Справа № 758/7338/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Зарицької Ю. Л. ,

при секретарі - Сотніковій І. О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 07.08.2007 року між нею та
ОСОБА_2 був укладений договір позики,
відповідно до умов якого позикодавець
передає у власність позичальнику
грошові кошти у розмірі 25000 грн., 50 000
грн., 20 000 грн., а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей в
термін та на умовах, визначених цим
договором. Позивачка також зазначила,
що відповідно до п. 3.2 договору про
отримання позики позичальник окремо
розписується у цьому договорі під п. 1.2.
Відповідно до умов договору позика
надається строком на 55 дні, зі сплатою 5%
місячних від суми отриманої позики.
Крім того, позивачка зазначила, що 07.08.07
р. на забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики, між
позивачкою та ОСОБА_2, ОСОБА_4 було
укладено відповідні договори поруки,
відповідно до умов яких вказані особи
поручились перед позивачем за
виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за
договором позики від 07.08.07 р. у повному
обсязі. Позивачка зазначила, що
відповідач ОСОБА_2 так і не виконав
своїх зобов'язань перед позивачем за
договором позики, та оскільки
договорами поруки передбачено
солідарну відповідальність, позивачка
просила стягнути солідарно з
відповідачів на її користь суму боргу
за договором позики від 07.08.07 р. у
розмірі 3300866 грн. 10 коп., з яких: 95000 грн. -
основний борг, 389500 грн. - плата за
користування позикою, 380000 грн. - розмір
збитків за прострочення повернення
суми позики, 2335100 грн. - розмір неустойки
за кожен день прострочення
зобов'язання, 19091 грн. 10 коп. - 3% річних
від простроченої суми. Також позивачка
просила судові витрати по сплаті
судового збору покласти на
відповідачів.

В судовому засідання позивачка та її
представник підтримали позов з
підстав, зазначених вище. Відповідачка
та представник відповідача ОСОБА_2
проти позову заперечували, просили
відмовити в його задоволенні, а також
просили застосувати строки позовної
давності.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши докази по
справі, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

07.08.07 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір позики, відповідно
до умов якого позикодавець передає у
власність позичальнику 25 000 грн., а
позичальник зобов'язується їх
повернути (а.с. 117).

Відповідно до п. 1.2 договору, сторони
підтвердили, що на момент укладення та
підписання цього договору позичальник
отримав від позикодавця суму позики,
зазначені в п. 1.1 цього договору, про що
сторони розписуються: позикодавець
виплатив, а позичальник отримав у
позику згідно цього договору готівкою
25000 грн.

Відповідно до п. 2 договору, позика
надавалась строком на 55 днів, починаючи
з дня отримання позики. Тобто
позичальник зобов'язався повернути
позику позикодавцю в термін до 01 жовтня
2007 року.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору, від
суми позики позичальник сплачує
позикодавцю проценти в розмірі 5%
місячних від суми отриманої позики.
Відсотки сплачуються помісячно
протягом оплачуваного місяця,
починаючи з дня прострочення
повернення позики до дня її повної
сплати.

Відповідно до п. 5.4 договору, сторони
визначили, що в разі несвоєчасного
повернення позики та відсотків за цим
договором, позичальник сплачує на
користь позикодавця збитки в розмірі
суми відсотків, що нараховані за період
прострочення повернення позики. Збитки
нараховуються та сплачуються протягом
всього періоду нарахування відсотків,
а у тому разі сплати лише збитків без
сплати процентів, збитки продовжують
нараховуватись за весь час
прострочення пропорційно нарахованим
процентам.

Відповідно до п. 8.1 договору, зміна,
доповнення та розірвання договору
можлива лише за взаємною згодою сторін
і укладається у письмовій формі.

Крім того, на копії зазначеного
договору поруки, з лівого боку,
міститься напис рукою, а саме: «на 30 мая
2008 г. мною ОСОБА_4 согласно доверености
от отца ОСОБА_2 мною получено общей
суммой 95 тыс. грн. (девяносто пять тысяч
грн.)», також міститься підпис (а.с. 10).

На оригіналі вказаного договору
позики, наданим позивачкою такий допис
відсутній (а.с. 117). Також відсутні в
оригіналі договору позики і дописи в
п.п. 1.1, 1.2 договору щодо сум в 50 000 грн. та
20 000 грн.

В судовому засіданні позивачка
зазначала про те, що між нею та ОСОБА_2
був укладений вказаний договір позики
від 07.08.07 р. на суму в 25 000 грн. Також
позивачка зазначила, що пізніше, точної
дати вона не пам'ятає, нею були надані
кошти відповідачам в сумі 50 000 грн. та 20
000 грн., про що відповідачкою ОСОБА_3
було надано розписку на копії
вказаного договору позики (а.с. 10).

07.08.07 р. між позивачкою та ОСОБА_3, а
також між позивачкою та ОСОБА_4 були
укладені відповідні договори позики
(а.с.а.с. 11, 12), за умовами яких ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 поручились перед позивачкою за
виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за
договором позики від 07.08.07 р.

Відповідно до п. 8 договорів поруки від
07.08.07 р., укладених з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в
разі невиконання умов договору щодо
виконання грошового зобов'язання
боржником, кредитор вправі вимагати
такого виконання як від боржника, так і
від поручителя.

В судовому засіданні відповідачка
зазначала про те, що між позивачкою та
ОСОБА_2, вказаний договір позики 07.08.07 р.
був укладений, оскільки позивачка мала
на меті придбати у відповідача
земельну ділянку, а тому кошти в
розмірі 25 000 грн. надавались позивачкою
відповідачу в якості завдатку. З
приводу коштів в розмірі 50 000 грн. та 20 000
грн. відповідачка зазначала про те, що
вказані кошти не отримувались
відповідачами, а така розписка
зроблена на прохання позивачки,
оскільки необхідно було ще змінити
цільове призначення земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони
набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлений договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625 ЦК
України.

Відповідно до ст. 1047 ЦК письмова форма
договору позики передбачена у тому
випадку, якщо його сума не менш ніж у 10
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Однією із форм договору позики може
бути розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або визначеної кількості речей.
Керуючись ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Проте якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
грунтуватися на показаннях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані в меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або через
тяжкі обставини.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, така позиція
висвітлена у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Верховний Суд України в Постанові від 18
вересня 2013 року № 6-63цс13, висловивши
свою правову позицію, зазначив, що
досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Згідно оригіналу договору позики, та як
було встановлено в судовому засіданні,
між позивачкою та ОСОБА_2 був укладений
договір позики від 07.08.07 р. на суму 25 000
грн., щодо коштів в розмірі 50 000 грн. та 20
000 грн., то окремих договорів позики в
письмовому вигляді щодо надання
вказаних коштів, між сторонами
укладено не було, як цього вимагає
законодавство та відповідно до п. 8.1
договору позики від 07.08.07 р. Крім того,
допис, вчинений на копії договору
позики від 07.08.07 р., який як було
встановлено в судовому засіданні,
здійснений ОСОБА_3, не може свідчити у
встановленому законом порядку про
надання таких коштів. Також, жодної
довіреності на вчинення таких дій від
імені ОСОБА_2 суду надано не було.

Обставини справи, на які відповідачі
посилались в запереченнях проти
позову, зокрема, про те, що договір
позики був укладений у зв'язку з
наміром позивачки придбати у ОСОБА_2
земельну ділянку, як гарантія, суд не
може прийняти до уваги, оскільки такі
посилання відповідачів фактично є
припущеннями, оскільки належними і
допустимими доказами не підтверджені,
а відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 554 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними.
Виконання солідарного обов'язку в
повному обсязі одним із боржників
припиняє обов'язок решти солідарних
боржників перед кредитором. Доти, доки
їхній обов'язок не буде виконаний у
повному обсязі.

Ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Як було встановлено в судовому
засіданні, та як вбачається з
матеріалів справи, за договорами
поруки від 07.08.07 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зобов'язались перед позивачкою за
виконання ОСОБА_2 договору позики.

Разом з тим, згідно ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вказаного, для позивачки
перебіг строку позовної давності
розпочався з 02.10.2007 року, тобто з дня,
наступного після того, як ОСОБА_2
відповідно до умов договору позики
зобов'язаний був повернути позику, та
відповідно останнім днем такого строку
є 02.10.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позов позивачкою пред'явлено лише
25.06.2014 року (а.с. 2), тобто зі спливом
строку позовної давності.

Позивачка не надала суду належних і
допустимих доказів про те, що
відповідно до вимог, передбачених ч. 1
ст. 1049 ЦК України, вона пред'являла до
відповідача вимогу про повернення
боргу, як і не було надано позивачкою
доказів на підтвердження поважності
пропуску строку. Крім того, позивачкою
взагалі не ставилось питання щодо
поновлення строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_2 25.07.14 р. звертався до
суду з заявою про застосування строків
позовної давності (а.с.а.с. 70-72). Також з
заявами про застосування строків
позовної давності 18.07.14 р. звертались
ОСОБА_3 (а.с.а.с. 32-36) та ОСОБА_4 (а.с.а.с.
37-41).

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що слід
застосувати встановлену Цивільним
кодексом України позовну давність та у
задоволені позову відмовити.

На підставі ст.ст. 11, 207, 214, 257, 261, 267, 543, 554,
559, 1047, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст.
10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В завдоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Ю. Л. Зарицька