РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року
м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд
Волинської області в складі:

головуючої: судді Пікули Н.В.

за участю секретаря - Ваврисевич
О.О.

з участю позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

роглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Володимир-Волинський цивільну справу
за ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з
житлової квартири та зняття з
реєстраційного обліку,-

встановив:

ОСОБА_2 звернулась в суд з
позовом до ОСОБА_3 про виселення та
зняття його з реєстраційного обліку
житлової квартири.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що вона, на
підставі договору дарування являється
власником квартири АДРЕСА_1.

З 2001 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який
згідно рішення Володимир-Волинського
міського суду від 20.02.2013 року було
розірвано.

Від цього шлюбу у них народився
син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який разом з
відповідачем по справі зареєстрований
у зазначеній квартирі.

Починаючи з 2008 року, відповідач
почав створювати їй та дитині
нестерпні умови для проживання у
належному їй житловому приміщенні,
систематично зловживає спиртними
напоями, вчиняє скандали, висловлює
погрози, дається до застосування
насильства. Окрім того, своєю
поведінкою відповідач почав
принижувати її гідність та гідність
дитини, вчиняти скандали, висловлювати
погрози та звинувачення на її
адресу.

Відповідач часто вчиняє сварки,
скандали, виражається нецензурною
лайкою, погрожує їй фізичною
розправою, вдається до застосування
насильства.

З відповідачем працівниками
міліції проводились бесіди
профілактичного характеру з приводу
недопущення ним протиправної
поведінки в побуті, однак на
зауваження він не реагує.

Поведінка відповідача робить
неможливим для неї та дитини
подальше спільне проживання з ним в
одному житловому приміщенні.

Просить виселити відповідача
з житлової квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення та
зняти його з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні позивач
доводи заяви підтримала, просить їх
задовольнити, в своїх поясненнях суду
зіслалась на обставини, викладені в
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні заявлений позивачем позов не
визнав та пояснив, що він не має
можливості виселитись із зазначеної
квартири, оскільки у нього немає
іншого житла, перешкод у користуванні
жилим приміщенням позивачці не чинить,
заходи запобігання в 2014 році до нього
застосовувались лише один раз.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази та оцінивши
їх в сукупності, приходить до висновку,
що в у позові слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено судом, позивач
ОСОБА_2 являється власником житлової
квартири АДРЕСА_1, що стверджується
договором дарування квартири від 06.10.2011
року.

З будинкової книги для прописки
громадян, проживаючих в будинку
стверджується, що відповідач ОСОБА_3
зареєстрований в даному будинку.

Згідно рішення
Володимир-Волинського міського суду
від 20.02.2013 року, сторони розірвали шлюб
і дане рішення суду набрало законної
сили 05.03.2013 року.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України, ст.ст.64, 156
ЖК України визначено, що члени
сім'ї власника житлового будинку
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку і не можуть
бути обмежені у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч. 2 ст. 64 ЖК України, дружина наймача,
їх діти, батьки і припинення сімейних
відносин не позбавляє права
користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Позивач, як на підставу виселення
відповідача посилається на
систематичне порушення ним правил
співжиття, що робить неможливим
проживання ним в одному приміщенні, а
застосовані до нього заходи впливу
виявились безпрезультатними.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виник спір.

Суд вважає, що в судовому
засіданні позивачем не доведено
обставин, на які вона посилається як на
підставу своїх позовних вимог.

З довідки Володимир-Волинського
міського відділу УМВС України у
Волинській області вбачається, що
позивач зверталась в міліцію на дії
відповідача: 20.07.2008 року з приводу
нанесення їй тілесних ушкоджень; 30.01.2009
22.07.2012 та 02.08.2014 року про вчинення
відповідачем сімейних скандалів.

Результатів розгляду зазначених
звернень позивачкою не надано.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду від 20 лютого 2013 року
стверджується про розірвання шлюбу між
сторонами.

Отже після розірвання шлюбу було
зареєстровано лише одне звернення -
02.08.2014 року позивача до міліції з
приводу сімейного скандалу, вчиненого
відповідачем.

Згідно постанови судді від 05.08.2014
року за даним зверненням відповідача
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за ч.1 ст.173-2 КуаП
України та накладено на нього
адміністративне стягнення в виді
штрафу в розмірі 51 гривня.

Згідно довідки
Володимир-Волинського міського центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді з 20.02 по 29.08 2014 року сім'я ОСОБА_2
перебувала під соціальним супроводом,
як така, що опинилась у складних
життєвих обставинах і з відповідачем
проводились профілактичні бесіди, щодо
неприпустимості вчинення насильства в
сім'ї, також його попереджено про
вчинення повторного насильства, однак
позитивних результатів це не дало.

Відповідач в судовому засіданні
заперечив проведення з ним
профілактичної роботи з боку даного
центру, щодо його поведінки в побуті.

Інших доказів про застосування до
відповідача заходів запобігання і
громадського впливу позивачем не
надано.

Притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства в сім'ї протягом
останніх двох років лише один раз та
проведення з ним профілактичних бесід,
на думку суду не може вважатись
систематичним порушенням ним правил
співжиття, яке робить неможливим для
інших проживання із ним в одній
квартирі.

Таким чином, підстави передбачені
ч.2 ст.116 ЖК України для виселення
відповідача без надання іншого житла
відсутні.

Враховуючи вище наведені
обставини позовні вимоги до
задоволення не підлягають.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 10, 60, 61 ч.1, 88, 212-215,
218 ЦПК України, ст. 116 ЖК України, ст.
405 ЦК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виселення з житлової
квартири та зняття його з
реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя
Н.В. Пікула