Справа № 459/549/14 Головуючий у 1
інстанції: Мелешко М.І.
Провадження № 22-ц/783/7792/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак
О.В., Федоришина А.В.

при секретарі:
Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства (ДП) «Львівугілля» на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 жовтня 2014
року, по справі за позовом ОСОБА_3 до ДП
«Львіввугілля», Публічного
акціонерного товариства (ПАТ) «Шахта
«Надія», про стягнення моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду від 30 жовтня 20174 року частково
задоволено позов ОСОБА_3 до ДП
«Львіввугілля і ПАТ «Шахта «Надія» про
стягнення моральної шкоди, заподіяної
внаслідок хронічного професійного
захворювання при виконанні и трудових
обов'язків. Ухвалено: стягнути з ДП
«Львіввугіля» в користь позивача 7 000
грн. моральної шкоди, заподіяної
набуттям хронічного професійного
захворювання внаслідок професійного
захворювання при виконанні трудових
обов'язків; стягнути з ДВАТ «Шахта
«Надія» в користь позивача 2 000 грн.
моральної шкоди, заподіяної набуттям
хронічного професійного захворювання
внаслідок професійного захворювання
при виконанні трудових обов'язків. В
решті позову відмовлено. Проведено
розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржило ДП
«Львіввугілля.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Посилається на те,
що позивачем не надано належних
доказів заподіяння йому моральної
шкоди.

Заслухавши суддю - доповідача,
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що каргу слід відхилити.

Відповідно до п.1 Поравил відшкодування
власником підприємства, установи,
організації, або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я , пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 472 від 23 червня 1993
року, власник підприємства, установи і
організації або уповноважений ним
орган несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків, а
також за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Пунктом 2 цих
Правил визначено, що доказами вини
власника можуть бути акт про нещасний
випадок на виробництві або акт про
професійне захворювання. Згідно з п.11
Правил передбачено, що розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 200 мінімальних розмірів
заробітної плати незалежно від інших
будь - яких виплат.

Пленум Верховного Суду України у
постанові № 6 від 23 лютого 1992 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ про відшкодування шкоди»
визначив, що шкода, заподіяна
ушкодженням здоров'я, відшкодовується
за правилами глави 40 ЦК Української РСР
( в редакції 1963 року) і в тих випадках,
коли вона була заподіяна життю або
здоров'ю громадянина при здійсненні
договірних зобов'язань (трудовий
договір), якщо чинним законодавством не
передбачене інше (п.10).

Відповідно до ст.ст. 153,173 КЗпП
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган. Власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний відповідно до
законодавства відшкодувати
працівникові шкоду, заподіяну йому
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням
трудових обов'язків.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР ( в
редакції 1963 року) встановлює, що
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди. Розмір
відшкодування визначається судом з
урахуванням суті позовних вимог,
характеру діяння особи, яка заподіяла
шкоду, фізичних чи моральних страждань
потерпілого, а також інших негативних
наслідків, але не менше п'яти
мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 23 чинного ЦК України
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Рішення Конституційного
суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004
року ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 6 від 27 березня 1997 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначено, що у випадку коли
межі відшкодування моральної шкоди
визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподаткованим
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи (п.9). Відповідно до п. 13
цієї Постанови за наявності порушення
права працівника у сфері трудових
відносин (виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах, тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 30 липня 1963 року
по 20 вересня 1964 року та з 5 жовтня 1964
року по 9 листопада 1964 року працював на
шахті «Зиминка-Капітальна» тресту
«Пропьєвськвугілля», з 22 грудня 1967 року
по 12 травня 1970 року -респіраторщиком в
Червоноградському оперативному
підрозділі 50-го воєнізованого
гірничо-рятувального підрозділу, з 18
травня 1970 року по 4 серпня 1970 рота та з 6
серпня 1974 року по 17 грудня 1976 року
обіймав посади періодично підземного
машиніста шахтних машин та механізмів,
скрепериста, забійника підземних робіт
в шахті №7 «ВМ», з 31 січня 1977 року по 20
лютого 1978 року -підземного гірника
очисного забою в шахті №8 «ВМ»; з 31
травня 1978 року по 30 травня 1979 року, з 31
травня 1979 року по 1 січня 1980 року, з 2
січня 1980 року по 7 лютого 1980 року, з 8
лютого 1980 року по 21 серпня 1993
року-займав посади періодично
електрослюсаря дільниці техкомплексу,
підземного гірничого майстра,
підземного учня майстра підривника,
підземного майстра підривника в шахті
імені героя Радянського союзу А.В.
Лопатіна, з 8 серпня 1994 року по 31 травня
1995 року - підземного майстра в шахті №1
«Червоноградська», з 13 червня 1995 року
по 7 серпня 1999 року підземного майстра
підривника в шахті №2
«Червоноградська»; з 10 серпня 1999 року
по 3 травня 2006 року- підземного майстра
підривника в шахті №9 «ВМ» (з 2001 року
перейменована в ДВАТ «Шахта «Надія». 3
травня 2006 року звільнений у зв'язку з
виявленою невідповідністю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП
України.

Як вбачається із акту розслідування
причин виникнення хронічного
професійного захворювання від 10 травня
2006 року професійне захворювання
виникло у позивача внаслідок
запиленості повітря робочої зміни,
несприятливих фактоів мікроклімату.

Згідно копії виписки із медичної карти
позивачу встановлено діагноз:
хронічний бронхіт, антрасилікоз І
ступеня, інтерстиціальна форма 1/1, т/т,
емфізема легень ДН-ІІ ст., двобічна
серсоневральна приглухуватість.

ОСОБА_3 відповідно до акту огляду №769
від 1 червня 2006 року міжрайонною
спеціалізованою профпатологічною МСЕК
вперше було встановлено ІІІ групу
профзвхворювння 55% безтерміново.

Згідно з акту огляду №167 від 12 лютого 2008
року йому встановлено ІІІ групу
профзвхворювння 60% безтерміново.

Частково задовільняючи позов та
стягуючи в користь позивача 7 000 гривень
моральної шкоди, районний суд виходив з
того, що позивачеві заподіяна моральна
шкода, яка обумовлена моральними та
фізичними стражданнями з приводу
ушкодження здоров'я, внаслідок
професійного захворювання при
виконанні своїх трудових обов'язків, в
зв'язку з якими йому було встановлено 60
% втрати професійної працездатності,
він не має можливості повноцінно
працювати та для організації свого
життя доводиться докладати додаткові
зусилля.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може мати місце у
зв»язку з ушкодженням здоров»я. Така
шкода полягає у порушенні нормальних
життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків, які викликають
необхідність докладати додаткові
зусилля для організації свого життя і
побуту.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Судом мотивовано не прийнято до уваги
позицію представника відповідача про
недоведеність заподіяння позивачеві
моральної шкоди.

На підставі аналізу наявних у справі
доказів суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку, що позивачеві
заподіяна моральна шкода, яка
обумовлена моральним та фізичним
стражданням з приводу ушкодження
здоров'я, погіршення життєвих умов, що
потребує від нього додаткових зусиль
для організації свого життя та побуту.
Розмір суми, яка підлягає стягненню в
користь позивача на відшкодування
моральної шкоди, судом вірно визначено
з врахуванням тривалості фізичних та
моральних страждань, того, що позивач 36
років (із яких більше 6 років) працював
на ДВАТ «Шахта «Надія» в шкідливих
умовах праці. Він не має можливості
повноцінно працювати, для організації
свого життя, йому доводиться докладати
додаткові зусилля, тривалість фізичних
та моральних страждань. З врахуванням
принципів виваженості та розумності,
періоду роботи на підприємствах
відповідачів в шкідливих умовах праці,
суд прийшов до висновку про стягнення в
користь позивача моральної шкоди в
сумі 7 000 гривень з ДП «Львіввугілля» та
2 000 грн. - з ДВАТ (тепер - ПАТ) «Шахта»
«Надія». З такими висновками суду
належить погодитися.

Колегія суддів вважає, що районний суд
на підставі наявних у справі доказів,
дійшов вірного висновку про те, що
шкоду здоров'ю позивача було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємствах
відповідачів, він втратив 60%
професійної працездатності, що
призвело до втрати ним нормальних
життєвих зв'язків та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, чим йому заподіяно
моральну шкоду.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного
Підприємства "Львівугілля" - відхилити.

Рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 30
жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: