Справа № 742/1449/14 Провадження №
22-ц/795/1178/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Галич А. І. Доповідач - Позігун М. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Губар В.С., Мамонової О.Є.при
секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 24
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору
дарування удаваним та поділ спільного
майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася з
позовом до ОСОБА_5 і після уточнення
позовних вимог просила суд ухвалити
рішення, яким визнати удаваним договір
дарування житлової квартири АДРЕСА_1,
укладений 6 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також визнати
його в дійсності укладеним договором
купівлі - продажу; провести поділ
зазначеної квартири як спільного майна
подружжя шляхом визнання за нею права
власності на 1/2 частину зазначеної
квартири, залишивши іншу 1/2 частину
квартири у власності відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилалася на те, що спірну
квартиру сторонами було придбано в
період шлюбу за 200 000 грн., а оскільки
вона була вагітною, то питаннями
юридичного оформлення права власності
займався відповідач, який навмисне з
метою приховати договір
купівлі-продажу уклав договір
дарування, чим фактично позбавив її
права власності на 1/2 частину квартири,
як майна, придбаного в період шлюбу. З
врахуванням положень статей 58, 235 ЦК
України та норм Сімейного Кодексу
України і просила суд винести рішення
про задоволення її позовних вимог в
повному обсязі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 24
квітня 2014 року визнано удаваним
договір дарування житлової квартири
АДРЕСА_1, укладений 6 квітня 2004 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
визнано його в дійсності укладеним
договором купівлі - продажу; проведено
поділ зазначеної квартири, як
спільного майна подружжя, шляхом
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину зазначеної квартири,
залишенням іншої 1/2 частини квартири у
власності відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати зазначене рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.
Незаконність рішення суду апелянт
обґрунтовує невідповідністю висновків
суду про наявність підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи в зв'язку з
неналежною оцінкою доказів, на
підставі яких, зокрема показів свідків
в судовому засіданні, знайшов
підтвердження факт укладення саме
договору дарування спірної квартири.
За доводами апелянта, суд безпідставно
не застосував наслідки пропуску строку
звернення до суду за захистом
порушеного права.

Заслухавши доповідача, учасників
судового процесу, перевіривши
матеріали справи, суд приходить до
слідуючого висновку.

Судом встановлено, що 30 вересня 2003 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб, який було
зареєстровано відділом реєстрації
актів громадянського стану
Прилуцького міського управління
юстиції.

Згідно договору дарування квартири
від 6 квітня 2004 року ОСОБА_8, ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 подарували ОСОБА_5 житлову
квартиру АДРЕСА_1, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народилася донька
ОСОБА_10.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив із того, що договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 6 квітня 2004 року,
укладений між відповідачем та ОСОБА_8,
ОСОБА_7, ОСОБА_9, є удаваним правочином,
оскільки в дійсності було укладено
договір купівлі - продажу квартири, в
зв'язку з чим квартира є спільним
майном подружжя, придбаним в період
шлюбу, а тому підлягає поділу між
подружжям.

Проте такий висновок суду є
передчасним, оскільки його суд дійшов
за неповно з'ясованих обставин справи з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, якщо
під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення суду, то апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
а тому під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
може вийти за межі, визначені частиною
першою зазначеної статті щодо
перевірки законності і
обґрунтованості рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 заявлено
позов до ОСОБА_5 про визнання удаваним
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного 6 квітня 2004 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та визнання його
в дійсності укладеним договором
купівлі - продажу, а відповідно просила
провести поділ зазначеної квартири, як
спільного майна подружжя, шляхом
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину зазначеної квартири,
залишенням іншої 1/2 частини квартири у
власності відповідача.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який
сторони насправді вчинили.

Заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, позивач має в силу
ст. 60 ЦПК України довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети, ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1
ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом, є дійсна
спрямованість волі всіх сторін
договору дарування, а не лише
обдарованого, та з'ясування питання про
те, чи не укладена ця угода з метою
приховати іншу угоду та яку саме.

З'ясування зазначених обставин є
неможливим без залучення до участі у
справі всіх учасників правочину, як
всіх співвласників - відчужувачів
майна, так і обдарованого.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" сторони
правочину є особами, які беруть участь
у справі про визнання правочину
недійсним. У разі якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної часткової власності,
то всі співвласники повинні бути
залучені до участі у справі про
визнання правочину недійсним.

Проте, в порушення ст. 10 ЦПК України суд
не роз'яснив сторонам необхідність
залучення до участі у справі в якості
співвідповідачів дарувальників
квартири ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
останній з яких, за доводами позивача,
на час відчуження його частки
власності у квартирі був
неповнолітньою особою, а тому
відчуження могло бути здійсненим лише
за згодою як батьків, так і органу опіки
і піклування, про що відсутні дані в
договорі дарування, а судом не вжито
заходів щодо витребування зазначених
даних ні від нотаріуса, ні від органу
опіки і піклування щодо мотивів
надання батьками та органом опіки
піклування згоди на безкоштовне
відчуження неповнолітнім належного
йому на праві власності частини
нерухомого майна.

Судом ОСОБА_7 була допитана по справі в
якості свідка, яка наполягала на
укладенні договору дарування квартири,
але, виходячи з обставин справи, вона не
мала права на відчуження часток інших
співвласників квартири, а судом не
з'ясовано, чи не отримували кошти за
відчужені частки у квартирі інші її
співвласники, мотиви їх благодійності
за відсутності коштів на оплату
комунальних послуг на утримання житла,
що визнається сторонами.

За таких обставин, ухваливши рішення за
неповно з'ясованих обставин справи,
суд вирішив питання про права і
обов'язки учасників правочину ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, які не були залучені до
участі у справі в якості
співвідповідачів, що є підставою для
скасування рішення суду.

Виходячи з особливостей розгляду
справи апеляційним судом, останній
позбавлений можливості на стадії
апеляційного провадження залучати до
участі у справі інших осіб та
вирішувати питання про їх права та
обов'язки шляхом ухвалення нового
рішення.

З врахуванням викладеного, апеляційний
суд не знаходить підстав для визнання
правочину удаваним лише щодо однієї
сторони зазначеного правочину,
оскільки інші сторони правочину не
були стороною у справі, і при цьому
апеляційний суд позбавлений права
направлення справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки інші вимоги позивача є
похідними від вимог про визнання
правочину удаваним, то в іншій частині
вимоги, пов'язані з поділом майна
подружжя, є передчасно заявленими.

При цьому апеляційний суд враховує, що
наявність зазначеного рішення з
врахуванням підстав для відмови в
задоволенні позовних вимог
апеляційним судом, не є перешкодою для
звернення ОСОБА_6 до суду з позовом про
той самий предмет і з тих самих підстав
при залученні до участі у справі, окрім
обдарованого, і відчужувачів спірної
квартири.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 24
квітня 2014 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: