РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2014 року Франківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення 3% річних в
сумі 69974 (шістдесят девять тисяч
девятсот сімдесят чотири) грн. 00 коп.
та судового збору в сумі 699 (шістсот
дев'яносто девять) грн. 74 коп., -

В С Т А
Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3%
річних в сумі 35 852 (тридцять пять
тисяч вісімсот пятдесят дві) грн. 00
коп. та судового збору в сумі 358
(триста пятдесят вісім) грн. 52 коп.
покликаючись на те, що в квітні 2007
року він, позивач, домовився із
відповідачем про те, що останній за
його, позивача , кошти придбає
земельну ділянку по АДРЕСА_1. Дана
дільянка мала бути придбана для
нього і на його, позивача імя. Для
виконання вказаної домовленості він,
позивач, передав відповідачу кошти в
розмірі 25 тис. доларів США, які той
отримав, однак свої зобов»язання не
виконав, земельної ділянки на його
імя не придбав,отримані кошти не
повернув.

В ході судового розгляду справи,
представник позивача неодноразово
уточнював позовні вимоги в сторону
збільшення , остаточно визначившись в
судовому засіданні 10.12.2014 року,
відповідно до яких, просить стягнути з
відповідача суму боргу, що складає 4492
(чотири тисячі чотириста девяносто
два) долара США, що в гривневому
еквіваленті станом на 10.12.2014 року за
курсом НБУ становитьв 69974 (шістдесят
девять тисяч девятсот сімдесят
чотири) грн. 00 коп.

Вважаючи правомірним даний позов,
позивач, як і його представник
покликаються на заочне рішення
Франківського районного суду м.Львова
від 16.09.2013 року, згідно якого, позовні
вимоги позивача про стягнення
переданої для придбання земельної
ділянки грошові кошти в сумі 203500,00
грн. ( 25000 дол. США), задоволено. Рішення
не оскаржувалося і набрало законної
сили.

При цьому, позхивач та його
представник, вважають, що між
сторонами мало місце договору
позики, а відтак, відповідно до вимог
ст.. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний
сплатити 3% річних від простроченої
суми за період з лютого 2008 року по 05.02.2014
року, яка відповідно до заяви про
збільшення позовних вимог від 10.12.20134
року становить 4492 доларів США , що в
гривневому еквіваленті станом на 10.12.2014
року відповідно до курсу НБУ становить
69974,00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача уточнені позовні вимоги
підтримав. Надав суду додаткові
пояснення суті позовних вимог,
відповідно до яких, додатково
покликався ст. 625 ЦК України,
звернувши увагу суду на те, що
законодавець у приписах даної норми
закону визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобовязання.

Грошовим зобовязанням за змістом
статтей 524, 533-535 ЦК України, є
виражене в грошових одиницях
(національній валюті України чи в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобовязання сплатити на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обовязку.

При цьому позивач вважає, що його
позовні вимоги грунтуються на
судовій практиці, що знайшла своє
відображення у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 10-1390/0/4-12 від 27 веересня 2012
року. Вважає, що в силу вимог ст.. 400
ЦК України, відповідач, як
недобросовісний володілець
зобов'язаний був негайно повернути
майно особі, яка має на нього права
власності або інше право відповідно до
договору або закону, або яка є
добросовісним володільцем цього майна.
Оскільки, кошти в розмірі 25 тис доларів
США були передані відповідачу 01.02.2008
року. за вказаних вище обставин,
позивач та його представник
вважають, що строк прострочення
сплати коштів наступив саме з 01.02.2008
року. Просять уточнені позовні вимоги
задоволити.

Позивач в судовому засіданні,
особисто підтвердив позовні вимоги,
пояснення дав аналогічні викладеним
у позовній заяві та додатках до них,
покликаючись на пояснення свого
представника, а також підтвердив, що
грошові кошти передавав відповідачу
для придбання земельної ділянки.
Відповідач замельну ділянку придбав
для нього такого розміру і у тому
місці про яке вони домовлялися,
однак не таку як він, позхивач, хотів,
що у подальшому стало причиною його
відмови від вказаної земельної
ділянки. Підтвердив, що при
обговоренні питання покупки
земельної ділянки, питання її
призначення не обговорювалося, але
відповідач повинен був сам
орієнтуватися в цьому. Позивач також
підтверди, що грошові кошти
передавалися не одночасно, а в
декілька разів. Просить позов
задоволити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, покликались на свої письмові
заперечення, відповідно до яких,
заборгованість відповідно до рішення
Франківського районного суду м.Львова
від 16.09.2013 року відповідачем погашена в
добровільному порядку. Стягнуту судом
суму відшкодував добровільно,
оскільки рішення суду не
оскаржувалося з тих причин, що ні
він, ні його довіритель не знали про
таке рішення. Підтвердив, щор дійсно
отримував від позивача стягнуту з
нього судом грошову суму, однак такі
кошти не були позикою, він ними не
користувався.

Вважають, що посилання позивача на
правомірність стягнення 3% річних від
простроченої суми заборгованості не
відповідає обставинам справи, оскільки
жодного договору позики між сторонами
укладено не було. Навпаки він,
відповідач, сам виступив частковим
кредитором позивача, оскільки ділянка,
що була була придбана для позивача,
була придбана раніше чим той
передав всі кошти. В подальшому, коли
позивач відмовлявся переоформити
куплену ділянку на нього, позивача ,
то він, відповідач, змушений був
утримувати її за власний рахунок.
Вважає, що уточнені позовні вимоги
позивача є безпідставними та
необґрунтованими, наданий розрахунок
заборгованості не базується на жодних
належних та допустимих доказах , а сам
відповідач являється по цій справі
кредитором, який зазнав значних
збитків через невиконання
домовленостей зі сторони позивача, а
тому в позові слід відмовити за
безпідставністю.

Заслухавши учасників процесу,
з'ясувавши дійсні обставини справи, та
встановиивши вид цивільно - правових
відносин сторін, дослідивши зібрані
по справі докази у їх сукупності, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
уточнених позовних вимог слід
відмовити за безпідставністю таких.

Так, судом встановлено, що в квітні 2007
року позивач домовився із відповідачем
про те, що останній за його кошти
придбає земельну ділянку по АДРЕСА_1.
Для виконання вказаної домовленості
позивач передав відповідачу кошти в
розмірі 25 тис. доларів США. Кошти
передавалися у три етапи 12000, 8000 та 5000
доларів США.

Факт передачі гроршових коштів
саме у такий спосіб, сторони
підтвердили в судовому засіданні.

Судом також встановлено, що
відповідач придбав для позивача
земельну ділянку, як це зазначено у
розписці. Однак останній не забажав
такої оскільки цільове призначення
даної ділянки не відповідало його
інтересам.

Таким чином, судом встановлено, що
між сторонами мав місце не договір
грошового зобовязання, а дорговір
надання послуги з придбання
земельної ділянки, і така послуга
виконана відповідачем у повному
обсязі.

Даний висновок суду грунтується
на змісті розписки наданої
позивачем, як підставу для звернення
до суду з позовними вимогами про
стягнення 3% річних, де зазначено, що
відповідач має придбати саме ту
ділянку, яку він купив. Тобто сторони
визначили, що це має бути конкретна
замельна ділянка за конкретною
адресою, а саме: по АДРЕСА_1 площею 12,5
сотих (ас. 29). Зміст даної розписки щодо
умов її складання також
підтвердили сторони в судовому
процесі.

Що стосується покликань позивача
та його предстиавника на рішення
Франківського районного суду м.
Львова від 16. 09. 2013 року, яким з
ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1
грошову суму в розмірі 203500,00 грн., то
суд відхиляє таке рішення як доказ
підставності стягнення 3% річних,
оскільки вказаним рішенням не
визнано, що між сторонами існіував
договір позики, а стягнута судом сума
не значенться як сума
заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобовязаний повернути
позикодавцеві позику ( грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, того самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та порядку, що
встанорвлені договором.

Як вбачається із наданої стороною
позивача розписки, з неї не
вбачається жодних прав та обовязків
позикодавця чи позичальника, не
визначено строку повернення коштів
та інші умови, що повинні міститися у
договорі позики чи кредиту.

Суд відхиляє покликання позивача та
його представника на вимоги ст. 400 ЦК
України, оскільки такі не стосуються
предмету спору та не можуть бути
застосовані судом у даному випадку.

З цих самих підстав суд відхиляє
покликання позивача на вимоги ст. 625
ЦК України, оскільки приходить до
висновку, що позивачем не правильно
тлумачаться цивільно - правові
відносини між ним та відповідачем, а
відтак відсутні наслідки цих
відносин та підстави для задоволення
позовних вимог.

В
И Р І Ш И В:

В задоволенні уточнених позовних
вимог позивача відмовити за
безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти
днів з часу отримання копії
повного рішення.

Суддя
В Кузь