Номер провадження: 22-ц/785/1341/14
Номер справи місцевого суду: 2/1522/5404/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі: головуючого
судді Дрішлюка А.І., суддів Заїкіна А.П.,
Процик М.В.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ПАТ
«Державний ощадний банк України» в
особі філії – Одеського обласного
управління АТ «Ощадбанк» на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 07 лютого 2012 року по цивільній
справі за позовом Департамента
комунальної власності Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа – Одеська міська рада про
визнання договору недійсним,
витребування майна та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м.Одеси
звернувся Департамент комунальної
власності Одеської міської ради з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа – Одеська міська рада про
визнання договору недійсним,
витребування майна та виселення,
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 19.07.2007 року, за яким
ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 нежиле
приміщення підвалу загальною площею
102,3 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул.
Троїцька, 43а; витребувати від ОСОБА_4
вказане нежиле приміщення підвалу на
користь позивача, виселити ОСОБА_4 з
вказаного приміщення, посилаючись на
те, що вказане нежитлове приміщення
підвалу є комунальною власністю
територіальної громади та незаконно
вибуло з власності громади без її
відома та волі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 лютого 2012 року було
задоволено позов Департамента
комунальної власності Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа – Одеська міська рада про
визнання договору недійсним,
витребування майна та виселення.

22.02.2013 року ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії – Одеського
обласного управління АТ «Ощадбанк»
подали апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 07 лютого 2012 року. В обґрунтування
представник апелянта посилався на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме зазначив,
що в порушення ст.35 ЦПК України суд
першої інстанції не притягнув до
участі у справі в якості третьої особи
апелянта, права та інтереси якого
порушені оскаржуваним рішенням,
оскільки спірний об’єкт – підвальне
приміщення за адресою: м. Одеса, вул.
Троїцька, 43а, знаходиться в іпотеки
апелянта.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу підтримав. Крім того,
звернув увагу колегії суддів на те, що
ПАТ «Державний ощадний банк України» є
іпотекодержателем реконструйованого
майна, яке включає і спірне підвальне
приміщення, при цьому, останнє відсутнє
в натурі. Посилалася на те, що підстав
для задоволення позову не було, проте
суд не встановив всіх обставин справи,
не врахував, а тому просили рішення
скасувати, а в позові відмовити.

Представник позивача просив
апеляційну скаргу відхилити. При цьому,
посилався на те, що до розгляду в суді
апеляційної інстанції стороні
позивача не було відомо щодо фактичної
долі спірного майна, а тому вважав, що
віндікаційний позов за встановлених в
апеляційному суді обставин підлягав
задоволенню частково – в частині
витребування майна, яке увійшло у склад
реконструйованого майна, що
знаходилось в іпотеці у ПАТ «Державний
ощадний банк України». Суд першої
інстанції вказаних обставин не
врахував, а тому позов підлягав
задоволенню в частині.

ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу, просив рішення
скасувати, посилався на порушення його
прав власника, на спроби рейдерського
захвату його власності з боку
керівництва міста.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник третьої
особи – Одеської міської ради в судове
засідання не з’явились, про день і час
розгляду справи сповіщені належним
чином. У відповідності з вимогами ч.2
ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов`язковою підставою для скасування
рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарг, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Апелянт - ПАТ «Державний ощадний банк
України» є іпотекодержателем
підвального приміщення за адресою: м.
Одеса, вул. Троїцька, 43а (а.с. 200-204).
Згідно з ч. 2 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель для захисту
своїх прав звернутись у будь-який час
за захистом своїх порушених прав до
суду у встановленому законом порядку.
Таким чином, розгляд справи відбувся
без участі особи чиї права могли бути
порушені. В доводах апеляційної скарги
апелянт посилається лише на порушення
норм процесуального права, а лише в
поясненнях представник сторони
посилався на неможливість віндикації
спірного майна через його відсутність
в натурі.

Колегія суддів, встановила невірне
застосування норм матеріального права,
зокрема, через невірне встановлення
обставин справи, що має наслідком
скасування рішення суду, в зв’язку з
чим колегія суддів в порядку ст. 303 ЦПК
України виходить за межи доводів
апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи спір суд першої інстанції
виходив з того, що у будинку № 43а по вул.
Троїцькій у м. Одеси розташоване
допоміжне нежитлове підвальне
приміщення загальною площею 156,5 кв.м.,
яке є комунальною власністю
територіальної громади м. Одеси та
перебуває в управлінні позивача.

З технічного паспорту на вказане
нежитлове приміщення підвалу від 10.06.1996
року вбачається, що до складу вказаного
підвалу площею 156,5 кв.м. входить підвал
площею 102,3 кв.м., який є комунальною
власністю територіальної громади
(а.с.86-91).

15.03.2004 року між Представництвом по
управлінню комунальною власністю ОМР
та кооперативом «Анна» був укладений
договір оренди нежитлового приміщення,
за яким ПУКВ ОМР передало кооперативу
«Анна» у строкове платне користування
нежитлове підвальне приміщення
загальною площею 156,5 кв.м., яке
розташовано за адресою: м. Одеса, вул.
Троїцька, 43а (а.с.9-12).

За рішенням ВК ОМР № 12 від 11.01.2005 року
«Про реєстрацію об’єктів комунальної
власності м. Одеси» КП «ОМБТІ та РОН»
було доручено провести технічну
інвентаризацію об’єктів нежитлового
фонду комунальної власності, зокрема,
підвального приміщення за адресою: м.
Одеса, вул. Троїцька, 43а; оформити та
видати ОМР свідоцтво про право
власності на об’єкт, та зареєструвати
його за ОМР (а.с.84-85).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 29.05.2007 року право власності
на вказане нежитлове підвальне
приміщення площею 102,3 кв.м. за адресою:
м. Одеса, вул. Троїцька, 43а було визнано
за ОСОБА_2 (а.с.144), яка зареєструвала
своє право власності на підставі
рішення суду у КП «ОМБТІ та РОН» 20.06.2007
року (а.с.143).

19.07.2007 року ОСОБА_2 за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
продала ОСОБА_3 вказане спірне
нежитлове приміщення підвалу (а.с.13-14),
яка зареєструвала своє право власності
на вказане приміщення у КП «ОМБТІ та
РОН» 27.07.2007 року (а.с.145).

12.12.2007 року ОСОБА_3 за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
продала ОСОБА_4 вказане спірне
нежитлове приміщення підвалу (а.с.148),
який зареєстрував своє право власності
на вказане приміщення у КП «ОМБТІ та
РОН» 14.12.2007 року (а.с.147). ОСОБА_4, ставши
власником вказаного об’єкту
нерухомості, здійснив його
реконструкцію, внаслідок чого площа
підвалу збільшилась, і становила 174,7
кв.м.

За рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 02.07.2008 року за ОСОБА_4
було визнано право власності на
нежитлове підвальне приміщення площею
174,7 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул.
Троїцька, 43а (а.с.63).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 16.06.2009 року було скасовано за
нововиявленими обставинами рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 29.05.2007 року, яким за ОСОБА_2 було
визнано право власності на спірне
нежиле приміщення, оскільки, суду під
час розгляду справи не було відомо, що
вказане приміщення перебуває у
комунальній власності територіальної
громади (а.с.17).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 16.07.2009 року позовні вимоги
позивача ОСОБА_2 про визнання за нею
права власності на вказане нежитлове
підвальне приміщення були залишені без
розгляду через неодноразову неявку
позивача по справі (а.с.18).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 11.10.2011 року було скасовано за
нововиявленими обставинами рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 02.07.2008 року, яким за ОСОБА_4 було
визнано право власності на спірне
нежиле приміщення площею 174,7 кв.м.,
оскільки, суду під час розгляду справи
не було відомо, що вказане приміщення
перебуває у комунальній власності
територіальної громади (а.с.168).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 02.11.2011 року позовні вимоги
позивача ОСОБА_4 про визнання за ним
права власності на вказане
реконструйоване нежитлове підвальне
приміщення були залишені без розгляду
через неодноразову неявку позивача по
справі (а.с.169).

Приймаючи рішення по справі та
задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що спірне
нежитлове підвальне приміщення за
адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 43а є
комунальною власністю територіальної
громади м. Одеси, та вибувши з її
власності без її відома та волі, було
неодноразово перепродано іншим особам.
Крім того, вказане спірне нежитлове
підвальне приміщення перейшло у
власність ОСОБА_2 на підставі рішення
суду, яке було скасовано за
нововиявленими обставинами та у
подальшому вимоги ОСОБА_2 були залишені
без розгляду, також суд першої
інстанції дійшов висновку, що
відповідач ОСОБА_4, якому вказане
приміщення було перепродано, набув
право власності на зазначене нерухоме
майно без відповідної правової
підстави, у зв’язку з чим вказане
підвальне приміщення має бути вилучено
саме від відповідача –ОСОБА_4 та
повернуто у власність територіальної
громади, у власності якої воно
перебувало до рішення суду, яке у
подальшому було скасовано.

Але з таким висновком суду погодитися
не можна через невірну оцінку статусу
спірного жилого приміщення, в зв’язку
з чим відбулось невірне застосування
норм матеріального права, при цьому, не
було встановлено коло всіх
зацікавлених осіб в розгляді справи.

Так, вирішуючи позовні вимоги щодо
віндикації майна та маючи відомості
щодо реконструкції спірного майна суд
першої інстанції вказаним обставинам
оцінки не дав, не з’ясував чи існує
об’єкт в натурі, а тому на думку
колегії суддів припустив помилку при
вирішенні спору. Так само вирішуючи
віндікаційний позов в межах підстав
заявленого позову та доводів
апеляційної скарги колегія суддів
відхиляє посилання представника
позивача щодо необхідності вирішення
питання про можливість відновлення
приміщення в попередній стан, оскільки
звертаючись до суду наявність в натурі
майна та його стан не була перевірена
позивачем, а потім і судом, що мало
наслідком встановлення цього факту в
суді апеляційної інстанції. Вирішення
цього питання є безпідставним
збільшенням предмету судового
розгляду та порушення принципу
змагальності цивільного процесу.

В процесі розгляду апеляційної скарги
представником апелянта було подано
клопотання про призначення судово –
будівельної експертизи, в
обґрунтування представник апелянта
посилався на те, що 10.06.2013р. банком було
перевірено стан заставленого майна та
складено акт перевірки. Відповідно до
акту перевірки за адресою: м.Одеса, вул.
Троїцька 43-а знаходиться допоміжне
нежитлове приміщення площею 174,7 кв.м.,
технічні характеристики якого не
відповідають технічним
характеристикам приміщення за
технічним паспортом від 10.06.1996 р. На час
проведення перевірки в приміщенні
проводились ремонтні роботи. Сторона
апелянта посилається на те, що рішенням
суду витребуване приміщення площею 102,3
кв. м., яке не збереглося в натурі, а
відтак не може бути витребуване від
ОСОБА_5

У зв’язку з тим, що за даними Одеської
міської ради та банка за адресою,
вказаною в рішенні суду знаходиться
різний за розмірами об’єкт нерухомого
майна, для з’ясування точних
параметрів допоміжного нежитлового
приміщення підвалу та його технічних
характеристик, ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 26.06.2013 року по
справі була призначена судова
експертиза.

04.04.2014 року до апеляційного суду
Одеської області надійшов висновок
судової будівельно-технічної
експертизи №6785 від 28.03.2014 року,
відповідно до якого фактична площа
нежитлового приміщення за адресою:
м.Одеса, вул. Троїцька 43-а складає 174,7
кв.м. та використовується як одне ціле,
тобто нежитлові прибудовані та
приєднані приміщення площею 78, 4 кв.м. не
можуть використовуватися окремо від
раніше існуючого нежитлового
приміщення площею 102,3 кв.м. (т.2, а.с.148).

З наведеного слід зробити висновок про
відсутність в натурі об’єкту
віндикації - спірного нежитлового
приміщення, тобто про неможливість
задоволення позовних вимог позивача в
порядку ст. 388 ЦК України. При цьому,
власник майна набуває право на
компенсацію збитків від осіб, дії яких
призвели до втрати спірного майна.

Щодо задоволення судом позовних вимог
про визнання договору купівлі-продажу
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
недійсним, то задовольняючи позовні
вимоги суд першої інстанції виходив з
того, що зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша зацікавлена особа заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ст. ст. 203, 215 ЦК
України). Підстави для визнання
правочину недійсним судом не були
зазначені. Між тим, при захисті прав
власника використовуються
виндікаційний позов, який
характеризується як позов
неволодіючого власника до володіючого
не власника, а не
зобов’язальне-правові способи
захисту, зокрема визнання правочину
недійсним. Таким чином, підстав для
задоволення позову в цій частині у суду
першої інстанції не було. В зв’язку з
наведеним колегія суддів в порядку
п.1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує
рішення суду та приймає нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, –

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії –
Одеського обласного управління АТ
«Ощадбанк» на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 07 лютого 2012
року – задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 07 лютого 2012 року – скасувати.

В задоволенні позову Департамента
комунальної власності Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа – Одеська міська рада про
визнання договору недійсним,
витребування майна та виселення -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської
області

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8