Справа № 206/73/14-ц
Провадження № 2/204/1057/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Білик І. А.

при секретарі
Горб Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним правочину,-

В С Т А Н
О В И В :

13 лютого 2014 року до
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська за підсудністю з
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська надійшла цивільна
справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання довіреності недійсною та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири. 11 березня 2014
року позивачка уточнила назву позову
та коло осіб, залучивши у якості
відповідача-ОСОБА_3 В обґрунтування
позову зазначила, що 19.05.2011р. на
підставі поданої нею- ОСОБА_1 заяви про
прийняття спадщини, нотаріусом
Ленінського району м. Єкатеринбурга
ОСОБА_5 була заведена спадкова справа
№50/2011 після смерті її матері - ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від тяжкої
хвороби. Окрім позивачки в неї був ще
син ОСОБА_3 Протягом життя до смерті
матір мала у власності квартиру за
адресою Дніпропетровськ, АДРЕСА_1. У
серпні 2011 року, під час оформлення
спадщини вона дізналася, що зазначена
квартира належить іншій особі - ОСОБА_3,
на підставі договору купівлі-продажу
від 19.11.2010 року, укладеного за
довіреністю від імені матері від 19.11.2010
р. - ОСОБА_2 (яка, до речі, не була з нею
знайома), з ОСОБА_3 за 80 000,0 грн., тоді як в
той час ринкова ціна зазначеної кварти
дорівнює 400 000,0 грн. Довіреність від
матері на ім'я ОСОБА_2 була видана на
українській мові. ОСОБА_6 була
росіянкою за національністю та
громадянкою Російської Федерації,
навчалася в школі у м. Оренбург та
української мови не вивчала. На момент
смерті мати українську мову не
розуміла та не спілкувалася нею. Цей
факт підтверджується копією паспорту,
довідкою про реєстрацію та іншими
документами, про які вона зазначить під
час слухання справи. Крім того сама
довіреність підписана матір'ю
російською мовою. Позивач вважає, що її
матір ОСОБА_6 ввели в оману,
скористалися її безпорадним станом та
тяжкими обставинами для отримання цієї
довіреності. Зазначена довіреність
видана матір'ю - ОСОБА_2 на
розпорядження всім її майном не
розуміючи зовсім її змісту, так як в її
тексті застосовувались юридичні
терміни на українській мові, яку вона
не розуміла. У зв'язку з тим, що вона
відчувала біль та страждання від 4-ої
стадії тяжкої хвороби на майже за 1 день
до смерті проявила недбальство та
довірилася синові ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
нотаріусу. Також позивачка вважає, що
при видачі зазначеної довіреності мав
місце обман з боку зазначених осіб,
зазначивши, що 15.11.2010 р. ОСОБА_6 видала
аналогічну довіреність майбутньому
Покупцю квартири ОСОБА_3, який
16.11.2010 р. замовив витяг на зазначену
квартиру для її відчуження, а 17.11.2010 р.
замовив термінову технічну
інвентаризацію квартири з зазначенням
причини «у зв'язку з переїздом», тобто
майбутній Покупець діяв з боку
Продавця. 19.11.2010р. майбутній Покупець
квартири - ОСОБА_3 видає довіреність в
порядку передоручення ОСОБА_2 на право
розпорядження майном ОСОБА_6, яка була
посвідчена нотаріусом ОСОБА_4 19.11.2010р.
за реєстровим № 4827, на підставі якої
ОСОБА_2 отримала витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно для
відчуження зазначеної квартири. 19.11.2010
р. ОСОБА_6 знову видає аналогічну
довіреність ОСОБА_2, як і ОСОБА_3 від
15.11.2010 р., на розпорядження її майном, на
підставі якої вона виступила від імені
ОСОБА_6 при укладанні договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
посвідчена нотаріусом ОСОБА_4 за
реєстровим № 4830; 19.11.2010р. був проведений
правочин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по
відчуженню зазначеного нерухомого
майна., посвідчений нотаріусом ОСОБА_4
за реєстровим №4831, тобто,
безпосередньо після посвідчення
довіреності ОСОБА_2. 22.11.2010р. ОСОБА_2
подає заяву до КП «ДМБТІ» про
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
спірну квартиру. У зв'язку з тим, що
правочин купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1 від 19.11.2010 р., вчинений ОСОБА_2
невід'ємно пов'язаний з довіреністю
виданою ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 від 19.11.2010
р. під впливом обману та тяжких
обставин, позивачка звертається до
суду із вказаним позовом і просить суд,
визнати недійсною довіреність, що
видана ОСОБА_6 19.11.2010 року ОСОБА_2,
посвідчену нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4830 із
застосуванням наслідків його
недійсності, визнав недійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1
посвідчений 19.11.2010р. нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріальної округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4831.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги і просила
задовольнити у повному обсязі,
зазначивши, що її мати ОСОБА_6, надаючи
довіреність ОСОБА_2 на розпорядження
майном не розуміла змісту довіреності,
оскільки в тексті застосовувалися
юридичні терміни на українській мові,
яку мати не розуміла, оскільки не
вивчала, а також на час підписання
довіреності мати хворіла тяжким
невиліковним захворюванням, відчувала
біль та страждання, а відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скориставшись її
хворобливим станом та нерозумінням
української мови ввели мати в оману,
щоб заволодіти її квартирою АДРЕСА_1

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти задоволення даного
позову та просив відмовити позивачу в
повному обсязі, посилаючись на те, що
довіреність була видана на законних
підставах, оскільки його мати розуміла
українську мову, бо тривалий час
прожила в Україні, вона сплачувала
комунальні платежі, заповнюючи
абонентські книжки, оформлювала інші
правовстановлюючі документи, які
складані українською мовою, в тому
числі і довіреності, а тому, твердження
позивачки щодо нерозуміння померлою
матір'ю української мови є
безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа
- приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причини неявки не повідомили.

Вислухавши позивачку,
відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати вхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне питання правових наслідків, що
обумовлені ним. Правочин, що вчиняється
батьками (відмовлювачами), не може
суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного
кодексу України, представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст.44 Закону України
«Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року
№3425-ХІІ (із змінами та доповненнями),
п.13,39 наказу Міністерства юстиції
України від 03.03.2004 року №20/5,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 03.03.2004 року за №283/8882
«Про затвердження Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» (із змінами та
доповненнями), під час вчинення
правочину нотаріус перевіряє обсяг
цивільної дієздатності фізичних осіб,
які беруть участь у них. Визначення
обсягу цивільної дієздатності
фізичної особи здійснюється за
паспортом. Згідно п.27 вказаної
Інструкції, документи, на підставі яких
вчинялася нотаріальна дія, долучаються
до примірника правочину.

В судовому засіданні встановлено, що
19 листопада 2010 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
була посвідчена довіреність видана
ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_8 щодо
розпорядження майном, зареєстрована в
реєстрі за №4830. 19 листопада 2010 року між
ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_2, на
підставі вищевказаної довіреності
посвідченої 19.11.2010 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрованої в реєстрі за № 4830, та
ОСОБА_3 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4831.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 14.07.2011 року, серії НОМЕР_1, актовий
запис № 4924. Позивачка - ОСОБА_1 та
відповідач - ОСОБА_3 є рідними дітьми
померлої ОСОБА_6, що не заперечується
сторонами по справі. В липні 2013 року
позивачка звернулася до суду з позовом
до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8 про
визнання недійсною довіреність, що
видана ОСОБА_6 19.11.2010 року ОСОБА_2,
посвідчену нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4830 із
застосуванням наслідків його
недійсності, визнавши недійсним
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_3, посвідчений 19.11.2010 року
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріальної округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4831.
Зазначивши, що в серпні 2011 року під час
оформлення спадщини після смерті
матері - ОСОБА_6, вона дізналася від
нотаріуса, що спірна квартира АДРЕСА_1,
яка належала її матері, тепер належить
ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу
від 19.11.2010 року, укладеного за
довіреністю від 19.11.2010 року від імені
матері відповідачем ОСОБА_2. Вона
вважає, що її мати ОСОБА_6, надаючи
довіреність ОСОБА_2 на розпорядження
майном не розуміла змісту довіреності,
оскільки в тексті застосовувалися
юридичні терміни на українській мові,
яку мати не розуміла, оскільки не
вивчала, а також на час підписання
довіреності мати хворіла тяжким
невиліковним захворюванням, відчувала
біль та страждання, а відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скориставшись її
хворобливим станом та нерозумінням
української мови ввели її в оману, при
цьому посилалася на ст.230 ЦК України.

В наданих письмових поясненнях
нотаріуса ОСОБА_4 від 13.11.2013 року, що
маються в матеріалах даної цивільної
справи, зазначено, що довіреність,
посвідчена 19.11.2010 року за реєстровим №
4830, вчинялася нотаріусом від імені
ОСОБА_6 на дому за адресою: АДРЕСА_1, у
зв'язку з хворобою довірителя.
Спілкування з ОСОБА_6 проводилося на
українській мові в кімнаті, що
називається кухнею. На початку бесіди,
упевнившись, що вона не страждає на
психічний розлад, що в зв'язку з
хворобою не вживає наркотичних та
психотропних речовин, що володіє
українською мовою, є повністю
дієздатною, установлено волевиявлення
її щодо посвідчення довіреності, при
відсутності заперечення щодо
посвідчення довіреності, встановивши
дійсний намір посвідчити довіреність,
розуміючи наслідки правочину та
прочитавши текст довіреності ОСОБА_6
засвідчила його своїм підписом. Крім
того, зазначила, що від імені ОСОБА_6,
довіреність на українській мові була
посвідчена не вперше.

Згідно ч.1 ст.230 Цивільного кодексу
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч. 3 ст. 244
Цивільного кодексу України,
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Як зазначено в пункті №20 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Довіреність, відповідно до
цивільного права, є одностороннім
правочином.

Ствердження позивачки ОСОБА_1 про
те, що її мати не розуміла українську
мову і при підписанні довіреності не
розуміла змісту довіреності, яка була
викладена українською мовою, а
відповідачі скористалися цим, чим
ввели матір в оману, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки як встановлено ОСОБА_6
тривалий час проживала на території
України, користувалася документами,
викладеними українською мовою такими,
як абонентські книжки по розрахунках
за комунальні платежі, муніципальна
картка, оформлювала і підписувала
деякі документи на українській мові, в
тому числі договір купівлі-продажу
спірної квартири від 26 грудня 2002 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
довіреність ОСОБА_6, виданої на ім'я
ОСОБА_3 щодо розпорядження майном від 15
листопада 2010 року, посвідченої
державним нотаріусом Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10, які самою
ОСОБА_6 за час життя не оспорювалися.

Крім того, позивачкою суду не надано
доказів, що підтверджують факт обману
ОСОБА_6 відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3
при оформленні довіреності 19 листопада
2010 року, посвідченої приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрована в реєстрі за №4830, яка
ОСОБА_6 не оспорювалася, а сама
позивачка ОСОБА_1 не є стороною
спірного правочину, а тому не має права
оспорювати його.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
у судовому засіданні позовні вимоги не
доведені належними та допустимими
доказами, у зв'язку з чим в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсною довіреності, що
видана ОСОБА_6 19.11.2010 року ОСОБА_2,
посвідчену нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4830 із
застосуванням наслідків її
недійсності, визнавши недійсним
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_6, посвідчений 19.11.2010 року
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріальної округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 4831 слід
відмовити.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 203, 237, 230, 244 Цивільного
кодексу України, Постановою Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст.ст.10, 11, 59, 60,
212-215ЦПК України, суд,-

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним правочину -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І. А. Білик