Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 434/4405/13-ц
Провадження № 22ц/782/1256/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Артемівського районного суду
міста Луганська від 24 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Приватний нотаріус Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності на домоволодіння,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, яким
просив визнати недійсними договір
купівлі-продажу 12/21 частки
домоволодіння АДРЕСА_1 від 28.07.2006 р.,
укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як
продавцями, та ОСОБА_3, як покупцем, та
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 00337 га, розташованої за
вказаною вище адресою, укладений 28.07.2006
р. між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3 як
покупцем; визнати за ним (ОСОБА_2) право
власності на 12/21 частку домоволодіння
АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею
00337 га, розташовану за вказаною адресою;
зобов'язати Управління Держкомзему в
місті Луганську Луганської області
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку ЯЗ №053017
від 24 березня 2009 р., виданий ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 28.07.2006 р. площею
0,337 га за вказаною вище адресою.

Оскаржуваним рішенням позивачеві у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав через свого
представника ОСОБА_7 апеляційну скаргу,
в якій просить це рішення скасувати, як
необґрунтоване, ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, з висновками суду, що не
відповідають обставинам справи, та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

У судове засідання з'явився
представник апелянта, інші учасники
процесу належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи, про що
свідчать зворотні повідомлення про
вручення поштових відправлень, тому їх
неявка у судове засідання не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом у справі правильно встановлено
наступні фактичні обставини.

Згідно з договорами купівлі-продажу
від 28.07.2006 р., посвідченими приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_6, ОСОБА_3 купила у ОСОБА_4
і ОСОБА_5 12/21 частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, а також у
ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,337 га
за вказаною вище адресою (а. с. 9 -13).

Відмовляючи позивачеві у задоволенні
позовних вимог, суд керувався ст. ст. 203,
235, 316, 317 Цивільного кодексу України,
роз'ясненнями у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.07.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» та виходив з
відсутності підстав для визнання
спірних правочинів недійсними,
оскільки спірні договори були укладені
з урахуванням волевиявлення сторін. За
висновками суду, факт здійснення
позивачем розрахунку за придбані
об'єкти нерухомості, як це вказано у
наданій позивачем розписці, не тягне за
собою обов'язку щодо переоформлення
придбаного майна відповідачкою ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2, у зв'язку з
відсутністю оформленої у передбаченій
законом формі відповідної
домовленості.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки воно відповідає встановленим
фактичним обставинам та нормам
матеріального права.

Для виникнення правових наслідків, на
настання яких спрямований правочин,
необхідно, щоб він був чинним, тобто
відповідав вимогам, встановленим ст. 203
Цивільного кодексу України. Вони
стосуються, зокрема, змісту,
суб'єктного складу, волевиявлення
учасників, форми правочину.

Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Із вказаних загальних вимог щодо
дійсності правочину виходив суд першої
інстанції.

Апелянт вважає необгрунтованими
висновки суду у оскаржуваному рішенні,
що спірні договори були укладені з
урахуванням волевиявлення сторін та
стверджує, що ці договори є удаваними
угодами. В обґрунтування своїх доводів
він зазначає, що спірну частину
домоволодіння із земельною ділянкою
він фактично придбав для себе та за
свої гроші, а договори було укладено як
на покупця на його сестру ОСОБА_3, з
метою приховування придбання частини
домоволодіння та земельної ділянки від
його (позивача) колишньої дружини, з
якою він на той час уже розірвав
сімейно-шлюбні відносини, але іще
перебував у зареєстрованому шлюбі.
Зазначені обставини він вважає
доведеними, оскільки вони
підтверджуються наданою до справи
розпискою відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, а також поясненнями
відповідача ОСОБА_5 в суді першої
інстанції.

Колегія суддів з доводами апелянта не
погоджується з наступних підстав.

Зі змісту наданої позивачем до
позовної заяви розписки ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, датованої 28.07.2006 р., вбачається,
що ними 12/21 жилого будинку та земельна
ділянка за адресою АДРЕСА_1 були
продані ОСОБА_2, який особисто передав
їм свої власні заощадження в сумі 18 000
грн. у приватного нотаріуса ОСОБА_6 в
присутності ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_8 Зі
змісту вказаної розписки вбачається,
що саме на прохання ОСОБА_2 12/21 частин
житлового будинку та земельна ділянка
були оформлені на його рідну сестру
ОСОБА_3 (а. с. 8).

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції дано повною мірою об'єктивну
оцінку змісту як спірних договорів, так
і зазначеної розписки. Так, з розписки
дійсно вбачається волевиявлення
позивача ОСОБА_2 щодо оформлення
спірних договорів на ім'я ОСОБА_3
Змістом цієї розписки не
спростовується волевиявлення
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо
продажу спірних частини домоволодіння
та земельної ділянки, а також
волевиявлення відповідачки ОСОБА_3
придбати вказані об'єкти нерухомості у
власність.

У справі не надавалось доказів або
заперечень щодо джерела походження
грошових коштів, які були сплачені за
спірні об'єкти нерухомості, тому суд,
виходячи із змісту спірних договорів
та вказаної вище розписки, об'єктивно
зазначив про право позивача на власний
розсуд розпорядитися своїми грошовими
коштами, зокрема, розрахуватися ними за
договором, укладеним ОСОБА_3

Як визначено ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Поняття та правові наслідки удаваного
правочину визначені ст. 235 ЦК України.
Удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили.

Верховний суд України у абз. 1 п. 25
постанови Пленуму №9 від 06.11.2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Як встановлено у справі, спірні
договори були спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, оскільки спірні
об'єкти нерухомості дійсно були
продані та передані у власність
відповідачці ОСОБА_3

У відповідності до приписів ч. 1 та 4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначена вище розписка ОСОБА_3 не
підписана. Ані спірними договорами, ані
вказаною розпискою, ані жодним окремим
договором чи іншим документом не
встановлено для відповідачки ОСОБА_3
будь-яких обов'язків щодо
переоформлення у майбутньому права
власності на спірні об'єкти
нерухомості на позивача ОСОБА_2, а
також жодного доказу позивачем не
надано щодо визнання ОСОБА_3 права
власності позивача на спірні частину
будинку та земельну ділянку.

Апелянт пояснює ту обставину, що
протягом тривалого часу (з 2006 р. по 213 р.,
тобто протягом семи років) не звертався
до відповідачки ОСОБА_3 з вимогою про
виконання домовленості з
переоформлення на нього права
власності на спірні частину будинку та
земельну ділянку, тим, що він весь цей
час безперешкодно проживав у спірному
будинку тому в нього не виникало
потреби в нагальному переоформленні
права власності на своє ім'я.

Як зазначає у позовній заяві сам
позивач, ОСОБА_3 після придбання
спірної частки будинку 28.07.2006 р., стала
проживати в ньому разом із своєю
дочкою. Позивач зареєстрований був у
спірному будинку 15.12.2007 р. (а. с. 7).

Шлюб позивача з колишньою дружиною
ОСОБА_9 був розірваний 01.06.2007 р., що
підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.
с. 20), проте і після цього аж до червня 2013
року позивач не вирішував питання щодо
визнання за ним права власності на
спірні частину будинку та земельну
ділянку.

Натомість відповідачка ОСОБА_3 24.09.2009 р.
(більш ніж через три роки після
укладення спірних договорів та більш
ніж через два роки після розірвання
позивачем шлюбу з колишньою дружиною)
отримала Державний акт про право
власності на спірну земельну ділянку
(а. с. 14), і ця обставина свідчить про
реалізацію нею свого права як власника
придбаного майна.

Яв встановлено ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним, і ніхто
не може бути протиправно
позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Отже, висновки суду у оскаржуваному
рішенні доводами апеляційної скарги не
спростовуються. Позивачем не було
надано переконливих доказів
удаваності правочину та того, що
власником спірного нерухомого майна
має бути він, а не ОСОБА_3 За таких
обставин суд першої інстанції не мав
підстав для визнання спірних договорів
купівлі-продажу недійсними та для
визнання за позивачем права власності
на спірні частину будинку та земельну
ділянку, власником яких є відповідачка.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на порушення судом норм
процесуального права, є
безпідставними. Ухвалення
оскаржуваного рішення за відсутності
заперечень на позовну заяву з боку
ОСОБА_3 не є порушенням норм
процесуального права, оскільки в
даному випадку обов'язок доказування
покладений саме на позивача. Подання
заперечень на позовну заяву є правом
відповідача, а не обов'язком, згідно з
положеннями ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду
відповідає вимогам закону, порушень
процесуального законодавства при
розгляді справи та прийнятті рішення
не встановлено, колегія суддів
апеляційну скаргу відхиляє, залишаючи
оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
міста Луганська від 24 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: