У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,
суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 22 травня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 232 502 грн зі сплатою 20,04% річних за користування кредитними коштами та зі строком повернення кредиту до 22 травня 2018 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 22 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку неналежним виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 11 липня 2013 року становила 878 199 грн 74 коп.

На підставі судових рішень, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачі добровільно не звільняють житлове приміщення, ПАТ КБ «ПриватБанк», із урахуванням уточнень, просило суд виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 та зняти останніх із реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем недотримана процедура позасудового врегулювання спору, оскільки належних доказів на підтвердження повідомлення відповідачів про вимоги іпотекодержателя про виселення останніх із спірної квартири банком не надано.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 232 502 грн зі сплатою 20,04% річних за користування кредитними коштами та зі строком повернення кредиту до 22 травня 2018 року (а. с. 18-23).

На забезпечення виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 22 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 32-37).

На підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року в розмірі 478 370 грн 65 коп., звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із зазначеної квартири та знято останніх з реєстраційного обліку (а. с. 41-43).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2011 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2011 року скасовано в частині виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із спірної квартири, та в частині зняття відповідачів із реєстраційного обліку (а. с. 44-47).

Листом від 27 травня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_6 про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також запропонував відповідачу добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями квартири (а. с. 12). 6 червня 2013 року зазначений лист було направлено на адресу відповідача (а. с. 15-16).

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи положення встановлені ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановивши, що рішенням суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вже звернуто стягнення на предмет іпотеки, суди обставин справи не врахували та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав, неповідомлення відповідачів про добровільне звільнення житлового приміщення.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко