У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до закритого
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк», товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
Ініціативи», третя особа - ОСОБА_4, про
визнання договору поруки припиненим за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 12 березня 2007 року між закритим
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний
договір, за умовами якого останьому
надано кредитні кошти в розмірі 45 тис.
доларів США на строк до 11 березня 2027
року зі сплатою 12 % річних та 0,9 %
щомісячної комісійної винагороди від
кредитної заборгованості. З метою
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання між ним і
закритим акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» 12
березня 2007 року був укладений договір
поруки.

Позивач зазначав, що п. 2.3 кредитного
договору встановлено, що датою
остаточного повернення коштів по
кредиту являється шістдесятий
календарний день від дня нарахування
відсотків, що несплачені у
встановлений цим договором строк, але
не пізніше дати кінцевого терміну
повернення кредиту та відсотків по ним.
Із наданого банком
розрахунку вбачається, що проценти за
кредитом перестали сплачуватися
ОСОБА_4 30 вересня 2009 року, тому він
вважав, що строк остаточного
повернення всіх коштів за кредитним
договором настав на шістдесятий день
від вказаної дати, тобто 29 листопада 2009
року і відповідно договір поруки
припинив свою дію 29 травня 2010 року,
тобто через шість місяців від дня
настання строку дострокового
виконання основного зобов'язання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд визнати договір поруки припиненим.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 19 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 4 лютого
2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що кредит надано на строк до 11
березня 2027 року, тобто строк виконання
основного зобов'язання ще не настав,
тому підстав для застосування положень
ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 12
березня 2007 року між закритим
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний
договір, за умовами якого останьому
надано кредитні кошти в розмірі 45 тис.
доларів США на строк до 11 березня 2027
року зі сплатою 12 % річних та 0,9 %
щомісячної комісійної винагороди від
кредитної заборгованості. З метою
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання між ОСОБА_3 і
закритим акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» 12
березня 2007 року укладений договір
поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що
кредитний договір від 12 березня 2007 року
укладений на строк до 11 березня 2027 року.

Проте згідно з п. 5.3.2 кредитного
договору банк має право вимагати від
позичальника (незалежно від настання
кінцевого терміну погашення кредиту)
сплати в повному обсязі заборгованості
за кредитом та/або процентами за
користування ним, суму неустойки і
збитків, передбачених цим договором, у
випадках, які визначаються згідно з цим
договором істотними та можуть
негативно вплинути на стан кредитної
заборгованості позичальника, а саме у
разі якщо позичальник прострочив свої
зобов'язання щодо повернення кредиту
та сплаті процентів за користування
кредитом щонайменше на один
календарний місяць відповідно до умов
цього договору.

Так, проценти за кредитним договором
перестали сплачуватись ОСОБА_4 30
вересня 2009 року, з вимогою до боржника
та поручителя про погашення
заборгованості за кредитним договором
банк звернувся 31 січня 2011 року, як
убачається з позовної заяви банку про
стягнення заборгованості за кредитним
договором (а.с. 15-18).

Цим самим банк змінив строк погашення
кредиту та визнав строк виконання
зобов'язання таким, що настав ще в 2009
році.

Отже, пред'явивши вимогу про дострокове
стягнення кредитної заборгованості,
при тому що в договорі поруки не
зазначено про строк його дії згідно зі
ст. 252 ЦК України, кредитор, банк, змінив
строк виконання основного зобов'язання
і зобов'язаний був пред'явити вимогу до
поручителя протягом шести місяців з
цієї дати.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4
ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 січня 2014 року № 6-155цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Проте суди на викладене уваги не
звернули, у порушення вимог ст. ст. 212 -
214, 315 ЦПК України не встановили
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з договору поруки та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 19 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
м. Києва від 4 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська