У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з додатковою відповідальністю
«Страхова компанія «Індіго», третя
особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Ніко Капітал», про стягнення
страхової виплати за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 17 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 9 листопада 2010
року він уклав з товариством з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Індіго» (далі - ТДВ «СК
«Індіго») договір страхування
наземного транспортного засобу, а саме
автомобіля Mitsubishi Pajero Sport, державний
номерний знак НОМЕР_1. Вигодонабувачем
за вказаним договором є товариство з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Ніко Капітал» (далі - ТОВ «ФК
«Ніко Капітал»). У продовження строку
договору страхування 7 серпня 2012 року
між сторонами було укладено договір
страхування автомобіля на тих же
умовах. 25 жовтня 2012 року стався
страховий випадок, про що він повідомив
страховика та надав відповідні
документи на підтвердження страхового
випадку. Проте відповідач листом від 18
січня 2013 року відмовив йому в
здійсненні страхової виплати у зв'язку
з наданням страхувальником свідомо
неправдивих відомостей про об'єкт
страхування або про факт та обставини
настання страхового випадку.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з відповідача на його
користь страхову виплату в розмірі 76 461
грн 22 коп.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивач не надав суду доказів, які б
спростували висновок автотехнічного
дослідження від 10 січня 2013 року
про те, що пошкодження автомобіля Mitsubishi
Pajero Sport, державний номерний знак НОМЕР_1,
не відповідають обставинам, наведеним
у поясненнях водія ОСОБА_4, тому
погодився з відмовою відповідача в
здійсненні страхової виплати.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки до них суди
дійшли з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов᾽?язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов᾽?язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Судом установлено, що 9 листопада 2010
року між ОСОБА_3 та ТДВ «СК
«Індіго» укладено договір страхування
наземного транспорту, за умовами якого
позивач застрахував належний йому
автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, державний
номерний знак НОМЕР_1. Договором
страхування визначено вигодонабувача -
ТОВ «ФК «Ніко Капітал». 25 жовтня 2012
року ОСОБА_4, керуючи
застрахованим транспортним засобом,
допустила наїзд на перешкоду - дерево,
внаслідок чого було пошкоджено
автомобіль.

Згідно зі звітом від 20 листопада 2012
року вартість матеріальних збитків,
завданих власнику автомобіля Mitsubishi Pajero
Sport, державний номерний знак
НОМЕР_1, станом на 20 листопада 2012 року
становить 75 461 грн 22 коп.

Листом від 18 січня 2013 року відповідач
ТДВ «СК «Індіго» відмовив ОСОБА_3
у здійсненні страхової виплати на
підставі дослідження від 10 січня 2013
року, через порушення ним п. 23.1.3
договору страхування - подання
страхувальником свідомо неправдивих
відомостей про об'єкт страхування або
про факт та обставини настання
страхового випадку.

Відповідно до п. 4 договору страхування
водієм може бути будь-яка особа, що
керує транспортним засобом на законних
підставах та має стаж водіння п'ять
років та віком не менше двадцять одного
року.

Пунктом 6 зазначеного договору
визначено, що страховим випадком є
пошкодження, знищення або втрата
застрахованого транспортного засобу
внаслідок дії, зокрема, внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що у
продовження строку договору
страхування 7 серпня 2012 року між
сторонами було укладено договір
страхування автомобіля на тих же
умовах. Предметом страхування договору
є автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, державний
номерний знак НОМЕР_1.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Так, постановою Садгірського районного
суду м. Чернівці від 26 листопада
2012 року ОСОБА_4 визнано винною у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, та притягнуто до
адміністративної відповідальності за
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, на виконання п. 18.2.5 договору
страхування ОСОБА_3 у день настання
дорожньо-транспортної пригоди, тобто 25
жовтня 2012 року, звернувся з письмовою
заявою до ТДВ «СК «Індіго» про
пошкодження застрахованого
транспортного засобу та виплату
страхового відшкодування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Проте суди, ухвалюючи рішення про
відмову в позові, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, не
звернули уваги на зазначені положення
закону й на те, що експерт ОСОБА_5, який
склав висновок автотехнічного
дослідження від 10 січня 2013 року,
допитаний у якості свідка на місце
скоєння дорожньо-транспортної пригоди
не виїжджав та безпосередньо
застрахований автомобіль не
досліджував, зазначене дослідження
було замовлено без повідомлення та
залучення власника автомобіля, як
заінтересованої особи, а сам висновок
суперечить документам, які стосуються
дорожньо-транспортної пригоди й
пошкодження автомобіля, наданим
компетентними органами, що були подані
позивачем до страхової компанії для
виплати страхового відшкодування.

Також суди не надали відповідної
правової оцінки замовленому позивачем
автотехнічному дослідженню від 2
листопада 2013 року, яким встановлено, що
пояснення водія автомобіля ОСОБА_4
відповідають дійсності та в діях водія
немає невідповідностей у виконанні
вимог Правил дорожнього руху, які б з
технічної точки зору знаходилися в
причинному зв'язку з даною пригодою та
ОСОБА_4 не мала технічної можливості
уникнути даної дорожньо-транспортної
пригоди.

Таким чином, висновки судів про те, що
позивач надав неправдиві відомості про
обставини настання страхового випадку
та не надав доказів, які б спростували
висновок автотехнічного дослідження
від 10 січня 2013 року нічим не
підтверджено та ґрунтуються лише на
припущеннях, що заборонено в силу ч. 4
ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні
обставини, від яких залежить правильне
вирішення справи, не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська