Справа № 204/186/14-ц
Провадження № 2/204/854/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої:
судді Білик І.А.

при секретарі:
Горб Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Красногвардійський РВ у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
припинення права власності, визнання
права власності, зобов'язання зняти з
реєстрації, усунення перешкод у
користуванні приміщенням шляхом
виселення та вселення,-

В С Т А Н О В
И В :

В січні 2014 року позивачі
звернулися до Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом до відповідача про виділ в
натурі частини із майна. Позивачі
неодноразово змінювали свої позовні
вимоги. 09 липня 2014 року позивачі надали
суду остаточну уточнену позовну заяву
в якій просили суд: визнати право
спільної часткової власності за
співвласниками - ОСОБА_1 на 1/4 частку,
ОСОБА_2 на 1/4 частку, ОСОБА_3 на 1/4 частку
однокімнатної квартири, за адресою м
Дніпропетровськ АДРЕСА_1, яка
розташована на 5 поверсі 5-поверхового
будинку загальною площею квартири 30,7
кв.м; припинити право власності ОСОБА_4
на ? частку спірної квартири шляхом
сплати йому вартості його частки -
переводом з депозитного рахунку р/р
6709 одержувач ТУ ДСАУ в
Дніпропетровський області, ОКПО 26239738 в
ГУДКСУ у Дніпропетровській області,
МФО 805012, внесеної позивачами вартості
частки майна у сумі 51088 грн.; визнати
право власності, яке належало ОСОБА_4 на
? частку однокімнатної квартири , за
адресою АДРЕСА_1, за позивачами у рівних
частках, що становить - ОСОБА_1 - 1/12
частки квартири, ОСОБА_2-1/12 частки
квартири , ОСОБА_3 - 1/12 частки квартири;
зобов'язати Красногвардійський
районний відділ у м. Дніпропетровську
Головне управління Державної
міграційної служби у
Дніпропетровської області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_4, за
місцем реєстрації за адресою: 49000,
АДРЕСА_1; усунути перешкоди у
користуванні приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з
зазначеної квартири та вселенням до
квартири ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а
також стягнути судові витрати. В
обґрунтування позову зазначили, що
11.02.1994 р. ОСОБА_1, ОСОБА_4, що були у
зареєстрованому браку та неповнолітні
діти, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, отримали на
підставі Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", право спільної власності на
житло, за адресою: АДРЕСА_1, про що було
видано свідоцтво про право власності
на житло. Ніякого договору або
домовленостей між співвласниками,
вказаними в Свідоцтві №2494 про право
власності на житло від 11.02.1994 p., іншого
розподілу часток в праві власності на
спільну квартиру не було. Зазначена
квартира перебуває у спільній
частковій власності між чотирма
вищевказаними особами, тобто кожному
належить по ? частки. В подальшому,
шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
було розірвано, про що отримано
свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1
від 02.03.1999 р. Після розірвання шлюбу і по
теперішній час позивачі оригінал
свідоцтва про право власності на житло
не бачили і, відповідно, реалізувати
своє право на користування та
розпорядження вказаним житлом
можливості не мають. Сумісне володіння,
користування майном, зазначеною
квартирою, неможливе через
недоброзичливі стосунки між
відповідачем та усіма трьома
позивачами, що підтверджується
постановою про закриття кримінального
провадження від 12.12.2013 р. Доля
відповідача у сумісній власності є
незначною, оскільки становить 1/4
частку вищезазначеної однокімнатної
квартири, а саме 7,68 кв.м, а доля
позивачів по 1/4 частині у кожного, що
становить всього 23,02кв.м. Крім того,
спірна квартира є неподільною,
оскільки квартира - це ізольоване
приміщення, призначене для постійного
в ньому проживання, долі у квартирі, які
при її розділі втрачають свою
ізольованість, втрачають своє цільове
призначення. У відповідності до ч. 2 ст.
183 ЦК України, річ, а саме квартира, яку
не можна поділити без втрати її
цільового призначення, є неділимою,
тому зазначена однокімнатна квартира є
неділимою. Вищезазначена однокімнатна
квартира знаходиться на 5 поверсі
5-поверхового житлового будинку, тому
виділити окрему ізольовану частину з
самостійним виходом чи переобладнати
її у дві ізольовані квартири неможливо,
тому частка відповідача не може бути
виділена в натурі. Припинення права
власності не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника і членам його
сім'ї. Відповідач не мешкає у
вищезазначеній квартирі з часу
розлучення а, саме з 1999 року. Згідно
постанови про закриття кримінального
провадження встановлено, що
відповідач, ОСОБА_4, в даній квартирі і
проживає, без відома співвласників,
позивачів за даним позовом, змінив
замки і дверях квартири, та вселив до
даної квартири сторонніх осіб. Крім
того, відповідач фактично мешкає за
адресою: АДРЕСА_2, що свідчить про
наявність у відповідача іншого
житла, як мінімум користуванні,
тривалий час - з 1999 року. Крім того, на
депозитний рахунок внесена вартість
частки майна позивача - 1/4 часті
вищезазначеної квартири, перераховані
кошти в порядку от. 365 ЦК України в сумі
51 088 грн. Також зазначили, що
вони-позивачі не мають можливості
користуватися належною їм власністю
зазначеною квартирою, оскільки з боку
відповідача ОСОБА_4 чиняться перешкоди
у користуванні цією власністю.
Враховуючи викладене, позивачі
звертаються до суду із даним позовом.

В судове засідання представник
позивачів за довіреністю ОСОБА_5 надав
заяву про розгляд справи без його
участі, зазначивши, що позовні вимоги
підтримує, просить задовольнити,
наслідки вчинення чи невчинення
процесуальних дій відомі, зміст ст. 10, 11
ЦПК України йому зрозумілі. Просив
справу розглядати на підставі доказів,
наявних у справі.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК
України, причини неявки суду не
повідомив.

У відповідності до ст. 224 ЦПК України,
за згодою представника позивачів, суд
ухвалив заочний розгляд справи на
підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи,
ознайомившись із заявою представника
позивача, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні
встановлено, що відповідно свідоцтва
про право власності на житло від 11
лютого 1994 року, виданого Виробничим
об'єднанням Південний машинобудівний
завод, згідно з розпорядження № 2494 від
11 лютого 1994 року, квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. Згідно
відповіді Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної Ради,
станом на 31.12.2012 року в
інвентаризаційній справі містяться
відомості про право власності за
адресою: АДРЕСА_1 на ? частину за ОСОБА_1,
? частину за ОСОБА_2, ? частину за ОСОБА_3
Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу від 02 березня 1999 року, серії
НОМЕР_2, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було
розірвано 29 вересня 1998 році, актовий
запис №350. Згідно звіту про оцінку
майна, здійсненого оцінювачем ОСОБА_6
(квал.свід. НОМЕР_3 від 02.10.2004 р.,
реєстр.св.НОМЕР_4 від 06.12.2011 р.), ринкова
вартість квартири АДРЕСА_1 становить
204351,00 грн. Позивачами на депозитний
рахунок ТУ ДСА було внесено суму
вартості 1/4 частки спірної квартири -
51088,00 грн. В січні 2014 року позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
припинення права власності, визнання
права власності, усунення перешкод у
користуванні приміщенням шляхом
виселення та вселення. Як вбачається, в
своїй позовній заяві однією із
позовних вимог, позивачі ОСОБА_3
просять визнати право спільної
часткової власності за співвласниками
- ОСОБА_1 на 1/4 частку, ОСОБА_2 на 1/4
частку, ОСОБА_3 на 1/4 частку
однокімнатної квартири, за адресою
АДРЕСА_1, обґрунтовуючи дану вимогу тим,
що після розірвання шлюбу і по
теперішній час позивачі оригінал
вищевказаного свідоцтва про право
власності на спірну квартиру не бачили.

Відповідно до ст.392 Цивільного
кодексу України, власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Вказана позовна вимога
задоволенню не підлягає, оскільки є не
обґрунтованою і не знайшла свого
підтвердження, оскільки з матеріалів
справи не вбачається та в судовому
засіданні не встановлено що право
власності по ? частки квартири, за
адресою АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 оспорюється або не
визнається іншою особою, а також, що
документ - свідоцтво про право
власності на житло від 11 лютого 1994 року,
виданого Виробничим об'єднанням
Південний машинобудівний завод,
згідно з розпорядженням № 2494 від 11
лютого 1994 року, який засвідчує право
власності позивачів на спірну
квартиру, було втрачено.

Крім того, згідно ст.3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією
України та законом.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції
України, ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма
міститься в ст. 321 ЦК України, де
зазначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

За положеннями ст. 365 ЦК України,
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї. Суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз вищевказаних норм дає
підстави для висновку, що припинення
права особи на частку в спільному майні
поза її волею за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників
(співвласника) можливий за наявності
хоча б однієї з чотирьох передбачених
ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке
припинення в будь-якому випадку не
повинно завдати істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї, і за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди,
яка може бути завдана співвласнику та
членам його сім'ї, вирішується в
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та
особливостей об'єкта, який є спільним
майном.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено в судовому
засіданні спільним майном є
однокімнатна квартира АДРЕСА_1.
Позивачі зазначають в позовній заяві,
що припинення частки ОСОБА_4 у
спільному майні можливе, оскільки
сумісне володіння, користування
спірною квартирою позивачами з
відповідачем неможливе, доля
відповідача у сумісній власності -
незначна, спірна квартира є
неподільною, частка відповідача не
може бути виділена в натурі, припинення
права власності не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника і членам
його сім'ї, відповідач фактично мешкає
за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно звіту про оцінку майна,
здійсненого оцінювачем ОСОБА_6
(квал.свід. НОМЕР_3 від 02.10.2004 р.,
реєстр.св.НОМЕР_4 від 06.12.2011 р.), ринкова
вартість квартири АДРЕСА_1 становить
204351,00 грн. Позивачами на депозитний
рахунок ТУ ДСА було внесено суму
вартості 1/4 частки спірної квартири -
51088,00 грн., але в судовому засіданні не
встановлено жодних підстав зазначених
у ч.1 ст.356 ЦК України.

Так, позивачами суду не надано
доказів, на підставі яких можливо
припинити право власності відповідача
на його частку у майні, а саме: не надано
доказів про те, що частка відповідача є
незначною і не може бути виділена в
натурі, що річ є неподільною, спільне
володіння і користування майном є
неможливим і таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.
Оскільки, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено в судовому
засіданні долі сторін у спірній
квартирі є рівними-кожній із сторін
належить по ? частки, а тому її неможна
вважати незначною, відсутні докази,
щодо неподільності спірної квартири,
крім того як стверджують самі позивачі
відповідач ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1
взагалі не проживає.

Крім того, суду не надано доказів
наявності у відповідача ОСОБА_4 іншого
житлового приміщення, тому враховуючи
вищевикладене, суд вважає, що
припинення права власності на частку
завдасть істотної шкоди інтересам
ОСОБА_4, що є підставою для відмови у
задоволенні вказаної позовної вимоги.

Відповідно до ст.30 Конституції
України, кожному гарантується
недоторканність житла.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ст. 109 ЖК України, виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Стаття 116 ЖК України передбачає
підстави виселення громадян без
надання їм іншого житлового
приміщення. Так, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
висилення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
проводиться без надання іншого жилого
приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з
часу розлучення з позивачкою ОСОБА_1, з
1999 року, про що в позові зазначають самі
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також
зазначено у постанові слідчого СВ
Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
Морозко К.В. про закриття кримінального
провадження від 12.12.2013 року. Також, як
вбачається з вищевказаної постанови
про закриття кримінального
провадження та стверджують самі
позивачі у позові, фактично у спірній
квартирі проживають сторонні люди,
особи яких не встановлені, до яких
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не
пред'явлений. Таким чином, доказів, що
підтверджують факт чинення позивачам
перешкод у користуванні квартирою саме
ОСОБА_4 суду не надано. А, тому, на
підставі викладеного, позовні вимоги
щодо усунення перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
відповідача ОСОБА_4 із вищевказаної
квартири та вселення позивачів у
спірну квартиру задоволенню не
підлягають.

Стосовно вимоги позивачів про
зобов'язання Красногвардійського РВ у
м. Дніпропетровську Головного
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області зняти відповідача ОСОБА_4 з
реєстраційного обліку в спірній
квартирі, суд вважає, що позов в цій
частині не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Згідно ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Порядок реєстрації місця
проживання, зняття з реєстрації
громадян, які на законних підставах,
перебувають в України визначено
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня
2003року .

Так, відповідно до ст. 3 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», реєстрацією є внесення
відомостей до паспортного документу
про місце проживання або місця
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації.

Відповідно до ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно діючого законодавства,
підставою для зняття особи з
реєстрації місця проживання є рішення
суду про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом зняття
особи з реєстрації органом виконавчої
влади з питань реєстрації, що набрало
законної сили.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено в судовому
засіданні у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення ОСОБА_4 з спірної
квартири відмовлено, відповідач ОСОБА_4
по теперішній час є власником ?
квартири АДРЕСА_1, тобто законні
підстави для зняття відповідача з
реєстрації місця проживання відсутні.

Крім того, як вбачається,
позивачі в своєму позові, фактично
ставлять питання про зобов'язання
Красногвардійського РВ у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, вчинити
певні дії щодо зняття з реєстраційного
обліку ОСОБА_4, але відповідачем у даній
справі, позивачі даний орган не
вказують.

Враховуючи викладене,
вищевказані позовні вимоги є
необґрунтованими і не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
тому в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Красногвардійський РВ у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
припинення права власності, визнання
права власності, зобов'язання зняти з
реєстрації, усунення перешкод у
користуванні приміщенням шляхом
виселення та вселення слід відмовити.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.30, 41 Конституції
України, ст.ст.3, 321, 365, 391, 392 ЦК України,
ст..ст.109,116 Житлового кодексу України,
ст.ст. 3,7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст. ст. 10, 11, 60,
212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Красногвардійський РВ у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
припинення права власності, визнання
права власності, зобов'язання зняти з
реєстрації, усунення перешкод у
користуванні приміщенням шляхом
виселення та вселення - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене
позивачем до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд
шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги.

Суддя
І. А. Білик