Справа № 461/2622/14 Головуючий у 1
інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/7382/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря
Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2 ОСОБА_3,

ОСОБА_4,ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради та ОСОБА_6 на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
9 жовтня 2014 року, у справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
Львівської міської ради, Приватної
фірми «Фрей-СЛВВ», з участю третіх осіб:
ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання
незаконними та скасувати
розпорядження, свідоцтва про право
власності, державного акту про право
власності на землю, визнання частково
незаконною та скасування ухвали,
визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння,-

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 9 жовтня 2014 року позов
задоволено. Визнано незаконним та
скасовано розпорядження Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради №1141 від 9 жовтня 2003 року
«Про оформлення права власності на
будинок АДРЕСА_1». Визнано незаконним
та скасовано свідоцтво про право
власності № Г-0080 від 9 жовтня 2003 року,
видане Галицькою районною
адміністрацією Львівської міської
ради на зазначений будинок. Визнано
незаконною та скасовано ухвалу
Львівської міської ради № 1159 від 25
березня 2004 року «Про передачу
громадянам у приватну власність,
спільну сумісну власність та оренду
земельних ділянок у м.Львові» - пункт 132
в частині передачі у спільну сумісну
власність ОСОБА_6 земельної ділянки
площею 0,0742 га. для обслуговування
будинку. Визнано незаконним та
скасовано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЛВ
№ 099770, кадастровий номер земельної
ділянки :07:006:0004, за адресою:
АДРЕСА_1 площею 0,0742га. Визнано за ОСОБА_7
право власності на квартиру АДРЕСА_1 та
витребувано таку в його користь.

Рішення суду оскаржили Галицька
районна адміністрація Львівської
міської ради та ОСОБА_6

Галицька районна адміністрація
Львівської міської ради просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення апеляційної
скарги. Посилається на те, що рішення не
ґрунтується на вимогах закону,
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що розпорядження Галицької
районної адміністрації від 9 жовтня 2003
року № 1141 «Про оформлення права
власності на будинок АДРЕСА_1» видане
на законних підставах, у порядку
передбаченому чинним законодавством
та в межах повноважень наданих
районній адміністрації.

ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі, не
погоджуючись з рішенням суду,
посилається на порушення норм
матеріального і процесуального права.
Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. Зазначає, що суд
безпідставно посилався на ч.3 ст. 388 ЦК
України, оскільки спірне майно
передане до статутного капіталу з
набуттям у зв'язку з такою передачею
корпоративних прав, а тому таку
передачу майна не слід вважати
безоплатною. Суд не врахував, що при
застосуванні зазначеної норми власник
зобов'язаний довести, що майно вибуло з
його володіння чи володіння особи, якій
він передав його, не з їхньої волі, а
набувач - що він придбав майно за
відплатною угодою і не знав та не міг
знати про те, що придбаває майно в
особи, якій не належить право його
відчуження. Зазначає, що не заслуговує
на увагу позиція позивача щодо
незаконності набуття права власності
на земельну ділянку для обслуговування
будинку АДРЕСА_1. Вважає, що при
зверненні з цим позовом позивач
пропустив строк позовної давності, про
застосування наслідків чого було
подано заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
в межах доводів апеляційних скарг та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Встановлено, що позивач перебуває в
шлюбі із ОСОБА_9 з 1 листопада 1968 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 25 квітня 1998 року,
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
ОСОБА_9 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з трьох кімнат жилою
площею 57,3 м. кв. та кухні, загальна площа
квартири 88,0 кв.м. Комора в підвалі 9,9
кв.м.

3 грудня 1999 року ОСОБА_9 подарувала
зазначену квартиру ОСОБА_6, що
стверджується договором дарування.

Вказаний будинок є двохквартирним.
Власником іншої квартири у ньому був
ОСОБА_8 Власники квартир ОСОБА_6 і
ОСОБА_8 в подальшому порушили питання
перед Львівською міською радою,
Галицькою районною адміністрацією
цієї ради та Львівським обласним
комунальним підприємством «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про оформлення
права власності на будинок і
приватизацію земельної ділянки.

Відповідно до Наказу № 254-Д Управління
житлово-комунального господарства
Львівської міської ради від 12 грудня 2002
року будинок АДРЕСА_1 знято з балансу
міської ради та передано ОСОБА_8 і
ОСОБА_6 відповідно до акту про передачу
будинку від 30 липня 2003 року.

Висновком № 3/4663 Львівського обласного
державного комунального бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки від 4 серпня 2003 року
визначено ідеальні долі між
співвласниками будинку. Згідно до
цього висновку ОСОБА_6 займає
приміщення, які складають 52 % від всього
будинковолодіння або 13/25 ідеальних
часток, ОСОБА_8 - 48%, або 12/25 ідеальних
часток.

