У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Попович О.В.,

Cтупак О.В.,
Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, завданої
злочином, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Селидівського міського суду
Донецької області від 17 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 22 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи вимог тим, що ОСОБА_3
працювала в публічному акціонерному
товаристві комерційний банк
«ПриватБанк» спеціалістом по роботі з
кредитними картами. 10.08.2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був
укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність.

У період з листопада 2007 року по січень
2008 року ОСОБА_3 оформлювала на клієнтів
банку кредитні договори.

При цьому, в цей період ОСОБА_3,
виконуючи свої службові обов'язки,
умисно в інтересах третіх осіб внесла
завідомо неправдиві відомості
відносно отримання кредитних
платіжних карт за неідентифікованими
документами. Неправомірними діями
ОСОБА_3 ПАТ КБ «ПриватБанк» було
завдано збитків на загальну суму 65 613
грн. 45 коп.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути з відповідача на свою користь
матеріальну шкоду у вказаному розмірі.

Рішенням Селидівського міського суду
Донецької області від 17 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 22 січня 2014 року, у задоволенні
позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
ухвалені судові рішення та справу
передати на новий розгляд, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
безпідставності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працювала в ПАТ КБ «ПриватБанк»
спеціалістом по роботі з кредитними
картами.

10 серпня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність.

У період з листопада 2007 року по січень
2008 року ОСОБА_3 оформила на клієнтів
банку кредитні договори.

Постановою Київського районного суду
м. Донецька від 03 серпня 2011 року
ОСОБА_3 звинувачувалася у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст.
366 КК України та була звільнена від
кримінальної відповідальності за
амністією.

Вирішуючи справу, суди не заперечуючи
факт завдання ОСОБА_3 ПАТ КБ
«ПриватБанк» шкоди, внаслідок злочину,
відмовили в задоволенні позову з
підстав не надання позивачем належних
та допустимих доказів щодо розміру
заподіяної шкоди.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає,
що доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3, працюючи на посаді менеджера по
банківському обслуговуванню фізичних
осіб «Донецького регіонального
управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» внесла
завідомо неправдиві відомості
відносно отримання кредитних
платіжних карт за неідентифікованими
документами. Діями відповідача було
завдано збитки позивачу за такими
кредитними договорами:

№ SAMDN1902 у розмірі 15 840 грн 70 коп.,
які складаються з заборгованості за
кредитом 5249 грн. 57 коп., заборгованості
з пені 568 грн 66 коп, заборгованості за
недоотриманим прибутком 10 022 грн 47 коп.;

№ SAMDN0602 у розмірі 5723 грн 12 коп., які
складаються з заборгованості за
кредитом 4998 грн 67 коп., заборгованості з
пені 475 грн. 76 коп., заборгованість за
недоотриманим прибутком 248 грн. 88 коп.;

№ SAMDN2070 у розмірі 133510 грн 75 коп.,
які складаються з заборгованості за
кредитом 4262 грн 66 коп., заборгованості з
пені 361 грн 86 коп., заборгованості за
недоотриманим прибутком 8727 грн 23 коп.;

№ SAMDN9812 у розмірі 7191грн. 93 коп., які
складаються з заборгованості за
кредитом 5750 грн., заборгованості з пені
1441 грн. 93 коп.;

№ SAMDN0479 у розмірі 10081 грн 57 коп.,
які складаються з заборгованості за
кредитом 4998 грн 72 коп., заборгованості з
пені 1319 грн 31 коп., заборгованості за
недоотриманим прибутком 3763 грн 57 коп.

Враховуючи вказане, суди належним
чином не перевірили доводи позивача
щодо підтвердження розміру заподіяної
шкоди відповідними доказами, не
з'ясували належним чином фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Крім того, суди не звернули уваги не те,
що позивач, звертаючись до суду з
позовною заявою про відшкодування
шкоди, завданої злочином, послався в
якості підстави позову, як на ч. 1 ст. 1166
ЦК України, так і на ст. 130 КЗпП
України.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством. За наявності
зазначених підстав і умов матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

Таким чином, вирішуючи справу, суди
належним чином не з'ясували підстави
позову, не визначились з характером
спірних правовідносин, у зв'язку з чим
неправильно застосували норми
матеріального права та порушили норми
процесуального права.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
зокрема, суди не визначились з
характером спірних правовідносин між
сторонами та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню для їх
вирішення, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Селидівського міського суду
Донецької області від 17 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 22 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Cтупак

С.П. Штелик