Справа № 449/131/14
Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/4883/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Левик Я.А., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
Дейнека І.П., ОСОБА_3, пр-к ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу Стрілківської сільської ради в
особі голови Дейнеки І.П. на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 03 березня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до
Стрілківської сільської ради, третя
особа Реєстраційна служба
Перемишлянського районного управління
юстиції про визнання права власності
на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду
04.02.2014року з позовом до Стрілківської
сільської ради с. Стрілки
Перемишлянського району Львівської
області про визнання права власності
на земельні ділянки площею 0,0609га, 0,2197
га та 0,1594 га в с. Малі Ланки
Перемишлянського району Львівської
області. Позов мотивовано тим, що вона
успадкувала від матері усе майно, а
саме будинковолодіння по вул. Івана
Франка в с. Малі Ланки Перемишлянського
району Львівської області, що
розміщене на неприватизованій
земельній ділянці площею 0,44га, наданій
у користування матері.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 03 березня
2014 року позов ОСОБА_3 до Стрілківської
сільської ради, третя особа
Реєстраційна служба Перемишлянського
районного управління юстиції про
визнання права власності на земельні
ділянки задоволено; визнано за ОСОБА_3
право власності на земельну ділянку
загальною площею 0,44 га, з яких: 0609 га та
0,1594 га призначені для ведення
особистого селянського господарства
та 0,2197 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, які
розташовані на території
Стрілківської сільської ради в с. Малі
Ланки Перемишлянського району
Львівської області.

Рішення суду оскаржено Стрілківською
сільською радою в особі голови Дейнеки
І.П. В апеляційній скарзі вказує, що
рішенням суду ухвалено без повного
з'ясування обставин справи, без
врахування наявності з 1958року заїзду
до господарств ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
який має на меті приватизувати позивач
ОСОБА_3 Суд дав неправильну правову
оцінку належності проїзду до земель,
які підлягають приватизації. Зазначає,
що на обрисі земельних ділянок стоїть
невідомий підпис - без розшифрування, а
отже змодельований «Акт встановлення
та узгодження меж земельної ділянки» є
підробкою. Просить рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 03 березня 2014
року змінити та викласти у наступній
редакції: «визнати за ОСОБА_3 право
власності на земельні ділянки
орієнтовною площею 0,44 га, з яких: 0,609 га
та 0,1594 га - для ведення особистого
селянського господарства та 0,2197 га -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, розташовані на
території Стрілківської сільської
ради в с. Малі Ланки з урахуванням
існуючого заїзду до господарств гр.
ОСОБА_6, гр. ОСОБА_7, гр. ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши доводи скарги, колегія
суддів знаходить підстави для
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду першої
інстанції.

Згідно ч.1ст.303 ЦПК під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду, згідно ст.213 ЦПК, повинно
бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно та всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтвердженими тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак оскаржуване рішення суду першої
інстанції цим вимогам не відповідає,
тому залишатись в силі не може.

Право на звернення до суду за захистом,
як передбачено ст.3 ЦПК, має особа у разі
порушення права. Суд першої інстанції,
задовольняючи позов ОСОБА_3 та визнаючи
за нею право власності на три земельні
ділянки Стрілківської сільської ради
загальною площею 0,44га, не встановив
обставини, що мають значення у справі,
не визначив правовідношення сторін та
не застосував закон, який їх регулює.

Не враховано судом першої інстанції
роз'яснення Пленуму Верховного суду
України від 16.04.2004 № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», рішення органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування перерозподілити землю
інакше після встановлення меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості), одержання власником або
землекористувачем документів, що
посвідчують право на них, та державної
реєстрації, не може бути підставою для
припинення права власності на
земельну ділянку або права
користування земельною ділянкою як
повністю, так і частково, оскільки
визначений статтями 140, 141 ЗК перелік
підстав для цього є вичерпним. Також, що
право на користування земельною
ділянкою з 1 січня 2002 р. відповідно до
статті 125 ЗК виникало після одержання
її власником або землекористувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право постійного
користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості). Тому мати
позивача, не набувши права власності на
земельні ділянки на законних підставах
до смерті 10.01.2002 року, не могла включити
їх до спадкового майна. Відповідно,
позивач не набула право власності на ці
земельні ділянки у порядку
спадкування. Ці обставини доводяться
зібраними по справі доказами, однак
оцінені були судом першої інстанції
неправильно.

Не враховано судом першої інстанції
також роз'ясень п.25. Пленуму Верховного
суду України від 16.04.2004 № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», де зобов'язано
звернути увагу судів на
необхідність неухильного додержання
вимог статті 130 ЦПК щодо повного
використання можливостей
попереднього судового засідання для
врегулювання земельних та пов'язаних
із земельними відносинами майнових
спорів до судового розгляду або
забезпечення їх правильного та
швидкого вирішення. Сторони
зобов'язані подати свої докази чи
повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання. Судом
не виконано обов»язку, передбаченого
ч.4 ст.10 ЦПК, сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи, не
попередив про наслідки вчинення чи не
вчинення процесуальних дій.

Відповідно до статті 22 Земельного
кодексу України 1990 року (в редакції від
13 березня 1992 року) право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Ухвалюючи про визнання права власності
на земельні ділянки за позивачем, суд
першої інстанції не визначив
правовідносин сторін та закон, який їх
регулює, не врахував, що наявні у неї
документи не засвідчує її права
власності, оскільки право власності на
спірну земельну ділянку не набувалось,
тобто земля не вибувала з комунальної
власності громади села.

Системний аналіз наявних у справі
доказів щодо характеру спірних
правовідносин свідчить, що суд першої
інстанції вимоги ст.ст.212, 213 ЦПК України
не дотримав.

Стаття 10 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначає, що
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Статті 11 цього Закону
зазначає, що виконавчими органами
сільських, селищних, міських, районних
у містах (у разі їх створення) рад є їх
виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створені радами
виконавчі органи. Статтею 33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» встановлено, що до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад у сфері
регулювання земельних відносин
належать делеговані повноваження
органів виконавчої влади такі як
реєстрація суб'єктів права власності
на землю; реєстрація права
користування землею і договорів оренди
землі; видача документів, що
посвідчують право власності і право
користування землею.

Колегія суддів, проаналізувавши норми
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», які
закріплюють повноваження виконавчих
органів місцевого самоврядування,
дійшла висновку, що Закон України «Про
місцеве самоврядування в Україні» на
законодавчому рівні регулює, які саме
повноваження органів виконавчої влади
надані органам місцевого
самоврядування.

Згідно ст.19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Задовольняючи позов та визнаючи за
позивачем право власності на 3 земельні
ділянки комунальної власності, суд
першої інстанції застосовую ст.392 ЦК
України, за якою власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Однак, ця норма
матеріального права не може регулювати
спірні правовідносини, оскільки
власником спірних земельних ділянок є
громада села, розпорядником - сільська
рада. Позивач визнає, що не набула права
власності, зазначаючи у позовній заяві
про своє право на приватизацію
земельних ділянок, якими користувалась
її мати.

Згідно роз'ясень п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008року
№12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» порушення або неправильне
застосування норм матеріального права
мають місце у разі застосування закону,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню,
унаслідок неправильної юридичної
кваліфікації правовідносин або
неправильного витлумачення закону,
який хоч і підлягав застосуванню, проте
його зміст і сутність сприйнято
неправильно через розширене чи
обмежене тлумачення.

Таким чином, незастосування закону,
який регулює спірні правовідносини,
свідчить про порушення норм
матеріального права, що є безумовною
підставою для скасування рішення суду.
Крім того, на будь-які норми
матеріального права - Земельного
Кодексу України, як на підставу
задоволення позову суд першої
інстанції не покликався.

Позивач, згідно ст.60 ЦПК, повинен
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог,
подати належні та допустимі докази, які
стосуються об'єму доказування. Однак
позивачем не доведено на підставі
належних та допустимих доказів набуття
права власності на спірні земельні
ділянки. Таким чином, висновки суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог не ґрунтуються на
законі. Судом допущено неповне
з'ясування обставин справи,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав доведеними, невідповідність
висновку суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Суд першої інстанції на застосував до
спірних правовідносин спеціальний
закон Земельний Кодекс України, що
додатково свідчить про порушення норм
матеріального права.

Земельний кодекс, крім того, передбачає
вирішення земельних спорів в
адміністративному порядку, тобто
уповноваженими органами місцевого
самоврядування та органами державної
влади з питань земельних ресурсів.
Стаття 12 Кодексу відносить вирішення
земельних спорів до повноважень
сільських, селищних, міських рад. Ці
органи місцевого самоврядування
вирішують спори у межах відповідних
населених пунктів. Цей перелік
передбачений ст.158 ЗК включає спори
щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства.

Тому, з врахуванням специфіки
правовідносин сторін та характеру
спірних правовідносин, сторонам слід
вирішити питання врегулювання
відносин шляхом звернення до вказаних
органів, які одночасно забезпечать
залучення спеціалістів, що володіють
спеціальними знаннями для правильного
вирішення земельних питань та усіх
осіб, які заінтересовані у правильному
врегулюванні відносин.

У ст.12 Земельного Кодексу України
визначено повноваження сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин. До повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить: а)
розпорядження землями територіальних
громад; б) передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; в) надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; г) вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
г) викуп земельних ділянок для
суспільних потреб відповідних
територіальних громад сіл, селищ, міст;
д) організація землеустрою; е)
координація діяльності місцевих
органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки,
відповідно до ст.81 ЗК України, на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Право власності на землю
територіальних громад регулює ст.83 ЗК
України. Землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають: а)
усі землі в межах населених пунктів,
крім земельних ділянок приватної та
державної власності; б) земельні
ділянки, на яких розташовані будівлі,
споруди, інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності незалежно від
місця їх розташування. До земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, зокрема землі загального
користування населених пунктів
(майдани, вулиці, проїзди, шляхи,
набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо).

Тому враховуючи розташування проїзду
та використання його для дорожного
сполучення з трьома господарствами,
колегія суддів вважає обґрунтованими
доводи апеляційної скарг щодо
віднесення спірної земельної ділянки,
яка є заїздом для кількох
землекористувачів, до земель
загального користування, які не
підлягають приватизації чи іншої
передачі у приватну власність
громадян.

Здійснюючи правосуддя, у відповідності
до ст.4,ч.1ст.8 ЦПК України, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України,
суд вирішує справи відповідно до
Конституції України, законів України
та міжнародних договорів.

Суди не вправі перебирати на себе
функції органів місцевого
самоврядування та передати у власність
земельні ділянки громадянам, що
відноситься до виключної компетенції
сільських, селищних, міських рад.

Апеляційний суд, згідно ч.3ст.303 ЦПК, не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно роз'ясень Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009року №14 Про
судове рішення у цивільній справі, (п.8)
ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій статтею 215 ЦПК, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.
(п.10) В описовій частині рішення
необхідно, зокрема, вказати: зміст і
підстави позовних вимог відповідно до
позовної заяви; про внесені зміни
підстав чи предмета позову, розміру
позовних вимог, якщо вони мали місце, і
узагальнено викласти позицію
відповідача: чи визнає він позов, а
якщо визнає, то повністю чи частково; у
разі заперечень - у чому суть
заперечень проти позову; пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
висновки органів державної влади або
місцевого самоврядування, якщо вони
брали участь у справі, а

також зазначити докази і обставини,
для встановлення яких вони
досліджувалися. У мотивувальній
частині рішення слід (п.11) наводити
дані про встановлені судом обставини,
що мають значення для справи, їх
юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, з яких суд
виходив при задоволенні грошових та
інших майнових вимог. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду
за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Вказані вимоги судом першої інстанції
дотримані не були, що свідчить про
необґрунтованість рішення суду та
підставність апеляційної скарги. У
мотивувальній частині кожного рішення
(п.12) має бути наведено також посилання
на закон та інші нормативно-правові
акти матеріального права (назва,
стаття, її частина, абзац, пункт,
підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України , на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та
214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК - при ухваленні
заочного рішення) й інші норми
процесуального права, керуючись якими
суд установив обставини справи, права
та обов'язки сторін. У разі
необхідності мають бути посилання на
Конвенцію та рішення Європейського
суду з прав людини, які згідно із
Законом України від 23 лютого 2006 року
N 3477-IV "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" є джерелом права та
підлягають застосуванню в даній
справі. У необхідних випадках суд
зазначає про урахування: рішення
Конституційного Суду України про
офіційне тлумачення Конституції та
законів України, які підлягають
застосуванню в даній справі та при
вирішенні питання про відповідність
Основному Закону України
нормативно-правових актів, перелічених
у пункті 1 частини першої статті 150
Конституції України , якими сторони
доводять свої вимоги чи заперечення;
постанов Пленуму Верховного Суду
України, прийнятих відповідно до
статті 125 Конституції України і статті
55 Закону України від 7 лютого 2002
року № 3018-III "Про судоустрій України", з
питання застосування норм
процесуального та матеріального права,
які підлягають застосуванню в даній
справі.

Резолютивна частина повинна (п.13) мати
вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що
випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215 -
217 ЦПК.

Однак, і цим вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає, у
резолютивній частині рішення визнано
за позивачем право власності на
земельні ділянки 0,609 га та 0,1594га для
ведення особистого селянського
господарства, 0,2197 га для будівництва,
на підставі ст.377 ЦК України. Ця стаття
передбачає набуття права власності чи
права користування на земельну
ділянку, на якій розміщено житловий
будинок, до того ж на умовах,
встановлених для попереднього
користувача. А підстава набуття у
власність позивачем двох земельних
ділянок для ведення особистого
селянського господарства взагалі не
вказана.

Оскільки спадкодавець позивача не
володіла спірними земельними
ділянками на правах власності, до
позивача не може перейти право
власності на підставі ст.377 ЦК України.
Зміна власності на земельні ділянки
сільської громади не може проводитись
як наслідок зміни власника на житловий
будинок, оскільки законом передбачена
процедура та порядок прийняття такого
рішення єдиним компетентним органом -
сільською радою. Відтак, встановивши
відсутність рішення сільської ради як
органу місцевого самоврядування про
надання (передачу) у власність
земельних ділянок, суд першої
інстанції не вправі був захищати право
громадянина шляхом позбавлення
законного права громади села на
власність та органу місцевого
самоврядування на розпорядження
землями у межах цього населеного
пункту.

Позивач, у разі порушення її прав
незаконними діями чи бездіяльністю
Стрілківської сільської ради, вправі
оскаржити до суду такі дії (рішення) у
передбаченому законом порядку.

Згідно роз'ясень п.15.Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008року
№12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» апеляційний суд при перевірці
законності й обгрунтованості рішення
може вийти за межі доводів апеляційної
скарги згідно з ч.3,4с.303 ЦПК, у разі, якщо
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов»язковою підставою для
скасування рішення суду. За цих умов
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Таким чином, апеляційний суд, знайшовши
підстави, передбачені ч.1ст.309 ЦПК,
скасовує рішення суду першої
інстанції. Ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суду визнає
безпідставними позовні вимоги ОСОБА_3
про визнання права власності на
земельні ділянки.

Керуючись ст.ст.п.3ст.303, п.2ч.1ст.307,
п.1,2,4ч.1ст.309, 316,317,319 ЦПК, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Стрілківської
сільської ради в особі голови Дейнеки
І.П. задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 03 березня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У позові ОСОБА_3 до Стрілківської
сільської ради, третя особа
Реєстраційна служба Перемишлянського
районного управління юстиції про
визнання права власності на земельні
ділянки загальною площею 0,44 га, з яких:
0609 га та 0,1594 га призначені для ведення
особистого селянського господарства
та 0,2197 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, які
розташовані на території
Стрілківської сільської ради в с. Малі
Ланки Перемишлянського району
Львівської області - відмовити
повністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржено протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Я.А. Левик

М.М. Шандра