З Розпорядження Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 1141 від 9 жовтня 2003 року «Про
оформлення права власності на будинок
АДРЕСА_1» вбачається, що таким було
прийнято рішення про оформлення права
власності за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на
житловий будинок АДРЕСА_1 у
відповідності до визначених часток (за
ОСОБА_8- 48 %, за ОСОБА_6 - 52%). На підставі
цього розпорядження співвласникам
будинку видано Свідоцтво про право
власності № Г-00770, що зареєстровано в
ЛОДКП БТІ та ЕО, та отримано витяг про
реєстрацію права власності № 2182094 від 4
грудня 2003 року.

Згідно п. 132 Ухвали Львівської міської
ради № 1159 від 25 березня 2004 року «Про
передачу громадянам у приватну
власність, спільну сумісну власність
та оренду земельних ділянок у м.
Львові» ОСОБА_8 та ОСОБА_6 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0742 га, що за адресою: АДРЕСА_1
для обслуговування житлового будинку.
ОСОБА_6 отримала Державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серія ЛВ № 097770 кадастровий №
:07:006:0004.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 3 жовтня 2013 року по справі №
461/9294/13 визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 В цій частині
вказане рішення суду набрало законної
сили 11 квітня 2014 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Згідно зі
ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення. З
врахуванням того, що договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 3 грудня 1999 року,
укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, який
став однією з підстав для прийняття
зазначених вище оспорюваних рішень та
видачі відповідних правовстановлюючих
документів, визнаний судом недійсним,
суд прийшов до висновку про
задоволення позову.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено,
що якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала право його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння,
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння, вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Важливою умовою звернення з
віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК
України) є відсутність між позивачем і
відповідачем зобов'язально-правових
відносин. Добросовісним повинен
вважатися той набувач, який не знав і не
повинен був знати, що набуває майно в
особи, яка не має права його
відчужувати, а недобросовісним
володільцем - та особа, яка знала або
повинна була знати, що її володіння
незаконне.

Відповідна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 11 червня 2014 року (справа № 6-52цс14).
Частина 3 ст. 388 ЦК України визначає, що
якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що відповідно до ст.ст. 215 та
216 ЦК України суди розглядають справи
за позовами: про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги в разі
нікчемності правочину та наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Відповідно до ст.ст.215 та 216
ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що на час розгляду
справи згідно даних державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
власником 52/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 є Приватна фірма «Фрей-СЛВВ»,
яка набула спірне майно, передане їй
ОСОБА_6 відповідно до акту приймання
передачі від 18 січня 2014 року як внеску
до статутного капіталу, на підставі
рішення її засновників, оформленого
протоколом від 18 січня 2014 року.

Суд прийшов до висновку про
витребування цього майна, оскільки
воно набуто ПФ «Фрей-СЛВВ» безоплатно.
Спірне майно було відчужено (внесено в
статутний фонд ПФ «Фрей-СЛВВ»)
відповідачем ОСОБА_6 під час
перебування цього майна в спорі,
оскільки справа, в якій визнано
недійсним згаданий договір дарування
та визнано право власності за ОСОБА_8 на
спірне майно, перебувала в провадженні
Апеляційного суду Львівської області.
ОСОБА_6, вносячи спірне майно до
статутного фонду, була співзасновником
ПФ «Фрей-СЛВВ».

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» під
час розгляду позову про витребування
майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК
України має право заперечити проти
позову про витребування майна з його
володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). Під час
розгляду позову власника про
витребування майна, переданого як
вклад до статутного капіталу
господарського товариства, суд має
враховувати, що отримання майна як
вкладу до статутного капіталу є
відплатним придбанням, оскільки в
результаті передання вкладу особа
набуває права учасника господарського
товариства. Зазначене не може
стосуватися цього спору, оскільки
відповідач ПФ «Фрей-СЛВВ» не є
господарським товариством, а є
приватним підприємством.

Висновки суду щодо відсутності підстав
для застосування строку позовної
давності є мотивованим. Суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що строк
позовної давності щодо вимог про
визнання незаконним правового акта
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право та які були прийняті до 15
січня 2012 року, почав перебіг з цієї дати
та спливає 15 січня 2015 року, а отже, на
час звернення до суду з цим позовом
строк позовної давності не сплив. Також
суд врахував те, що докази про час
обізнаності позивача про прийняття
оскаржуваних рішень та видачу
правовстановлюючих документів
відсутні. Позивач звернувся з вимогами
щодо застосування наслідків
недійсності правочину, який визнано
недійсним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 3 жовтня 2013
року, яке набрало чинності 11 квітня 2014
року, а відтак, перебіг строку позовної
давності щодо звернення з вимогами про
застосування наслідків недійсності
правочину,слід рахувати з 11 квітня 2014
року.

З висновками суду слід погодитися,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи.
Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду. Підстави
для скасування рішення Галицького
районного суду м.Львова відсутні, а
тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 9 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: