У Х В А Л А

26 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздик П.О.,
суддів:Гончара В.П.,Колодійчука В.М.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
поділ будинку та земельної ділянки, та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про збільшення частки у праві спільної
часткової власності,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2004 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона є власником Ѕ частки
житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частки
земельної ділянки за цією ж адресою.
Відповідач є власником іншої Ѕ частки
житлового будинку та іншої Ѕ частки
земельної ділянки. Оскільки ОСОБА_6
позбавляє її можливості користуватися
спірними житловим будинком та
земельною ділянкою, просила суд
провести поділ будинку та земельної
ділянки, виділивши кожній з них по Ѕ їх
частки.

У квітні 2006 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зустрічним позовом про
визнання права власності на 34/100 частки
житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною
вище адресою, визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, укладеного 27 листопада 1998 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, визнання права
власності на земельну ділянку площею 670
кв. м, визнання недійсним акта вводу
будинку в експлуатацію, переведення на
неї прав та обов'язків покупця
житлового будинку та земельної
ділянки. Посилаючись на те, що
відповідно до висновку експертизи № 983
від 30 вересня 2008 року частка ОСОБА_7 у
спірному будинку є незначною та
складає 6/100 часток і не може бути
виділена в натурі, просила суд визнати
за нею право власності на 94/100 часток
спірного будинку.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 02 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 грудня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_7 та
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 грудня 2013 року
у відкритті касаційного провадження
відмовлено на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд зазначеної ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема, ст. ст. 357, 358 Цивільного кодексу
України.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції вказаних норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник посилається
на ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 червня 2013 року в
справі за позовом про припинення права
на частку у спільному майні, визнання
права власності та за зустрічним
позовом про реальний розподіл
незавершеного будівництва та
визначення користування земельною
ділянкою.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11
«Про судову практику застосування
статей 353 - 360 ЦПК України» неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права полягає зокрема: у
різному тлумаченні судами змісту і
сутності правових норм, що призвело до
різних висновків про наявність чи
відсутність суб'єктивних прав та
обов'язків учасників відповідних
правовідносин; у різному застосуванні
правил конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням юридичної сили цих
правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Із змісту заяви та долученої до заяви
копії судового рішення, на яке
здійснюється посилання як на приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права судом касаційної
інстанції, не вбачається неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, зокрема, судові
рішення ухвалені у справах, в яких
підстави позову не є тотожним, та в
справах за різних встановлених судами
фактичних обставин.

Також, як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції вказаних норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник посилається
на ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 лютого 2014 року в справі за
позовом про припинення права власності
на нерухоме майно та визнання права
власності.

Зі змісту доданої ухвали вбачається, що
касаційним судом скасовано рішення
апеляційного суду і передано справу на
новий судовий розгляд, у зв'язку з тим,
що судове рішення не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, зокрема,
судом попередньої інстанції не
враховано вимоги ст. 10 ЦПК України та не
роз'яснено сторонам їх прав щодо
призначення будівельно-технічної
експертизи для з'ясування дійсної
вартості спірного нерухомого майна.

Відповідно до правового висновку
Верховного Суду України, викладеного в
постанові від 23 квітня 2014 року в справі
№ 6-30цс14, справа має переглядатися за
всіма доводами заяв, посиланнями на всі
судові рішення щодо неоднакового
застосування норм матеріального права,
які додано до заяви про перегляд,
незалежно від того, висловлена правова
позиція щодо неправильності
застосування норми матеріального
права в судовому рішенні, ухваленому по
суті, чи в ухвалі про передачу справи
касаційним судом на новий розгляд.

Як вбачається зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 лютого 2014 року, при її
постановленні суд касаційної
інстанції не висловлював правову
позицію щодо правильності
застосування норм матеріального права,
судове рішення скасовано з підстав
порушення норм процесуального права.

Оскільки неоднакове застування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах відсутнє, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 359 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про поділ будинку та земельної
ділянки, та за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про збільшення частки
у праві спільної часткової власності,
за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 грудня 2013 року до
провадження Верховного Суду України
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. ГвоздикСудді: В.П.
Гончар В.М. Колодійчук І.К. Парінова В.О.
Савченко