Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1089/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2014 року

колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області в складі :

головуючої судді: Суровицької
Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Суржика М.М.,

при секретарі: Крисановій
Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 14лютого 2014 року у справі за
позовом публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось в
суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості.

Банк зазначав, що між ним та
відповідачем 10 липня 2007 року укладено
кредитний договір DN81AR03110011, відповідно
до якого відповідачу надано кредит у
сумі 64 802 грн.50 коп. зі строком
повернення до 09 липня 2014 року та
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі, передбаченому
договором. В порушення умов кредитного
договору відповідач свої зобов'язання
щодо повернення коштів належним чином
не виконував, тому станом на 26 жовтня 2012
року утворилась заборгованість в сумі
213 708 грн.58 коп. , з яких 43 797 грн.67 коп. -
заборгованість за кредитом; 68 810 грн.98
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 15 228 грн.47 коп. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 85 871 грн.46 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором.

Банк просив суд стягнути вказану суму
заборгованості за кредитним договором
з відповідача та розподілити судові
витрати по справі (а.с.2-3).

В судовому засіданні Банк уточнив
позовні вимоги і просив суд стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за кредитним договором
станом на 27 грудня 2013 року в сумі 303 146
грн.24 коп., яка складається : 43 797 грн.67
коп. заборгованості за кредитом; 90 292
грн.01 коп. заборгованості за
відсотками; 19 440 грн.60 коп. -
заборгованості з комісії; 149 615 грн.96
коп. - заборгованості з пені (а.с.124).

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 14 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено
(а.с.150-151).

В апеляційній скарзі Банк просить
рішення суду скасувати з підстав
порушення норм матеріального і
процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення позову
(а.с.156-158).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник Банку підтримав
доводи апеляційної скарги, а
представник відповідача заперечила
проти них і просила рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Зазначеним
вимогам закону рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив з того, що Банк
неправомірно з 01 лютого 2009 року
збільшив розмір процентної ставки за
користування кредитом, не дотримавшись
при цьому порядку повідомлення
боржника, визначеного сторонами у
кредитному договорі; вважав, що Банк
має право після звернення стягнення на
заставне майно у зв'язку з
недостатністю коштів на погашення
заборгованості за кредитним договором,
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок іншого майна, належного
боржнику.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки суд прийшов до них з
порушенням норм матеріального і
процессуального права.

Судом встановлено, що відповідно до
укладеного між сторонами кредитного
договору від 10 липня 2007 року
відповідач отримав строковий кредит у
вигляді непоновлювальної кредитної
лінії у розмірі 83 062 грн. на наступні
цілі: 55 500 грн. на купівлю автомобіля, а
також у розмірі 34 грн. для сплати за
реєстрацію предмета застави, на сплату
страхових платежів за договором
страхування від 10 липня 2007 року,
договором особистого страхування від 10
липня 2007 року на строк до 09 липня 2008
року у сумі 2608 грн.50 коп., а також
винагороди за надання фінансового
інструменту в розмірі 6660 грн., та у
розмірі 18 259 грн.50 коп. на сплату
страхових платежів у випадках та
згідно порядку, передбаченого
п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою
за користування кредитом відсотків у
розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, щомісячної
винагороди у розмірі 0,50% від суми
виданого кредиту на придбання
автомобіля.

За умовами кредитного договору
погашення заборгованості мало
здійснюватися щомісяця у сумі 1370 грн.74
коп. в період сплати, за який
приймається період з « 10» по « 14»
число кожного місяця.

Відповідно до п.7.3 вказаного договору
забезпеченням виконання позичальником
зобов'язань за даним договором
виступає автомобіль ВАЗ 21112, 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2
(а.с.6-8).

Згідно із ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Відповідач зобов'язання, передбачені
кредитним договором, належним чином
не виконував, тому утворилась
заборгованість за вказаним договором.

Матеріалами справи підтверджується,
що у жовтні 2010 року Банк звернувся в
суд позовом до ОСОБА_2, в якому просив в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в сумі 99 697 грн.91
коп. звернути стягнення на предмет
застави - автомобіль ВАЗ 21112, що
належить на праві власності ОСОБА_2,
шляхом продажу вказаного автомобіля
Банком з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
автомобіля (а.с.31-32).

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 31 січня 2011 року, яке
набрало законної сили, позов
задоволено частково. Звернуто
стягнення на автомобіль ВАЗ 21112, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 10 липня 2007 року
визначену станом на 29 січня 2009 року у
сумі 61 712 грн.57 коп (а.с. 37-38).

Згідно довідки Банку, заставний
автомобіль реалізовано 16 січня 2012 року
за 33 300 грн.. Зарахування коштів в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором відображено у
виписці по рахунку № НОМЕР_3 розподілу
коштів.

Згідно меморіального ордеру № 2FNХ
від 16 січня 2012 року, 11025 грн.75 коп. та
наданих до нього меморіальних ордерів
на розшифрування витрат коштів банком
за період з 6 липня 2011 року по 16 січня 2012
року, банком за рахунок вказаної суми
коштів відшкодовано збитки, які
виникли у зв'язку із оплатою послуг в
цілях реалізації заставного
автомобіля (а.с.88, 209-217).

Відповідно до меморіальних ордерів
№ 2 FNV від 16 січня 2012 року та № 2 FNU від 16
cічня 2012 року кошти, виручені від
реалізації заставного автомобіля в
сумі 5 624 грн.25 коп. та 16 650 грн.
зараховані банком на погашення
заборгованості за кредитним договором
(а.с.88).

Як пояснив в судовому засіданні
апеляційної інстанції представник
Банку, в меморіальному ордері на суму
11025 грн.75 коп. від 16 січня 2012 року, було
помилково зазначено про погашення
штрафу.

Висновок суду першої інстанції про
те, що банком повинна була бути
погашена після реалізації заставного
автомобіля заборгованість за
кредитним договором в сумі 30 926 грн.10
коп., заборгованість по процентам в
сумі 1687 грн., заборгованість по комісії
у сумі 385 грн.44 коп. та заборгованість по
пені у сумі 302 грн.44 коп., не ґрунтується
на умовах кредитного договору.

Пунктом 2.3.8. кредитного договору
передбачено, що за рахунок коштів, які
надаються банку на погашення
заборгованості позичальника по цьому
договору, банк має право в першу чергу
відшкодувати свої витрати /збитки, які
виникли у зв'язку з оплатою послуг, які
надані або будуть надані у майбутньому
з метою реалізації прав банка по
договору застави, укладеним з метою
забезпечення зобов'язань позичальника
по цьому договору (а.с.7).

Пунктом 3.3. вказаного договору
передбачено, що кошти, отримані від
позичальника для погашення
заборгованості по кредитному договору,
в першу чергу направляються на
погашення витрат/збитків банка згідно
п.п.2.2.9, 2.3.8 даного договору, потім пені
згідно розділу 4 даного договору, потім
- простроченої комісії по кредиту,
потім - простроченої винагороди, потім
- прострочених процентів, потім -
простроченої заборгованості по
кредиту, частина суми, яка залишилась,
направляється на погашення
заборгованості по кредиту, потім -
комісії, винагороди, проценти, кредиту
(а.с.7).

Письмовими доказами, наданими Банком,
спростовуються висновки суду першої
інстанції та підтверджується, що кошти,
одержані Банком від реалізації
заставного автомобіля, розподілені в
порядку черговості, передбаченому п.2.3.8
та 3.3. кредитного договору.

Доводи представника відповідача про
те, що Банк не вправі вимагати в суді
повторного стягнення заборгованості
по кредиту в сумі 28 411 грн.57 коп., на
погашення якої виявилось недостатнім
суми, вирученої від продажу заставного
автомобіля, оскільки Банк вже обрав
спосіб захисту своїх прав шляхом
звернення стягнення на заставне майно
і має право одержати задоволення своїх
вимог за рахунок іншого майна, а також
про те, що з моменту укладення договору
купівлі продажу заставного автомобіля
від 16 січня 2012 року, кредитний договір
є припиненим, не ґрунтуються на законі
та є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.20 ЦК, статті 3 і 4
ЦПК України право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом за договором (дострокове
стягнення кредиту, стягнення
заборгованості, у тому числі шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави тощо) належить
виключно позивачеві.

Задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з
позичальника/боржника за тим сами
кредитним договором у разі, якщо на час
розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена.

Як свідчать матеріали справи і
вказана обставина не заперечується
сторонами, за рахунок заставного майна
не була погашена заборгованість за
кредитом, відповідач умови договору
після ухвалення рішення суду про
звернення стягнення на заставне майно
не виконував.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК, оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог статей 526,599 ЦК (п.17 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин»).

За таких обставин вимоги Банку про
стягнення заборгованості з
відповідача станом на 27 грудня 2013 року
є правомірними та обґрунтованими.

Не ґрунтуються на законі та умовах
кредитного договору висновки суду
першої інстанції та доводи
представника відповідача про
неправомірність підвищення Банком в
односторонньому порядку процентної
ставки з 01 лютого 2009 року з 9% до 21 %, а
також на прострочену заборгованість по
кредиту за відсотковою ставкою 60 %
річних.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору з урахуванням вимог
зазначеного Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 651 ЦК України передбачає, що
зміна договору допускається лише за
згоою сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.212 ЦК України особи,
які вчиняють правочин мають право
обумовити настання або зміну прав та
обов'язків обставиною, щодо якої
невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

Згідно роз'яснень у п.28 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спорів
щодо правомірності підвищення
процентної ставки згідно зі статтею
1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону
України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки
не може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого
Конституцією України принципу
незворотності дії в часі законів та
інших нормативно-правових актів (ч.1
статті 58), всі рішення банку в будь-якій
формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію у часі законів
та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо
правомірності підвищення банком чи
іншою фінансовою установою процентної
ставки суди також повинні розрізняти
умови кредитного договору, які
встановлюють односторонню зміну умов
договору, від умов договору, що
встановлюють погоджену сторонами
процедуру зміни договору шляхом
прийняття позичальником пропозиції
кредитора про зміну умов договору
відповідно до вимого статей 641-642 ЦК або
в порядку, визначеному частиною шостою
статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є
односторонньою зміною умов договор та
не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна
розміру фіксованої процентної ставки
залежно від зміни обставин кредитного
ризику (неукладення договору
страхування, припинення договору
застави/іпотеки тощо), якщо в
кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інша фіксована процентна ставка, та її
розмір.

При підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо.

Пунктом 2.3.1 укладеного між сторонами
кредитного договору від 10 липня 2007 року
передбачено, що Банк має право в
односторонньому порядку збільшити
розмір процентної ставки за
користування кредитом, при зміні
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні, а саме: зміні курсу долара США
до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні
з курсом долара США до гривні,
установленого НБУ на момент заключення
даного договору; зміні облікової
ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у
страховий (резервний) фонд чи зміні
середньовиваженої ставки по кредитам
банків України у відповідній валюті.
При цьому Банк направляє позичальнику
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки протягом 7
календарних днів з дати набрання
чинності зміненої процентної ставки.

Пунктом 3.2. кредитного договору
передбачено, що згідно ст.212 ЦК України,
при порушенні позичальником
зобов'язань по погашенню кредита,
передбачених п.п.7.1, 2.2.4, 2.3.3. даного
договору, позичальник сплачує Банку
проценти за користування кредитом у
розмірі, вказаному в п.п.7.4 цього
договору на місяць, розраховані на суму
непогашеної у строк заборгованості по
кредиту.

Відповідно до п.п.6.4, п.п.7.4 кредитного
договору на прострочену суму за
користування кредитом Банком
нараховувалось до 1 лютого 2009 року 36
процентів, а з 01 лютого 2009 року
нараховується 60 процентів, що
підтверджується наданим позивачем
розрахунком заборгованості.

Суд першої інстанції в порушення
вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, не з'ясував коли було
прийнято Банком рішення про підвищення
відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року
до 21 % , чи направлялось Банком
відповідачу повідомлення відповідно
до п.2.3.1. кредитного договору щодо
підвищення процентної ставки.

Суд не роз'яснив особам, які беруть
участь у справі, їх права та обов'язки
щодо надання доказів на підтвердження
своїх доводів, не попередив про
наслідки невчинення процесуальних дій
і прийшов до передчасного висновку про
те, що Банк не направляв відповідачу
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки у бік збільшення.

Відповідно до положень ст.ст.303, 309 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
зобов'язаний усунути недоліки щодо
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи.

В суді апеляційної інстанції
представником Банку надано копію
наказу Банку про підвищення процентної
ставки по кредитам, яким
підтверджується, що таке рішення було
прийнято 05 січня 2009 року (а.с. 196-197).

Висновок суду першої інстанції про
те, що відповідач не був повідомлений в
установленому договором порядку про
підвищення банком з 1 лютого 2009 року
процентної ставки до 21 % річних по
кредиту, а також процентної ставки до 60
% на прострочені платежі,
спростовується наданою Банком копією
листа Банку відповідачу від 06 січня 2009
року № 19516 щодо підвищення процентної
ставки (а.с. 198) та реєстром № 591 аvt від 07
січня 2009 року про відправлення
вказаного повідомлення боржнику через
ТОВ «Принц» від 08 січня 2009 року
(а.с.199-200).

Доводи представника відповідача про
те, що надані Банком наказ про
підвищення процентної ставки, лист
повідомлення боржнику та реєстр
віправлень не є належними доказами у
справі, не ґрунтуються на положеннях
статей 58, 59 ЦПК України.

Якщо умовами кредитного договору,
щодо яких сторони дійшли згоди під час
його укладення, передбачено право
банку в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентної ставки
за користування кредитом у разі
настання певних умов з додержанням
встановленої кредитним договором
процедури повідомлення позичальника,
то збільшення банком розміру
процентної ставки за цим кредитним
договором в односторонньому порядку є
правомірним, за умови, що рішення банку
про таку зміну розміру процентної
ставки було прийнято до набрання
чинності Закону України від 12 грудня 2008
року № 661-УІ «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», тобто до 9 січня 2009 року
(правова позиція висловлена Верховним
Судом України в постанові від 19 грудня
2012 року справа № 6-144цс12 ).

Оскільки підвищення Банком в
односторонньому порядку процентної
ставки за укладеним кредитним
договором відбулося відповідно до умов
зазначеного договору, до набрання
чинності Законом України від 12 грудня
2008 року № 661-УІ «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» і що Банк повідомив про це
позичальника в передбачений кредитним
договором строк, дії Банку щодо зміни
процентної ставки за кредитним
договором є правомірними.

Вказана правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України у
справі від 23.05.2012 р. № 6-38 цс12 та у справі
№ 6-55цс13 від 19 червня 2013 року.

Відповідно до ст.34 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.
360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

З розрахунку суми заборгованості,
доданого позивачем до уточненої
позовної заяви, убачається, що станом
на 27 грудня 2013 року заборгованість
відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк»
складає 303146 грн.24 коп., з яких:

- 43797 грн.67 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 90292грн.01 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

- 19440 грн.60 коп. - заборгованість по
комісії ;

- 149615 грн.96 коп. -заборгованість по пені
(а.с.124,125-127).

Пунктом 7.1 кредитного договору
передбачено, що погашення кредиту і
сплата процентів за користування
кредитом здійснюється позичальником
частинами - щомісячними платежами в
сумі 1370 грн.74 коп. та у строк з « 10» по «
14» число кожного місяця.

Пунктом 5.1 договору передбачено строк
дії договору до моменту виконання
сторонами взятих за договором
зобов'язань.

Крім того, сторони передбачили у
кредитному договорі (п.4.1.)
відповідальність позичальника за
порушення зобов'язань у формі пені за
порушення строків сплати кредиту
та/або процентів за користування
кредитом.

З розрахунку заборгованості, наданого
Банком , вбачається, що пеня нарахована
за період з 2008 року по 27 грудня 2013 року.
З позовом до суду Банк звернувся 5
грудня 2012 року .

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст.610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК
України та умов договору (п.4.1) розмір
пені за прострочення виконання
грошового зобов'язання визначенй у
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожен
день прострочки.

За загальним правилом, що випливає із
змісту Цивільного кодексу України,
період, за який нараховується пеня за
прострочення виконання зобов'язання,
не обмежується.

Згідно ч.2 ст.258 ЦК України до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується позовна давність в один
рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 ЦК україни).

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Отже аналіз норм ст.266,ч.2 ст.258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверенням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Вказана правова позиція щодо
стягнення пені висловлена в постанові
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 року у справі № 6-116цс13.

За таких обставин заява
представника відповідача про те, що
вимога Банку про стягнення пені за
період більше ніж один рік, є
обґрунтованою.

За період з 27 грудня 2012 року по 27
грудня 2013 року Банком нарахована пеня в
сумі 55 931 грн.58 коп. (а.с.201-208).

В іншій частині правильність
розрахунку заборгованості, наданого
Банком, відповідачем не спростовано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права, порушив норми
процесуального права, що згідно ст.309
ЦПК України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову
частково.

З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» підлягає до стягнення
заборгованість за кредитним договором
від 10 липня 2007 року , яка склалась
станом на 27 грудня 2013 року в сумі 209 461
грн.86 коп., в тому числі з:
заборгованості за кредитом в сумі 43 797
грн.67 коп., заборгованості по процентам
за користування кредитом в сумі 90 292
грн.01 коп., заборгованості по комісії - 19
440 грн.60 коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором в
сумі 55 931 грн.58 коп.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на
користь позивача підлягають стягненню
з відповідача понесені судові витрати
у справі по сплаті судового збору в
сумі 2094 грн.61 коп.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307,п.3,
п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити .

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 14 лютого 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1 на користь публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 10 липня 2007
року в сумі: 43 797 грн.67 коп. -
заборгованість за кредитом; 90 292 грн.01
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 19 440 грн.60 коп. -
заборгованість по комісії ; 55 931 грн.58
коп. - пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; всього в сумі
209 461 грн.86 коп. (двісті дев'ять тисяч
чотириста шістдесят одна грн.
вісімдесят шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» судовий
збір в сумі 2094 грн. 61коп. (дві тисячі
дев'яносто чотири грн.. шістдесят одна
копійка).

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: