку
та по оплаті комунальних послуг. Він
проживає у вказаному будинку, здійснив
його капітальний ремонт та часткову
реконструкцію, внаслідок чого
збільшилась загальна площа будинку з
69,0 до 91,8 метрів квадратних, іншого
житла немає. ОСОБА_2 забезпечена житлом,
не виявляла бажання проживати у
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно до висновку № О-258 від 25.11.2011 р.
будівельно-технічної експертизи
Волинської торгово-промислової палати
розподіл в натурі будинковолодіння в
АДРЕСА_1 в частках 1/2 до 1/2 частин
будинковолодіння, з метою обладнання
окремих ізольованих квартир
неможливий, а тому відповідно до ст. 365
ЦК України підлягає до припинення
частка відповідача ОСОБА_2 у їх
спільному спірному житловому будинку
загальною площею 69 кв.м.

Посилаючись на наведене, позивач
просив суд припинити право ОСОБА_2 на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та
визнати за ним право власності на
належну їй частку у цьому житловому
будинку, зобов'язати його виплатити
відповідачу вартість 1/2 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами загальною площею 69 кв.м, який
знаходиться по АДРЕСА_1 у розмірі 73764
грн., визнати за ним право власності на
1/2 частину вищевказаного житлового
будинку.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримала з наведених
у позовній заяві підстав, уточнила
позовні вимоги та просила припинити
право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину
спірного житлового будинку, стягнути з
ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 98 170 грн.
вартості 1/2 частини будинковолодіння,
які знаходяться на депозитному рахунку
у Територіальному управлінні
Державної судової адміністрації у
Волинській області та визнати за
ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину
спірного житлового будинку загальною
площею 69 кв.м.

Відповідач та її представник позов
заперечили та просили відмовити ОСОБА_4
в задоволенні його позову, так як
будуть істотно порушені її інтереси як
співвласника, позбавлення її частки у
праві спільної часткової власності
призведе до істотних матеріальних
втрат через постійне подорожчання
майна, що є об'єктом права спільної
часткової власності. Поряд з вказаним
домоволодінням розташована її
земельна ділянка, площею 0,15 га, якою
вона постійно користується, обробляє
її разом зі своєю сім'єю. Оскільки вона
є пенсіонеркою, додаткових доходів не
має, змушена обробляти земельну
ділянку біля будинку, на якій висаджує
городину для власних потреб, тобто вона
не втратила інтересу до належної їй на
праві власності частини
будинковолодіння. Доступ до земельної
ділянки, яку вона обробляє, можливий
лише через подвір'я вказаного
будинковолодіння, яке їй належить на
праві спільної часткової власності.
Обмеження її права обробляти цю
земельну ділянку завдасть істотної
шкоди її інтересам як власника. До
подання цього позову, ОСОБА_4
неодноразово створював їй перешкоди в
користуванні її майном, про що вона
заявляла позов до суду. Відповідно до
рішення Луцького міськрайонного суду
її вселено в спірний будинок і на даний
час вона ним користується, сплачує
комунальні платежі та повністю його
утримує. Позивач ОСОБА_4 та його сім'я
постійно проживають за кордоном і лише
періодично навідується в Україну,
будь-яких перешкод для спільного
користування будинком немає, а тому
права ОСОБА_4 на користування
володіння своєю часткою власності
ніяким чином не порушуються.

Заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши показання допитаних
в судовому засіданні в якості свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши
письмові докази по справі, суд
приходить до висновку, що позов до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 11.07.2011р.
належить 1/2 частина житлового будинку
АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідачу ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 21.02.2006р. належить
інша 1/2 частина цього будинку (а.с.5).

Згідно рішення виконкому № 93
Підгайцівської сільської ради від
25.12.2008р. вказаному будинку змінено
нумерацію і присвоєно АДРЕСА_1.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається главою 26
Цивільного кодексу України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування та
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

У частині 1 ст. 356 ЦК України
зазначено, що власність двох чи більше
осіб із визначенням часток кожного з
них у праві власності є спільною
частковою власністю

Відповідно до частини першої
статті 365 ЦК України право особи на
частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо: 1)
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном є неможливим; 4) таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сімї.

Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Як висловив свою позицію Верховний Суд
України у своїй постанові в справі
за № 6-81цс11 від 16 січня 2012 року,
припинення права особи на частку в
спільному майні допускається за
наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1-3 частини першої статті 365
ЦК України випадку, але в тому разі,
коли таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сімї. Висновок про
істотність шкоди, яка може бути завдана
співвласнику та членам його сімї,
вирішується в кожному конкретному
випадку з урахуванням обставин справи
та особливостей об'єкта, який є
спільним майном.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17 липня 1997 року,
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Із роз'яснень, викладених у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 04 жовтня 1991 року "Про
практику застосування законодавства,
що регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок"
вбачається, що якщо виділ частки
будинку в натурі неможливий, суд вправі
за заявленим про це позовом встановити
порядок користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня,
коридор тощо) можуть бути залишені
в загальному користуванні учасників
спільної часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

При неможливості виділу частки будинку
в натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.

Із висновку №40623/1_ЮШ від 05.09.2014 року
судової інженерно-технічної
експертизи вбачається, що поділ
житлового будинку АДРЕСА_1 неможливий,
ринкова вартість 1/2 частини в
спірному будинку складає 98 170 гривні.

Покликання позивача про наявність у
ОСОБА_2 у власності квартири
по АДРЕСА_2, в якій вона зареєстрована і
проживає, не свідчить про те, що
позбавлення особи права на частку
в спірному будинку не завдасть
істотної шкоди її інтересам та членам
її сім'ї.

Так, судом встановлено, що спірним
будинковолодінням відповідач
користується, обробляє земельну
ділянку, що знаходиться біля будинку,
займається сільським господарством.
Утримує та користується будинком та
господарськими спорудами, оплачує
комунальні послуги. В будинку
знаходились і знаходяться на даний час
її особисті речі. Дані обставини
свідчать про те, що ОСОБА_2 не
втратила інтересу до належної їй на
праві власності частини
будинковолодіння, та виконує обсяг
прав, передбачених ст.319 ЦК України.

В силу положень ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України всі громадяни є
рівними у своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав, в тому числі, щодо захисту
права спільної часткової власності.

У відповідності до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на ласний
розсуд. Усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, визначеному цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй Постанові від 18
грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга
статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси цих
осіб, а якщо були, то вказати, чи є
залучений у справі відповідач
відповідальним за це.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 22.05.2014 року було встановлено, що
ОСОБА_4 чинив перешкоди ОСОБА_2 в
користуванні належній її ? частиною
житлового будинку з господарськими
спорудами АДРЕСА_1 шляхом зміни замків
на воротах та вхідних дверях будинку.

Також судом встановлено, що позивач у
спірному будинку постійно не проживає,
а лише час від часу ним користуються.
Останні 10 років позивач працює і
фактично проживає за кордоном, у
спірному будинку зареєстрований та
користується ним лише, коли приїжджає в
Україну. Порядок користування
житловим будинком між співвласниками
не встановлювався.

А тому, суд приходить до висновку, що як
позивач, так і відповідач, в рівній мірі
користуються належним їм на праві
спільної часткової власності будинком
по АДРЕСА_1. Відтак, позивач не довів
порушення, невизнання чи оспорення
його законних прав та інтересів.

З врахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 355, 356, 360, 365
ЦК України, суд-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про припинення права на частку у
спільному майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного
суду Л.В.Івасюта