інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/7405/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак
О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду
м.Львова від 23 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду
м.Львова від 23 жовтня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6
від 21 травня 2013 року, складеного в
користь ОСОБА_4.

Рішення оскаржила ОСОБА_2,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість. Вважає, що висновки
суду, викладені у рішенні, не
відповідають фактичним обставинам
справи. Зокрема в частині, що ОСОБА_6
розумів значення своїх дій та міг
керувати ними, що дії померлого
відповідали його внутрішній волі.
Вважає, що на час складання заповіту
ОСОБА_6 був у тяжкому стані, ставить під
сумнів те, що він міг підписувати
документи, зокрема, заповіт; та
усвідомлювати значення своїх дій.
Зазначає, що відповідно до медичних
документів померлий приймав медичні
препарати, які впливали на його
психічний стан. Проведена у справі
судова психіатрична експертиза не
надала категоричний висновок про
психічний стан ОСОБА_6 на час складання
заповіту у зв'язку з наявністю
суперечливих даних. Заповіт складений
незадовго до смерті ОСОБА_6 Просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове про задоволення її
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

На підставі ст.ст.11, 58-61 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням осіб, в межах
заявлених ними вимог на підставі
наданих доказів; кожна сторона
зобов'язана довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від
суду під час ухвалення рішення
об'єктивно вирішити всі питання щодо
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та визначити
якими доказами вони підтверджувалися.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у
м.Львові помер ОСОБА_6, що
стверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1 від 30 липня 2013 року
(а.с.10). За життя ОСОБА_6 було складено
оспорюваний заповіт від 21 травня 2013
року, який нотаріально посвідчений та
зареєстрований в реєстрі №372.
Відповідно до цього заповіту ОСОБА_6
заповів відповідачу належну йому
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

З 16 квітня 2013 року і до дня смерті (2
червня 2013 року) ОСОБА_6 перебував на
симптоматичному лікуванні в
Комунальній Львівській міській
лікарні «Хоспіс», що стверджується
довідкою цієї лікарні (а.с.52). З історії
хвороби ОСОБА_6 вбачається, що в лікарню
він прибув у супроводі відповідача,
який після смерті провів поховання
ОСОБА_6 (а.с.44-46,59-60).

Позивач звернулася з позовом про
визнання зазначеного заповіту
недійсним з підстав, що такий складено
під впливом обману та особою, яка не
розуміла значення своїх дій і не могла
керувати ними, що в сукупності дає
підстави вважати заповіт недійсним.
Свої позовні вимоги позивач не змінила.

Заповіт є одностороннім правочином.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно із ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних, родинних відносин, а
також інших учасників цивільних
відносин

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

У пункті 18 постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 30 травня
2008 року «Про судову практику у справах
про спадкування» роз'яснено, що за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою, яка через стійкий
розлад здоров'я не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними. Для встановлення
психічного стану заповідача в момент
складання заповіту, який давав би
підставу припустити, що особа не
розуміла значення своїх дій і (або) не
могла керувати ними на момент
складання заповіту, суд призначає
посмертну судово-психіатричну
експертизу.

По справі така експертиза проведена.
Згідно акту судово-психіатричної
експертизи №558 від 11 серпня 2014 року (а.с.
139-143), в зв'язку з недостатністю та
суперечливістю даних про психічний
стан та неможливістю оцінити глибину
розладів свідомості ОСОБА_6 у період
укладення заповіту 21 травня 2013року,
відповісти на поставлені запитання
щодо психічного стану ОСОБА_6 та
можливості усвідомлення ним значення
своїх дій, не виявляється можливим.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Відповідно до ч.3
вказаної норми волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

На підставі аналізу наявних у справі
доказів у їх сукупності та кожного
окремо, зокрема, пояснень допитаних
судом свідків, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що ОСОБА_6 в момент
вчинення оспорюваного заповіту
усвідомлював значення своїх дій та
бажав скласти заповіт на користь
ОСОБА_4, який надавав ОСОБА_6 допомогу,
поховав померлого, тобто такі дії
заповідача відповідали його
внутрішній волі. На спростування цих
висновків докази не надані.

Відповідно до ст. 230 ЦК України
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом
обману формування волі потерпілого
відбувається не вільно, а вимушено, під
впливом недобросовісних дій інших
осіб, які полягають у навмисному
створенні у потерпілого помилкового
уявлення про обставини, які мають
істотне значення: природи правочину,
прав та обов'язків сторін та інше.
Встановлення наявності умислу у
недобросовісної сторони ввести в оману
другу сторону щоб спонукати її до
вчинення правочину, є неодмінною
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (природи
правочину, прав та обов'язків сторін) ,
такий правочин визнається судом
недійсним Це означає, що обман має
місце, якщо сторона правочину
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину
другою стороною, або якщо вона замовчує
їх існування. Угода під впливом обману
укладається внаслідок умисних
недобросовісних дій іншої сторони, яка
створює у потерпілої сторони обманну
уяву про обставини, які мають суттєве
значення для укладення угоди. Позивач
повинен довести факт обману, наявність
умислу з боку відповідача, наявність
суттєвих обставин, відносно яких
сторона правочину була введена в оману.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. Суд
першої інстанції виходив з того, що
норми ст. 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів. Це підтверджено і рішенням
Верховного Суду України від 19 липня 2006
року у справі № 6-7182св06.

Оцінивши зібрані докази в сукупності,
суд прийшов до вірного висновку про
відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що з висновками
суду слід погодитися, оскільки ним
правильно визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи, оскаржуване рішення
ухвалене судом першої інстанції з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для
скасування рішення суду відсутні.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
таку належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 23 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: