Справа № 442/5046/13 Головуючий
у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/5546/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 24 червня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, звернулася з позовом до
Грушівської сільської ради, третя
особа ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання за нею права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Третя особа із самостійними вимогами,
ОСОБА_3, звернувся з позовом до
Грушівської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області про визнання права власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті матері,
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2 до Грушівської сільської
ради, третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання права власності на
спадкове майно по спадкуванню за
законом - відмовлено.

Позов третьої особи ОСОБА_3 до
Грушівської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області про визнання права власності
на спадкове майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що у встановлений законом строк вона
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, як
спадкоємець першої черги за законом,
після смерті батька, ОСОБА_8, який
постійно проживав та був
зареєстрований у житловому будинку
АДРЕСА_1. Також апелянт просить
врахувати, що ОСОБА_3 був виписаний зі
спірного будинку у 1982 році та весь час
проживав із своєю сім"єю в м. Дрогобич.
Суд також не врахував того, що до
введення Закону України "Про власність"
частка майна померлого члена
колгоспного двору з майна колгоспного
двору не виділялась, а залишалась в
спільній власності решти членів
колгоспного двору. Майно спадкувалось
тільки у разі смерті останнього члена
колгоспного двору. Крім цього, на думку
апелянта, ОСОБА_3 не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
прийняття спадщини, яка відкрилася
більше 10 років тому. З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги, а в задоволенні позову ОСОБА_3 -
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає
зазначеним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, враховуючи положення ст.
549 ЦК УРСР, який був чинним на момент
виникнення спірних правовідносин, суд
першої інстанції виходив з того, що
батько позивачки, ОСОБА_8, який хоч і був
зареєстрований у спірному будинку,
однак на день смерті спадкодавця
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у
ньому фактично не проживав, не вступив
в управління або володіння спадковим
майном, не звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, тобто, не вчинив дій, що
свідчать про прийняття ним спадщини,
прийшов до висновку про відсутність
підстав для визнання за ОСОБА_2
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті батька, ОСОБА_8,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
визнаючи за ним право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
матері, ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_3 на день смерті
матері постійно проживав разом з нею,
що свідчить про прийняття ним спадщини
після її смерті.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 120, ч.2 ст. 123 ЦК УРСР
(у редакції, чинній на час виникнення
правовідносин) майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності. Розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені
в пункті 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня
1995 року № 20 "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили
права на частку в його майні.
Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до
цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні
спільного господарства двору (в цей
строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в
учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів,
включаючи неповнолітніх
танепрацездатних. Частку
працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили
права на частку в його майні, вона
визначається виходячи з того майна
двору, яке було на час їх вибуття і яке
збереглося.

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім'ї). Особи, які
працюють у колгоспі, але не є членами
колгоспу, відносяться до суспільної
групи робітників або службовців
залежно від займаної посади.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР №885 -Х11 був введений в дію Закон
України "Про власність".

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що спірний житловий
будинок АДРЕСА_1 відносився до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, про що свідчать
свідоцтво про право власності на цей
будинок від 12.09.1989 року, яке є чиним,
оскільки не визнано недійсним у
судовому порядку.

А вілтак за таких обставин, колегія
суддів вважає безпідставним та
необґрунтованим посилання в
оскаржуваному рішенні на рішення
виконавчого комітету Грушівської
сільської Ради 29.01.2010 року № 8, яким
вирішено оформити право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 на членів
сім"ї, які станом на 01.07.1990 року
проживали в колгоспному дворі в рівних
частинах: ОСОБА_10 -голова двору -помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 - дружина -
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки таке
рішення органу місцевого
самоврядування не є
правовстановлюючим документом, а
визнання права власності за померлими
суперечить чинному законодавству.

З копії свідоцтв про народження ОСОБА_3,
ОСОБА_8 вбачається, що їх батьками були
ОСОБА_10 та ОСОБА_2.

З копії свідоцтв про смерть вбачається,
що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, після їх смерті
залишилося спадкове майно, а саме,
житловий будинок АДРЕСА_1. Судом
встановлено, що із заявами про
прийняття спадщини до нотаріальної
контори ніхто зі спадкоємців не
звертався, а відтак і спадкові справи
після їх смерті, не заводились.

Порядок спадкування в колгоспному
дворі визначався ст. 563 ЦК України 1963
року, яка була виключена з Кодексу
Законом від 16.12.1993 року №3718-ХІІ. Цією
статтею був встановлений такий
порядок: у випадку смерті члена
колгоспного двору спадкування в майні
двору не відкривалося; спадкувалося
лише особисте майно членів колгоспного
двору; якщо після смерті члена
колгоспного двору інших членів двору
не залишалося, то майно двору
спадкувалося на загальних засадах,
визначених розділом 7 Цивільного
Кодексу.

Тобто, в разі смерті члена колгоспного
двору після 30.06.1990 року, спадщина на
відповідну частку майна колгоспного
двору (майна, що збереглося)
відкривається після смерті кожного з
його колишніх членів.

Відповідно до витягу з погосподарської
книги в с. Грушів по вул. Грушевського,
147 Дрогобицького району Львівської
області, станом на 15.04.1991 року спірний
будинок з надвірними спорудами
рахувався за ОСОБА_10 - головою двору,
членами двору була дружина - ОСОБА_2

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як вбачається з будинкової книги,
довідки, виданої виконкомом
Грушівської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області №404 від 11.03.2013 р., в житловому
будинку АДРЕСА_1 до дня смерті ОСОБА_10
були зареєстровані дружина - ОСОБА_2 та
син - ОСОБА_8, батько позивачки, який, як
вбачається з довідки був постійно
зареєстрований в спірному житловому
будинку.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову про визнання за нею права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
та задовольняючи позов ОСОБА_3 про
визнання за ним права власності на цей
же будинок в порядку спадкування після
смерті його матері, ОСОБА_2, суд першої
інстанції вважав недоведеним
прийняття ОСОБА_8 спадщини після смерті
матері ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
та прийшовши до висновку про прийняття
спадщини ОСОБА_3 визнав за ним право
власності на спірний житловий будинок
в порядку спадкування за законом.

Разом з тим до такого висновку суд
першої інстанції прийшов без
врахування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, відповідно до якої обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрали
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 23.08.2013 р. у справі за позовом
ОСОБА_3 до Грушівської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області про визначення додаткового
строку, достатнього для подання заяви
про прийняття спадщини, Апеляційним
судом Львівської області 19.05.2014 року
було ухвалено нове рішення, яке набрало
законної сили, таке не є скасоване.

Однак обставини, встановлені цим
рішенням, і які не підлягали
доказуванню при розгляді справи про
визнання права власності в порядку
спадкування, не були враховані судом
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення.

Зокрема, судом апеляційної інстанції
були встановлені ті обставини, що
позивач, ОСОБА_3, після смерті матері
фактично не вступив в управління та
володіння спадковим майном та не подав
до державної нотаріальної контори за
місцем відкриття спадщини заяви про
прийняття спадщини, в той час, як
ОСОБА_8, будучи зареєстрованим та
проживаючи зі спадкодавцем, а а також
будучи останнім членом колгоспного
двору, фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном, тобто,
прийняв спадщину після смерті матері.

Згідно листа за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, слід зазначити той факт, що на
час відкриття спадщини в період
чинності ЦК УРСР його нормами було
передбачено певні дії, які свідчили про
прийняття спадщини, у тому числі
прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).
Отже, норми п.5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК, згідно з
якими цей ЦК застосовується також
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким з спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом, з
чого випливає, що правила книги шостої
ЦК може бути застосовано лише до
спадщини, яка відкрилася після 1 липня
2003р. і не була прийнята ніким зі
спадкоємців, право на спадкування
яких виникло відповідно до норм ст.ст.
529-531 ЦК УРСР (1963р.)

З врахуванням того, що ОСОБА_2 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, її син, ОСОБА_8, вступивши у
володіння та управління спадковим
майном, прийняв спадщину, з врахуванням
п.5 Прикінцевих та перехідних положень
до ЦК України 2003 року, до спірних
правовідносин з приводу спадкування
після смерті ОСОБА_2 слід застосувати
положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 ЦК УРСР визначено дії, що
свідчать про прийняття спадщини.
Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені дії мають бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Разом з тим, як вбачається з рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 19.05.2014 р., судом встановлена та
обставина, що саме ОСОБА_8 вступив в
управління та володіння спадковим
майном, а саме, житловим будинком
АДРЕСА_1, що свідчить про прийняття ним
спадщини після смерті матері, ОСОБА_2,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Цим же
рішенням встановлено, що позивач
ОСОБА_3 фактично не вступив у володіння
та управління спадковим майном та не
подав до нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини, а відтак не
вчинив дій , які б свідчили про
прийняття ним спадщини, що є підставою
для відмови у задоволенні позову про
визнання за ним права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті матері,
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

А відтак, на підставі обставин,
встановлених рішенням Апеляційного
суду Львівської області від 19.05.2014 р.,
колегія суддів приходить до висновку,
що спадщину після смерті ОСОБА_2
прийняв її син, ОСОБА_8, а син, ОСОБА_3, не
прийняв спадщини.

Суд першої інстанції безпідставно
посилається в оскаржуваному рішенні на
покази свідка ОСОБА_11, який підтвердив
факт проживання ОСОБА_2 з сином, ОСОБА_3,
оскільки це спростовується рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 19.05.2013 р. та не доводить факту
прийняття спадщини, оскільки не
доводить тієї обставини, що позивач
вступив в управління та володіння
спадковим майном, а постійне
проживання разом зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини є доказом
прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст.
1268 ЦК України, який на відносини, які
виникли з приводу спадкування після
смерті ОСОБА_2, не поширюється. А відтак,
постійне проживання ОСОБА_3 разом з
матір"ю на час її смерті, не свідчить
про прийняття ним спадщини, оскільки не
доводить фактичного вступу його в
управління та володіння спадковим
майном.

Оскільки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
відносини з приводу спадкування після
його смерті регулюються нормами
чинного ЦК України.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця) до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов"язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті. У разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі не охоплення
заповітом усієї спадщини, право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261-1265 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, той з подружжя,
який його пережив, та батьки.

Статтею 1267 ЦК України передбачено, що
частки у спадщині кожного зі
спадкоємців за законом є рівними.

З врахуванням положень ст. 1261 ЦК
України спадкоємцями першої черги
після смерті ОСОБА_12, є його дружина -
ОСОБА_5, та діти: ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

30.01.2013 р. ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як
спадкоємці за законом після смерті
ОСОБА_8, подали до нотаріальної контори
заяви про відмову від належної їм
частки у спадщині на користь ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_2 прийняла спадщину
після смерті батька, ОСОБА_8, оскільки у
встановлений законом шестимісячний
строк подала заяву у нотаріальну
контору про прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_8 після смерті матері,
ОСОБА_2, як єдиний спадкоємець за
законом, що прийняв спадщину,
успадкував житловий будинок АДРЕСА_1, з
врахуванням того, що спадкоємцями
належного йому на день смерті майна
відповідно до ст. 1261 ЦК України є
дружина - ОСОБА_5 та діти, ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, з яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_5 відмовилися від
частки у спадковому майні, колегія
суддів визнає за ОСОБА_2, яка у зв"язку з
одруженням змінила прізвище на
"ОСОБА_2", право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення:1) неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи неповне з"ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, оскаржуване рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 24 червня 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Грушівської
сільської ради Дрогобицького району
Львівської області, треті особи ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Грушівської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області про визнання за ним права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1 -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.