АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1398/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 27 Пироженко (В.Д.)
В. Д. Доповідач в апеляційній
інстанції Захарова А. Ф. УХВАЛА
21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоЗахарова А. Ф.
суддівОхріменко Н. І. , Качан О. В. при
секретаріАнкудінові О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 24 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ПАТ «ОТП Банк» про визнання пунктів
договору недійсними,-
Вивчивши матеріали справи, вислухавши
ОСОБА_5, її представника, які підтримали
доводи апеляційної скарги, та
представника ПАТ «ОТП Банк», який на
них заперечував, судова палата, -
в с т а н о в и л а :
В грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про
визнання пунктів договору недійсними.
В обґрунтування своїх вимог вказувала,
що між ПАТ «ОТП Банк» та нею були
укладені наступні кредитні договори: №
СМ- SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №СМ
-SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та № СМ-
SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які
складаються з двох частин, що
нерозривно пов'язані між собою.
В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитними договорами позивачкою
було передано в іпотеку нерухоме майно
комерційного призначення, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, про що укладено
договори іпотеки № PM-SMEF00/014/2007 від 05
березня 2007 року, № PM- SMEF00/042/2007 від 12
липня 2007 року та договір наступної
іпотеки № PM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008
року, які посвідчено приватним
нотаріусом Черкаського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в день
укладання та накладено заборону
відчуження зазначеної комерційної
Кредит по договору № СМ- SMEF00/014/2007 від 05
березня 2007 року виданий позивачці з
цільовим призначенням на придбання
нерухомого майна та на споживчі цілі, а
кредити по договорам №СМ -SMEF00/042/2007 від
12 липня 2007 року та №СМ- SMEF00/015/2008 від 18
березня 2008 року - на споживчі цілі, що є
споживчим кредитом в розумінні п. 1.ст. 11
Закону України «Про захист прав
ОСОБА_5 вважає, що розмір процентів за
користування кредитними коштами
повинен визначатися в кредитному
договорі у вигляді річної відсоткової
ставки (в процентах річних).
Всупереч законодавства України
кредитним договором передбачений
інший порядок визначення розміру
Пунктом 3 Частини № 1 договорів №СМ-
SMEF00/014/2007 та №СМ- SMEF00/015/2008 передбачено,
що для розрахунку процентів за
користування кредитом буде
використовуватися плаваюча процентна
ставка, яка складається з фіксованого
відсотка в розмірі 5,00 % річних + FІDR,
пунктом 3 частини №1 договору №СМ
-SMEF00/042/2007 - в розмірі 6,00 % річних + FIDR. В
цьому пункті також вказано, що ставка
FIDR буде визначатися самостійно
відповідачем. Інформація щодо розміру
ставки FIDR розміщується на сайті банку,
а також в приміщеннях банку на
інформаційних стендах.
Позивачка вважає, що порядок
розрахунку процентів за користування
кредитом встановлений пунктом 3
Частини № 1 та пунктом 1.4. Частини № 2
кредитних договорів суперечить нормам
чинного законодавства України, що
регулюють спірні правовідносини.
Зокрема несправедливою умовою
договору вважається встановлення
дискримінаційних стосовно споживача
правил зміни відсоткової ставки.
Застосування ставки FIDR для розрахунку
процентів за користування кредитом
передбачає зміну розміру процентів
впродовж всієї дії кредитного
договору, при цьому вартість кредитних
ресурсів для позичальника буде
залежати від волевиявлення інших
фізичних осіб - клієнтів банку, що
розмістили вільні кошти на строкових
депозитах у валюті, тотожній валюті
кредиту на строк 366 днів. До того
відповідач не повідомляв про зміну
процентної ставки та її граничний
FIDR формується на основі процентних
ставок по строковим депозитам для
фізичних осіб, при цьому відповідач на
власний розсуд встановлює такі
Внаслідок вищенаведеного позивачка, як
споживач фінансової послуги не може
взяти участь у формуванні FIDR .
Оскільки FIDR є суттєвою складовою
частиною плаваючої процентної ставки
за користування кредитом, а її розмір
обумовлений виключно власним розсудом
виконавця, то відповідачем фактично
здійснюється формування вартості
фінансової послуги без участі
споживача та його згоди.
На підставі наведеного, ст. ст. З, 13, 192,
198, 216, 236, 524, 526, 533, 548, 593, 601, 1056-1 ЦК України,
позивачка просила суд:
- визнати недійсними з моменту їх
укладання положення п. З частини № 1 та
п. 1.4 частини № 2 кредитних договорів №
CM-SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №СМ-
SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та
№CM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року,
укладених між ПАТ «ОТР Банк» та ОСОБА_5;
- визнати недійсними положення п.
2.1.2 договорів іпотеки №РМ- SMEF00/014/2007 від
05 березня 2007 року, №PM-SMEF00/042/2007 від 12
липня 2007 року та договору наступної
іпотеки №PM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008
року, які посвідчено приватним
нотаріусом Черкаського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, з моменту
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2014 року позов
ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання
пунктів договору недійсними, - залишено
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на те, що дане рішення
незаконне, не відповідає обставинам
справи, прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати і ухвалити нове,
яким визнати недійсними:

- положення п. З частини № 1 та п. 1.4
частини № 2 кредитних договорів №
CM-SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №СМ-
SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та
№CM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року,
укладених між ПАТ «ОТР Банк» та ОСОБА_5
з моменту їх укладання;

- положення п. 2.1.2 договорів іпотеки
№РМ- SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року,
№PM-SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та
договору наступної іпотеки №PM-SMEF00/015/2008
від 18 березня 2008 року, які посвідчено
приватним нотаріусом Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
з моменту їх укладання.

Обговоривши матеріали справи, судова
палата вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що між ПАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_5 - позивачкою по справі,
були укладені кредитні договори: №СМ-
SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року ,
№СМ-SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та №СМ-
SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які
складаються з двох частин, що
нерозривно пов'язані між собою (ар. спр.
6-23).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитними договорами позивачкою
було передано в іпотеку нерухоме майно
комерційного призначення, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, про що укладено
договори іпотеки №PM-SMEF00/014/2007 від 05
березня 2007 року, №PM- SMEF00/042/2007 від 12
липня 2007 року та договір наступної
іпотеки №PM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008
року, які посвідчено приватним
нотаріусом Черкаського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в день
укладання та накладена заборона
відчуження зазначеної комерційної
нерухомості (ар. спр. 24-43).

Встановлено, що кредит по договору №1
виданий позивачу з цільовим
призначенням на придбання нерухомого
майна та на споживчі цілі, а кредити по
договорам №2 і №3 - на споживчі цілі, що
є споживчим кредитом.

Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначено, що
обов'язковою умовою договору
споживчого кредиту є річна відсоткова
ставка за кредитом.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про
Національний банк України», банк видає
нормативно-правові акти по питанням, що
відносяться до його компетенції, які є
обов'язковими для всіх органів
державної влади, органів
самоврядування, банків, підприємств та
організацій, незалежно від форми
власності, а також фізичних осіб.

Судом встановлено, що пунктами 2.1; 3.3.
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, які затверджені Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, до
укладання кредитного договору, та у
кредитному договорі банк зобов'язаний
зазначити сукупну вартість кредиту як
у вигляді процентної ставки за
кредитом, так і у вигляді абсолютного
значення подорожчання кредиту у
грошовій сумі.

Комерційні банки здійснюють
кредитування на договірних умовах.
Надання банківського кредиту
оформляється укладенням кредитного
договору, згідно з яким одна сторона -
банк - зобов'язується передати другій
стороні (позичальникові) на певний
строк суму грошей, а позичальник
зобов'язується надавати банкові
необхідне забезпечення кредиту,
використовувати його на обумовлені
цілі і повернути у встановлений строк
та сплатити відповідні відсотки.

Статтею 55 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" встановлено, що
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договором) між клієнтом та банком.

Стаття 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" передбачає
право комерційних банків самостійно
визначати процентні ставки як
складової частини кредитної політики
банку. Банки самостійно визначають
процентні ставки для надання послуг
клієнтам.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як правильно вказав суд, договори про
надання кредиту укладаються на власний
розсуд кредитодавця і позичальника та
з урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства, положень
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" та Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 року N 168.

Основним обов'язком банку є надання
кредиту. На клієнтові лежать обов'язки
повернення в строк одержаного кредиту,
сплатити банку відсотки за
користування кредитом, не ухилятися
від банківського контролю,
дотримуватися цільового використання
одержаного кредиту, надати і
гарантувати наявність забезпечення за
договором на весь строк користування.

Слід зауважити, що позичальник може і
відмовитися від укладення договору, що
теж передбачено діючим законодавством.

За порушення зобов'язань за кредитним
договором сторони несуть
відповідальність у вигляді стягнення
неустойки і відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» підставами
визнання недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача, являються
включення до договорів із споживачем
умови, які є несправедливим, тобто такі,
що всупереч принципу добросовісності
мають наслідком дисбаланс договірних
прав та обов'язків між сторонами.

Права споживача в разі отримання ним
продукції в кредит передбачені ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно якої кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача про
умови кредитування, орієнтовну сукупну
вартість кредиту, варіанти повернення
кредиту. Споживач не зобов'язаний
сплачувати будь-які відсотки та інші
вартісні елементи кредиту, які не були
зазначені у договорі. Споживач має
право протягом 14 днів відкликати свою
згоду на укладення кредитного договору
без пояснення причин, перебіг даного
строку розпочинається з моменту
вручення споживачеві примірника
укладеного договору.

Тобто, як правильно підкреслює суд,
споживачеві лише пропонуються умови, а
якщо він не погоджується з даними
умовами, може знайти інші, може й кращі.

Крім цього, умовами кредитного
договору часто передбачається
необхідність здійснення позичальником
інших платежів, пов'язаних з
отриманням, обслуговуванням та
погашенням кредиту, як на користь банку
(комісії за відкриття
поточного/карткового рахунку,
здійснення розрахунково-касового
обслуговування), так і на користь
третіх осіб (страхові платежі, платежі
за послуги нотаріусів).

З матеріалів справи встановлено, що
доводи позивача про те, що при
укладанні вищевказаних кредитних
договорів були порушені права позивача
як споживача, не знайшли підтвердження,
як і доводи про те, що умови укладених
кредитних договорів між сторонами
порушують права позивача чи є
несправедливими.

Встановлено, що позивачка в повному
обсязі ознайомлювалася з умовами
кредитування в банку, орієнтовною
сукупною вартістю кредиту та вартістю
послуг з оформленням договору про
надання кредиту.

Встановлено також, що взаємні права та
обов'язки сторін детально визначені у
підписаних сторонами кредитних
договорах, що вибір умов кредитування з
боку позивача був добровільним.

Судом встановлено, що в день підписання
оспорюваного правочину позивачка
отримала передбачену даним правочином
суму кредиту. В день підписання
оспорюваного правочину позивачка
отримала його примірник, що давало їй
додаткову можливість детального
вивчення умови договору та протягом 14
днів з дня отримання кредиту
відмовитись від даної послуги, однак
позивачка використала кредитні кошти
на свій розсуд.

Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу .

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦПК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч.ІІ).

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. ІІІ).

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч. IV).

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. V).

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей
(ч. VІ).

Судом не встановлено невідповідності
укладених сторонами кредитних
договорів (правочинів) вищевказаним
нормам закону.

Судом встановлено, що пунктом 3 ч. 1
договорів 1; 2; 3 передбачено, що
інформація щодо розміру ставки FIDR буде
визначатись самостійно банком.
Інформація відносно розміру ставки
розміщується на сайті банку та в
приміщеннях банку на інформаційних
стендах.

По справі встановлено, що позивачка
ОСОБА_5 погодилась з даними умовами
договорів і до 2008 року сплачувала кошти
за умовами кредитних договорів і з
позовом про визнання пунктів кредитних
договорів недійсними звернулася лише в
грудні 2013 року, коли вже до неї банк
звернувся з вимогами про погашення
заборгованості за кредитними
договорами.

Виходячи з наведеного, висновки суду
про те , що позивачем не доведено, що п. З
ч. 1 та п.1.4 ч.2 кредитних договорів від
05.03.2007 року ,від 12.07.2007 року та від 18.03.2008
року суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а отже
відсутні підстави, передбачені ст.ст.
203; 215 ЦК України для визнання їх
недійсними, - відповідають матеріалам
справи.

За таких обставин необґрунтованими є й
вимоги позивача про визнання
недійсними положення п. 2.1.2 укладених
між сторонами договорів іпотеки.

Враховуючи все вищевикладене, судова
палата вважає, що суд ретельно дослідив
усі обставини справи і прийшов до
обґрунтованих висновків про
безпідставність позовних вимог, в
зв'язку з чим такі і були залишені без
задоволення.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи, вимогам закону і підстав для
його скасування та задоволення
апеляційної скарги - не вбачається.

Доводи останньої не є суттєвими і
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317; 218 ЦПК
України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 24 березня 2014 року по даній
справі,- залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :