У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2014 року

м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участю позивача, її представника та
представника Публічного акціонерного
товариства "Західінкомбанк",

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 15
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Рівненського міського
управління юстиції, Публічного
акціонерного товариства
"Західінкомбанк", ОСОБА_2 про визнання
права власності на майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено
в задоволенні зазначеного позову до
Відділу державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції (далі – Відділ ДВС), Публічного
акціонерного товариства
"Західінкомбанк" (далі – ПАТ
"Західінкомбанк" або Банк), ОСОБА_2.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликалася на його
незаконність та необґрунтованість
через порушення норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про
неврахування судом умов ніким
неоспореного договору купівлі-продажу
від 21.02.2009 року, за якими моментом
виникнення права власності покупця на
автомобіль є момент передачі майна
продавцем на його користь, тобто 23
травня 2009 року. Також залишено без
уваги й законність відмови ОСОБА_2 від
свого права на спірний транспортний
засіб, що ґрунтується на положеннях ч. 1
ст. 347 ЦК України.

Вважала, що висновки суду першої
інстанції суперечать Рішенню
Європейського суду з прав людини від
15.11.2007 року у справі "Бендерський проти
України". Помилковими, на її думку, є й
твердження суду про дію Правил
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року,
оскільки до спірних відносин необхідно
застосовувати норми Цивільного
кодексу України.

З наведених міркувань просила рішення
Рівненського міського суду від 15
квітня 2014 року скасувати та ухвалити
нове, яким визнати право власності на
автомобіль "Honda Civic", дослідивши в
судовому засіданні договір
купівлі-продажу від 21.02.2009 року, акт
приймання-передачі від 23.05.2009 року,
розписку від 21.02.2009 року та заяву про
відмову від права власності від 23.05.2009
року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з’явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Залишаючи вимоги позивача без
задоволення, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не
набула права власності на спірний
автомобіль, оскільки сторонами у
справі не додержано спеціального
порядку його відчуження, що
передбачений Правилами державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №1388 від
07.09.1998 року, і не зареєстрували.

Матеріалами справи встановлено, що 23
січня 2012 року державним виконавцем
Відділу ДВС винесено постанову, якою
оголошено розшук автомобіля "Honda Civic",
д.н.з. 69 990 РВ, що належить ОСОБА_2, а в
разі його виявлення постановлено
вилучити і розмістити транспортний
засіб на спеціальний майданчик ВДАІ,
про що негайно повідомити Відділ ДВС
(а.с. 5). 21 жовтня 2013 року зазначений
транспортний засіб арештовано і
поміщено на штрафмайданчик УДАІ ГУМВС
України в м. Києві.

На а.с. 7-7, зв., та 9 містяться договір
купівлі-продажу від 21.02.2009 року, за
умовами якого ОСОБА_2 продала, а позивач
купила за 40 000 гривень автомобіль Honda
Civic", легковий В, седан, 1995 року випуску,
номер шасі (кузова, рами) JHMEG85600S09897, д.н.з.
69 990 РВ, та розписка від того ж числа, за
якою покупець передала продавцю 40 000
гривень за вказаний автомобіль.

Акт приймання-передачі від 23.05.2009 року
стверджує про передачу ОСОБА_2 на
користь покупця спірний автомобіль з
ключами та свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу РВС №293570 (а.с. 8).

Того ж числа власник автомобіля через
свого представника – ОСОБА_3 видала
довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4,
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 представляти її
інтереси перед фізичними особами та в
усіх державних, громадських та інших
підприємствах, установах, організаціях
з правом розпоряджатися
(експлуатувати, в т.ч. керувати, зняти з
обліку в органах ДАІ, продати, отримати
належні гроші за проданий автомобіль)
спірним транспортним засобом.
Довіреність тоді ж посвідчена
приватним нотаріусом Рівненського
районного нотаріального округу (а.с. 10).

Вважаючи, що автомобіль "Honda Civic", д.н.з. 69
990 РВ, належить їй на договірних
підставах, т.я. умови правочину
купівлі-продажу сторонами виконані
повністю, а оголошення розшуку
транспортного засобу зі вказівкою про
його належність на титульному праві
власності ОСОБА_2 та арешт спірного
автомобіля порушує її майнові права, в
січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до Відділу ДВС, ПАТ
"Західінкомбанк" і ОСОБА_2 про визнання
за нею права власності на спірний
автомобіль.

Частина 1 ст. 334 ЦК України вказує про
виникнення у набувача майна права
власності на нього на підставі
договору з моменту передання майна,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Серед документів, на підставі яких
здійснюється реєстрація транспортного
засобу відповідно до пункту 8 Правил
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, в
редакції, що діяла на час спірних
відносин, не значаться укладені в
простій письмовій формі договори
купівлі-продажу між фізичними особами.
Не містить такої підстави для
перереєстрації транспортного засобу і
п. 35 наведених Правил.

Пункт 7 цих Правил визначає і
обов’язковий для власників строк
реєстрації – це десять днів з моменту
придбання транспортного засобу або
митного оформлення, а абз. восьмий п. 11
передбачав обов’язкове зняття
транспортного засобу перед
відчуженням з обліку в підрозділі ДАІ.

Сама по собі довіреність на
експлуатацію та право ОСОБА_1
розпоряджатися автомобілем "Honda Civic",
д.н.з. 69 990 РВ, в будь-якому випадку не
свідчить про виникнення у позивача
права власності на цей транспортний
засіб.

Так, згідно із ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 238, 239 ЦК
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов’язана або має
право вчинити правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє.
Представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє. Правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов’язки
особу, які він представляє.

Оскільки законом передбачено інший –
спеціальний порядок набуття права
власності на транспортний засіб, тому
доводи апеляційної скарги про
неповноту з'ясування обставин справи і
хибність висновків суду про те, що
позивач не набула права власності на
спірний транспортний засіб, є
необґрунтованими і суперечать вимогам
закону.

Так само не заслуговують на увагу і
доводи позивача про помилковість
застосування до спірних відносин
Правил державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, в
редакції, що діяла станом на
лютий-травень 2009 року, замість
правильного застосування Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України
актами цивільного законодавства є
також постанови Кабінету Міністрів
України.

Не можна погодитися і з покликаннями
ОСОБА_1 про відмову ОСОБА_2 від свого
права власності на автомобіль, яка
датована 23.05.2009 року, висловлену в
простій письмовій формі, що нібито
ґрунтується на правилах ч. 1 ст. 347 та ст.
336 ЦК України, через те, що її заява про
це не створює жодних правових
наслідків.

Повно і правильно з’ясувавши
обставини справи та встановивши, що до
спірних відносин підлягають
застосуванню не ті норми матеріального
права, на застосуванні яких наполягала
позивач, а законом передбачено
спеціальний порядок набуття права
власності на автомобіль, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив
ОСОБА_1 у задоволенні позову про
визнання права власності на
автомобіль.

Додержання судом першої інстанції
вимог закону при ухваленні
оскаржуваного рішення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського міського суду від
15 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: