Справа №705/262/13- ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області

у складі: головуючого: судді
Кімстачова О.С.

з участю:

секретарів судового засідання
Шевчук Н.С., Розборської А.А.,

Дехканбаєвої О.О.

позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивачів
ОСОБА_4

представника відповідача -

Уманського МВ ДВС
ОСОБА_18

представника відповідача - ДКС України
Коваленко А.П.

представника відповідача - Мінюсту
України Тимощук А.В.,

третьої особи
ОСОБА_9

представника третьої особи
ОСОБА_10

прокурорів
Шпільового Р.Д., Закутнього Р.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Умані Черкаської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Державної
казначейської служби України,
Міністерства юстиції України,
Уманського міського відділу державної
виконавчої служби Уманського
міськрайонного управління юстиції,
третя особа: ОСОБА_9, про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 16 січня 2013
року звернулася до суду з позовом до
Державної казначейської служби
України, Уманського міського відділу
державної виконавчої служби
Уманського міськрайонного управління
юстиції, третя особа ОСОБА_9. Позивачі
просили постановити рішення, яким
стягнути з Державної казначейської
служби України на користь кожного з них
у відшкодування матеріальних збитків
по 290 000,00 гривень, у відшкодування
моральної шкоди на користь кожного з
них по 5 мільйонів гривень, всього в
загальній сумі 10 580 000,00 грн. (т. 1 а.с. 32).

У судовому засіданні 13 травня 2013
року позивачі подали суду письмову
заяву про залучення співвідповідача та
уточнення позовних вимог, згідно з яким
позивачі просили залучити до участі в
справі в якості співвідповідача
Міністерство юстиції України та
постановити рішення, яким задовольнити
їх позов, стягнувши із Міністерства
юстиції України за рахунок
передбачених для виплати Міністерству
юстиції України коштів Державного
бюджету України на користь кожного з
них у відшкодування матеріальних
збитків по 290 000,00 гривень, у
відшкодування моральної шкоди - по 5
мільйонів гривень, які заподіяні
працівником Уманського міського
відділу державної виконавчої служби
Уманського міськрайонного управління
юстиції, виконання якого покласти на
Державну казначейську службу України
(т. 1 а.с. 235-236).

Представник відповідача Уманського
міського відділу державної виконавчої
служби Уманського міськрайонного
управління юстиції ОСОБА_18 подала
письмові заперечення проти позову
(первісної редакції позовних вимог), в
яких просила відмовити в позові про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди з Уманського МВ ДВС
Уманського міськрайонного управління
юстиції, оскільки Уманський МВ ДВС не
може бути належним відповідачем у
справі, так як є територіальним
підрозділом управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Черкаській
області., і не є розпорядником
бюджетних коштів. Відшкодування шкоди
за рахунок держави здійснюється
Державним казначейством України, на
яке покладено списання коштів з
рахунків, на яких обліковуються кошти
державного бюджету України (т. 1 а.с.
204-205).

Представник відповідача
Міністерства юстиції України (далі -
Мінюсту України) Авраменко Є.В. подав
суду письмові заперечення проти
позову, в яких просила в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю,
оскільки позов є необґрунтованим, та
посилаючись на те, що Мінюст України не
порушував прав позивачів, до
повноважень міністерства не
відносяться питання, пов'язані із
виконанням судових рішень, а функції з
реалізації державної політики у сфері
організації виконання рішень судів та
інших органів відповідно до законів
покладено на Державну виконавчу
службу. Законом на міністерство не
визначено як орган, що здійснює
відшкодування завданої державними
органами шкоди фізичним особам від
імені держави. За таких обставин Мінюст
України не може відповідати за завдану
позивачам майнову та моральну шкоду,
якщо така шкода їм дійсно була завдана
(т. 2 а.с. 9-13).

У судовому засіданні позивачі
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_4
підтримали позов, підтвердили
викладені в позовній заяві обставини
та просили задовольнити його повністю,
вважаючи, що позовні вимоги щодо
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди є обґрунтованими і
підтверджені дослідженими в суді
доказами.

Представник відповідача
Уманського МВ ДВС ОСОБА_18 в судовому
засіданні пояснила, що дії державного
виконавця, пов'язані із реалізацією
квартири позивачів на прилюдних торгах
та із примусовим виселенням подружжя
ОСОБА_3 з квартири були законними,
здійсненими на підставі рішень судів,
які не були оскаржені та скасовані.
Заявлені позивачами суми позовних
вимог не підтверджені жодними
належними та допустимими доказами, є
безпідставними.

Представника відповідача Державної
казначейської служби України (далі -
ДКСУ) Коваленко А.П. в судовому
засіданні заперечила проти позовних
вимог та пояснила, що позивачами не
надано доказів того, що дії державного
виконавця під час виселення позивачів
з проданої квартири були
неправомірними, що моральні
переживання позивачів мають
причинно-наслідковий зв'язок із діями
державного виконавця ОСОБА_9, сума
відшкодування моральної шкоди є
необґрунтованою, розрахунку такої суми
не надано. Державна казначейська
служба України є неналежним
відповідачем у цій справі, оскільки
лише обслуговує видатки з Державного
та місцевих бюджетів та законами
України не передбачено
відповідальності Служби за шкоду,
завдану неправомірними діями
посадових чи службових осіб державних
органів. Просила відмовити в позові
повністю.

Представник відповідача Мінюсту
України Тимощук А.В. в судовому
засіданні заперечила проти позову та
дала пояснення, відповідно до
письмових заперечень, поданих раніше
(т. 2 а.с. 9-13).

Третя особа ОСОБА_9 та її
представник ОСОБА_10 в судовому
засіданні пояснили, що вважають позов
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню. Третя особа
вказала на те, що публічні торги з
реалізації квартири позивачів -
боржників у виконавчому провадженні
були проведені законно, на виконання
рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області, так само, як і
виселення ОСОБА_3 із реалізованої на
торгах квартири АДРЕСА_1. Кошти,
отримані від реалізації квартири,
державною виконавчою службою були
спрямовані виключно на погашення
боргів позивачів, а залишок коштів було
запропоновано їм отримати. Тому вимога
про відшкодування позивачам у повному
обсязі реальної вартості їх квартири
станом на час розгляду справи є
безпідставною. Завдання позивач
моральної шкоди її діями під час
здійснення виконавчого провадження,
які визнані злочинними, є недоведеним,
розмір такої шкоди жодним чином не
обґрунтований та не підтверджений
доказами.

Прокурор прокуратури міста Умані
Шпильовий Р.Д., а пізніше - Закутній Р.С,
який брав участь у справі для
здійснення захисту інтересів держави в
особі ДКСУ та забезпечення додержання
закону при стягненні коштів з
Державного бюджету України коштів за
рішеннями судів про відшкодування
шкоди (т. 1 а.с. 230, 240), в судовому
засіданні висловив позицію про те, що
позов не підлягає задоволенню,
оскільки позивачами не доведено, що їм
завдана матеріальна та моральна шкода
у заявленому розмірі саме в наслідок
вчинення злочину державним виконавцем
ОСОБА_9, а також що за їх позовом
залучені в якості відповідачів ті
особи, які повинні нести
відповідальність за дії третьої особи
ОСОБА_9 Позовні вимоги є
необґрунтованими та не підтверджені
належними і допустимими доказами.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
документи, подані ними в якості
письмових доказів на підтвердження
своїх вимог та заперечень, суд
встановив такі фактичні обставини
справи та відповідні їм
правовідносини.

Статтею 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Також статті 15, 16
ЦК України містять норми про те, що
особа має право звернутися до суду за
захистом свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд,
відповідно до ст. 4 ЦПК України, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. При цьому докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права має право на їх відшкодування.

Породжуючи настання цивільних прав
та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК
України відповідальність у вигляді
відшкодування збитків вимагає для її
застосування наявності складу
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки (дії чи бездіяльності особи),
шкідливого результату такої поведінки,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та заподіяними збитками,
вини особи, яка заподіяла збитки, окрім
випадків, коли завдана шкода
відшкодовується незалежно від вини
особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки), а також доходи, які особа могла
б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою порушника та збитками
полягає, передусім, у прямому
(безпосередньому) зв'язку між
протиправною поведінкою та настанням
шкідливого результату.

Вказані обставини підлягають
доведенню позивачем належними та
допустимими у справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. А згідно
з частиною 4 цієї статті Кодексу вирок у
кримінальному провадженні (у
кримінальній справі - у редакції
частини, що діяла до внесення змін
згідно із Законом України від 16.05.2013 р. N
245-VII), що набрав законної сили,
обов'язковий для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок, з питань, чи мали місце ці дії та
чи вчинені вони цією особою.

Згідно з вироком Жашківського
районного суду Черкаської області від
05 квітня 2011 року ОСОБА_9 відповідно до
наказу начальника управління юстиції у
Черкаській області № 49-Л від 26 травня
2000 року працювала старшим державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Уманського міського
управління юстиції, тобто була
службовою особою, наділеною владними
повноваженнями. ОСОБА_9, діючи умисно, в
інтересах третіх осіб, в жовтні 2003 року
вчинила зловживання владою та службове
підроблення при наступних обставинах:

Так, згідно з рішенням Уманського
міського суду Черкаської області від
29.08.2003 року у цивільній справі № 2-1822-03
за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про стягнення боргу, з останніх на
користь позивачки стягнуто 8 500 (вісім
тисяч п'ятсот) грн. боргу, шляхом
звернення на квартиру АДРЕСА_1, яка
згідно свідоцтва про право власності
на кооперативну квартиру, виданого
відділом житлового господарства
Уманського міськвиконкому 5.03.2001 року №
201, зареєстрована на праві приватної
власності лише за ОСОБА_3 та була
останнім передана в заставу ОСОБА_17
згідно з договором застави від 06.03.2001
року з метою забезпечення виконання
зобов'язання, що виникло за договором
позики від 06.01.2001 року, за яким
потерпіла ОСОБА_2 зобов'язалася
повернути ОСОБА_17 позику на вказану
суму. Згідно з рішенням Уманського
міського суду Черкаської області від
29.08.2003 року у цивільній справі № 2-1895-03 р.
за позовом ОСОБА_19 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, з останньої на користь
позивачки стягнуто 7 549 ( сім тисяч
п'ятсот сорок дев'ять) грн.77 коп.
боргових зобов'язань, які виникли за
договором позики від 05.08.2002 року, за
яким ОСОБА_2 зобов'язалася повернути
ОСОБА_19 позику на вказану суму.

27 жовтня 2003 року з метою виконання
вищевказаних рішень Уманського
міського суду Черкаської області,
підсудна ОСОБА_9, являючись службовою
особою, діючи умисно, використовуючи
владу всупереч інтересам служби,
склала завідомо неправдивий документ,
а саме: акт опису й арешту майна.
Використавши для цього офіційний бланк
серії АА №087653, передбачений Додатком 21
до пункту 1.7.2 Інструкції про проведення
виконавчих дій, в якому зазначила
заздалегідь неправдиві дані про те, що
нібито нею у вказаний день, у зв'язку з
примусовим виконанням дій по зведеному
виконавчому провадженню № 6,
відкритому 15 жовтня 2003 року на підставі
вказаних рішень суду, був накладений
арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належала
ОСОБА_3, хоча насправді дані виконавчі
дії фактично нею не проводились,
особам, які були вказані в даному акті
як присутні, суть проведених дій не
роз'яснювала і тому їм нічого не було
відомо з цього приводу, а деякі з цих
осіб взагалі не були при цьому
присутні.

Підсудна ОСОБА_9 також діючи в
інтересах ОСОБА_19, незважаючи на те, що
відповідно до вказаних договорів
позики боржником являється тільки
ОСОБА_2, і на час складання даного акту
опису й арешту майна квартира АДРЕСА_1
зареєстрована на праві приватної
власності лише за ОСОБА_3, а договір
застави зареєстрований 06.03.2001 року,
укладений ним лише з заставодержателем
ОСОБА_17 , зазначила в даному акті про
проведення виконання двох
вищевказаних рішень суду на умовах
застави договорів позики, укладених як
з ОСОБА_17, так і з ОСОБА_19

При цьому, зазначивши у вказаному
акті опису й арешту майна про
накладення арешту на квартиру, в тому
числі і на користь ОСОБА_19, в порушення
вимог ст.62 ч.1 Закону України «Про
виконавче провадження», згідно якої
звернення стягнення на будинок,
квартиру, інше приміщення, земельну
ділянку, що є нерухомим майном,
проводиться у разі відсутності у
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна, не здійснила дій, направлених на
накладенні арешту на дане майно [кошти
чи рухоме майно боржника] саме в
частині стягнення боргу на користь
ОСОБА_19 та діючи в інтересах останньої,
зазначила в даному акті, що таке майно у
боржника ОСОБА_2 відсутнє, хоча в
дійсності у останньої малось рухоме
майно, предмети домашнього вжитку та
інше майно, на яке можна було звернути
стягнення на суму, зазначену у
виконавчому провадженні про стягнення
боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_19

Таким чином, склавши вказаний
заздалегідь підроблений акт, в якому,
крім іншого, було зазначено про
відсутність у ОСОБА_2, окрім
вищевказаної квартири, іншого майна, на
яке можна звернути стягнення на
користь ОСОБА_19, не поставивши до
відома про його існування ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 та не ознайомивши їх з ним,
підсудна ОСОБА_9 як позбавила останніх
скористатись своїм правом на
оскарження дій державного виконавця,
так і виконати вимоги по погашенню всіх
вищевказаних боргових зобов'язань, без
звернення стягнення на вказану
квартиру, шляхом погашення боргів за
рахунок іншого рухомого майна, як
наслідок цього, на всю вказану
квартиру, яка станом на 11 листопада 2003
року була оцінена у 43 600 (сорок три
тисячі шістсот) грн., що у 2003 році
складало 2 564,70 неоподаткованих
мінімумів доходів громадян, було
звернуто стягнення та 19 січня 2004 року
вона була реалізована на прилюдних
торгах, після чого, згідно з рішеннями
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 2.07.2004 року та
18.07.2007 року потерпілі ОСОБА_3 та ОСОБА_2
були примусово виселені з неї.

Після повного задоволення вимог
заставодержателя ОСОБА_17, частину
залишку коштів в сумі 13 851 грн.77 коп.,
отриманих від реалізації вказаної
квартири, підсудна ОСОБА_9 відповідними
розпорядженнями від 29.03.2004 року та
01.12.2004 року незаконно направила для
задоволення вимог стягувачів ОСОБА_19,
ОСОБА_20 та ОСОБА_21, боржником у яких
являлась ОСОБА_2

Крім того, в порушення вимог ст. 52 ч.
1 Закону України «Про виконавче
провадження», не наклала арешту на
вільне від застави майно при
вищевказаних обставинах, а частину
залишку коштів в сумі 2 423 грн.28 коп.,
отриманих від реалізації вказаної
квартири, ОСОБА_9 відповідними
розпорядженнями від 25.03.2004 року та
02.12.2004 року незаконно направила як
виконавчий збір по вищевказаних
виконавчих провадженнях.

І у даному вироку вказано, що в
результаті зазначених злочинних дій
підсудної ОСОБА_9 охоронюваним правам,
свободам та інтересам потерпілих
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спричинено тяжкі
наслідки.

Вирок суду щодо ОСОБА_9 набрав
законної сили.

Таким чином, з вироку Жашківського
районного суду Черкаської області від
05 квітня 2011 року вбачається, що ОСОБА_9,
третя особа у цій справі, станом на 2003
рік працювала старшим державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Уманського міського
управління юстиції відповідно до
наказу начальника управління юстиції у
Черкаській області № 49-Л від 26 травня
2000 року. Вона своїми злочинними діями
позбавила позивачів - подружжя ОСОБА_3
можливості як скористатись своїм
правом на оскарження дій державного
виконавця, так і виконати вимоги по
погашенню всіх боргових зобов'язань,
щодо яких здійснювалось виконавче
провадження, без звернення стягнення
на квартиру позивачів, шляхом
погашення боргів за рахунок іншого
рухомого майна, і як наслідок цього, на
всю квартиру було звернуто стягнення
та 19 січня 2004 року вона була
реалізована на прилюдних торгах, після
чого, згідно з рішеннями Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 02.07.2004 року та 18.07.2007 року
позивачі (потерпілі) ОСОБА_3 та ОСОБА_2
були примусово виселені з неї.

Однак факт завдання та розмір
матеріальної та моральної шкоди
потерпілим під час розгляду питання
про цивільно-правові наслідки дій
державного виконавця ОСОБА_9, стосовно
якої ухвалено вказаний вище вирок,
підлягають доказуванню позивачами на
загальних підставах.

Позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вважають,
що завдана їм майнова шкода (збитки)
підлягає відшкодуванню відповідно до
ч. 2 ст. 1192 ЦК України у розмірі реальної
вартості проданої квартири АДРЕСА_1,
яка їм належала, на момент розгляду
судом цієї справи.

Згідно з висновком експерта від
10.12.2013 року за № 10630/13-42 судової
будівельно-технічної експертизи
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
проведеної за ухвалою суду Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз (т. 3 а.с. 100-107), з урахуванням
коригування від 17 червня 2014 року,
дійсна вартість трикімнатної квартири
станом на час розгляду справи в суді -
16.06.2014 року - становить 457 320,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 статті 1192 з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Однак суд вважає, що вимога
позивачів про відшкодування їм дійсної
вартості квартири, яка їм належала та
була реалізована з прилюдних торгів
під час здійснення виконавчого
провадження, суперечить дослідженим в
суді доказам, є необґрунтованою та
несправедливою.

Згідно з встановленими у вироку
Жашківського районного суду
Черкаської області від 05 квітня 2011 року
обставинами, які підтверджуються і
дослідженими під час судового розгляду
документами виконавчого провадження -
розпорядженнями державного виконавця
ОСОБА_9, банківськими квитанціями про
перерахування коштів, листавми
державного виконавця, адресованим
ОСОБА_3, ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 132-180) - кошти від
реалізації квартири позивачів були
спрямовані на задоволення вимог
стягувача ОСОБА_17 в сумі 8 500 грн., та
частина залишку коштів в сумі 13 851 грн. 77
коп. розпорядженнями від 29.03.2004 року та
01.12.2004 року були направлені на
задоволення вимог стягувачів ОСОБА_19,
ОСОБА_20 та ОСОБА_21, а також кошти в сумі 2
423 грн.28 коп. розпорядженнями від 25.03.2004
року та 02.12.2004 року були направлені як
виконавчий збір у зведеному
виконавчому провадженню № 6,
відкритому 15 жовтня 2003 року. А решта
коштів з 39 300 грн. від реалізації
квартири на пропозиції державного
виконавця не була отримана боржниками
ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Таким чином, позивачами під час
судового розгляду справи не доведений
та не обґрунтований розмір позовних
вимог про відшкодування матеріальної
шкоди кожному із позивачів в сумі по 290
000,00 гривень.

Позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 просять
стягнути на користь кожного з них
відшкодування моральної шкоди по 5
мільйонів гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або
іншим ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Підстави відповідальності за
завдану особі моральну шкоду визначені
в ст. 1167 ЦК України. Так, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Частиною другою
передбачено, що Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Позивачами не доведено в суді того,
що їм була завдана моральна шкода саме
протиправними діями державного
виконавця ОСОБА_9, зазначеним у вироку
Жашківського районного суду
Черкаської області від 05.04.2011 року, не
обґрунтовано розмір компенсації такої
шкоди та не надано на підтвердження
визначеної ними суми відповідні
докази.

Так, посилання позивачів на те, що
внаслідок неправомірних дій
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Уманського міського управління
юстиції ОСОБА_9 - складення завідомо
підробленого акта опису й арешту майна
від 27.10.2003 року, про який позивачам не
було відомо, не накладення арешту на
рухоме майно боржників ОСОБА_3,
спрямування коштів від реалізації
квартири на погашення боргів перед
всіма боржниками за зведеним
виконавчим провадженням, а не лише
ОСОБА_17, та як виконавчого збору у цьому
ж виконавчому провадженні, - ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 була завдана моральна шкода, яка
виразилася в погіршенні стану їх
здоров'я, позбавленні їх житла, зміні
умов їх проживання, не підтверджується
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами. З наданих суду
копій медичних книжок позивачів ОСОБА_3
та ОСОБА_2, починаючи з 2004 року (т. 2 а.с.
172-230, т. 3 а.с. 1-52), посвідчення інваліда 2
групи - інваліда війни ОСОБА_3, пояснень
позивачів в судовому засіданні
вбачається, що захворювання та стан
здоров'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають
безпосереднього причинно-наслідкового
зв'язку із злочинними діями ОСОБА_9,
зазначеними у вироку і які були вчинені
27 жовтня 2003 року. Відомості про стан
їхнього здоров'я до 2004 року позивачі
суду не надали. Щодо моральної шкоди,
якої позивачі начебто зазнали в
наслідок їх примусового виселення із
квартири АДРЕСА_1, що мали місце 23.03.2005
року (державний виконавець ОСОБА_18) (т. 1
а.с. 74-93) та 07.02.2008 року (державний
виконавець ОСОБА_18) (т. 1 а.с. 56-73), то таке
виселення було здійснене на виконання
рішень Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 02.07.2004 року та
від 18.07.2007 року, які на час розгляду цієї
справи в суді не скасовані. Дії
державного виконавця під час виселення
позивачів з квартири не були визнані в
судовому порядку протиправними.

На підставі наведеного вище, суд
дійшов до висновку про відсутність
фактичних та законних підстав для
задоволення позовних вимог позивачів
про стягнення на їх користь
відшкодування моральної шкоди в сумі
по 5 мільйонів гривень кожному.

Відповідно до ч. 3 статті 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави. Зазначена норма Закону
кореспондується із положеннями ч. 1 ст.
1177 Цивільного кодексу України, якою
визначено, що шкода, завдана фізичній
особі, яка потерпіла від кримінального
правопорушення, відшкодовується
відповідно до закону.

Як вбачається з наведених
законодавчих норм, вони не мають прямої
дії та можуть бути реалізовані
виключно за допомогою спеціально
прийнятого закону, який на час розгляду
справи відсутній. За таких умов, суд
вважає, що до спірних правовідносин,
виходячи із загальних засад цивільного
судочинства щодо судового захисту
цивільного права та інтересу (п. 5 ст. 3
ЦК України) , а також передбаченої ч. 1
ст. 8 ЦК України можливості
застосування аналогії закону до
цивільних відносин, що не врегульовані
цим Кодексом, іншими актами цивільного
законодавства або договором, необхідно
застосовувати інші норми Цивільного
кодексу України, які регулюють питання
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої фізичній
особі.

Так, статтею 1174 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана фізичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою незалежно
від вини цієї особи. Відповідно до
статті 170 ЦК України держава набуває і
здійснює цивільні права та обов'язки
через органи державної влади у межах
їхньої компетенції, встановленої
законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» Виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів - Державною
казначейською службою України - в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду. У статті 6 цього
ж Закону, визначено, що кошти, виплачені
за рішенням суду про стягнення коштів
згідно з цим Законом, вважаються
збитками державного бюджету (ч. 1), і
тому, в разі встановлення в діях
посадової, службової особи державного
органу складу злочину за обвинувальним
вироком суду щодо неї, який набрав
законної сили, державні органи в
установленому законодавством порядку
реалізують право зворотної вимоги
(регресу) до такої особи щодо
відшкодування збитків, завданих
державному бюджету, у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інше
не встановлено законодавством (абз. 2 ч.
2).

Виходячи із наведених норм Закону
та норми ч. 1 ст. 1172 ЦК України про те, що
юридична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків, а також того, що
згідно з вироком Жашківського
районного суду Черкаської області від
05 квітня 2011 року ОСОБА_9 працювала
старшим державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Уманського міського управління
юстиції відповідно до наказу
начальника управління юстиції у
Черкаській області № 49-Л від 26 травня
2000 року, тобто не була посадовою чи
службовою особою Міністерства юстиції
України, до якого пред'явлені позовні
вимоги про стягнення завданої
позивачам шкоди (т. 1 а.с. 235-236), суд
дійшов до висновку, що відповідач -
Міністерство юстиції України не
повинно нести відповідальності за дії
ОСОБА_9 під час здійснення нею
повноважень державного виконавця у
виконавчому провадженні. Тому в
задоволенні позову до Мінюсту України
необхідно відмовити.

Як було зазначено вище, Державна
казначейська служба України здійснює
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, в межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу.
Оскільки в суді позивачами не доведено,
що за позовом повинно відповідати
Міністерство юстиції України, то
позовна вимога про покладення на
відповідача Державну казначейську
службу України виконання рішення суду
про стягнення на їх користь коштів з
Мінюсту України також не підлягає
задоволенню.

Ані первісні позовні вимоги
позивачів (т. 1 а.с. 32), ані змінені
позовні вимоги (т. 1 а.с. 235-236) не були
звернуті безпосередньо до Уманського
міського відділу державної виконавчої
служби Уманського міськрайонного
управління юстиції.

За встановлених під час судового
розгляду обставин позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають повністю.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 11, 15, 16, 21-23, 170,
1166, 1167, 1172, 1174 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 15,
57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_2 до Державної казначейської
служби України, Міністерства юстиції
України, Уманського міського відділу
державної виконавчої служби
Уманського міськрайонного управління
юстиції, третя особа: ОСОБА_9, про
відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 290 000 (двісті дев'яносто тисяч)
гривень на кожного та моральної шкоди в
сумі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень на
кожного відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана особами, які беруть
участь у справі, протягом десяти днів з
дня його проголошення до апеляційного
суду Черкаської області через
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області. У разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
О.С. Кімстачов