У Х В А Л А

іменем україни

28 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого
Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Завод імені В.О.
Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О.
Малишева») про визнання дій
незаконними, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
зобов'язання вчинити дії,
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 11 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 12 травня 1998 року
по 15 березня 2013 року він працював на ДП
«Завод ім. В.О. Малишева» на посаді
начальника зміни відділу 84. Наказом від
15 березня 2013 року № 51 його було
звільнено з роботи у зв'язку із
скорочення штату (п. 1 ст. 40 КЗпП
України). Вважав своє звільнення
незаконним, оскільки мав переважне
право на залишення на роботі.
Неправомірними діями відповідача йому
завдано також моральної шкоди.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд визнати його
переважне право на залишення на роботі
при скороченні чисельності штату
начальників зміни відділу 84; поновити
його на роботі на посаді начальника
зміни відділу 84; сплатити середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
моменту звільнення до моменту
поновлення на посаді; визнати
порушення його прав при відправленні у
відпустку 30 листопада та першого
грудня 2012 року згідно з наказом від 9
листопада 2012 року № 41; частина позовних
вимог пов'язана з незгодою з графіком
праці відділу 84 у січні, лютому, березні
2013 року; стягнути середній заробіток за
час затримки розрахунку при
звільненні, а також шість посадових
окладів начальника зміни на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 11 грудня

2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з державного
підприємства «Завод ім. В.О. Малишева»
на користь ОСОБА_3

3 902 грн 60 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 січня 2014 року
рішення районного суду змінено:
виключено із описової частини рішення
суду посилання на пропуск ОСОБА_3
строку позовної давності по позовним
вимогам про надання відпустки за
наказом від 9 листопада 2012 року № 41.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення в
частині відмови в позові та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із того,
що звільнення позивача відбулось з
дотриманням вимог трудового
законодавства, підстави для поновлення
його на роботі відсутні; оскільки
відповідач при звільненні позивача
вчасно не провів з ним розрахунок,
відтак, підлягає стягненню середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні; вимоги про відшкодування
моральної шкоди позивачем не доведено.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції.
Змінивши описову частину рішення суду
в частині посилання на пропуск
позивачем строку позовної давності по
вимогам про порушення його прав при
відправленні у відпустку за наказом
від 9 листопада 2012 року № 41, апеляційний
суд зазначив, що оскільки право
позивача при вирішенні питання про
надання відпустки не порушено,
посилання суду першої інстанції на
пропуск ним строку позовної давності є
безпідставним. Позивач не довів
переконливими доказами завдання йому
моральної шкоди.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду в частині відмови у
відшкодуванні моральної шкоди не
відповідає.

Судом установлено, що з 12 травня 1998 року
по 15 березня 2013 року ОСОБА_3 працював на
ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на посаді
начальника зміни відділу 84.

Наказом генерального директора ДП
«Завод ім. В.О. Малишева» від 4
січня 2013 року № 12 вирішено провести
оптимізацію чисельності працівників
підприємства відповідно до проекту по
скороченню фактичної чисельності
працівників підприємства та
передбачено скорочення 76 осіб, у тому
числі і однієї посади начальника зміни
відділу 84.

15 січня 2013 року ОСОБА_3 був повідомлено
про майбутнє скорочення, йому були
запропоновані вільні вакансії на
підприємстві. Від запропонованих
вакансій та перенавчання ОСОБА_3
відмовився, про що було складено
відповідний акт.

На момент скорочення чисельності штату
працівників у відділі 84
посаду начальника зміни займали
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У матеріалах справи наявний наказ від 22
травня 2012 року № 18, яким ОСОБА_3 було
позбавлено 100 % премії за систематичне
порушення правил безпеки. На момент
звільнення позивача за скороченням
вказаний наказ був непогашений, ОСОБА_3
не оскаржений та у встановленому
законом порядку не знятий.
Також, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, мали заходи
дисциплінарного впливу (накази № 16 від
24 квітня 2012 року, № 935 від 26
липня 2012 року).

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом встановлено, що серед
працівників, які займали посаду
начальника зміни, яка підлягала
скороченню та до яких застосовувались
заходи дисциплінарного впливу, ОСОБА_3
мав найменший стаж роботи на
підприємстві, а при рівних умовах
продуктивності праці, кваліфікації
перевага в залишенні на роботі
надається працівникам з тривалим
безперервним стажем робот на даному
підприємстві, в установі, організації.

Наказом від 15 березня 2013 року № 51
ОСОБА_3 було звільнено з роботи у
зв'язку із скороченням штату (п. 1 ст. 40
КЗпП України), проте розрахунок з ним
було проведено лише 12 квітня 2013 року.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Ухвалюючи рішення, суди виходили із
того, що звільнення позивача відбулось
з дотриманням вимог трудового
законодавства, підстави для поновлення
його на роботі відсутні; оскільки
відповідачем не було вчасно проведено
розрахунок із позивачем, підлягає
стягненню середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні.

Зазначені висновки суду є правильними,
зроблені на підставі дослідження та
оцінки наданих сторонами доказів (ст. 212
ЦПК України) та відповідають
положенням ст. ст. 40, 492 , 117 КЗпП України.

Оскільки згідно зі ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, в цій частині
судові рішення є правильними та
підстав для їх скасування немає. У
звґязку із чим в цій частині в
задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3
слід відмовити.

Апеляційний суд, погодився з висновком
суду першої інстанції про відмову у
відшкодуванні моральної шкоди,
встановивши порушення відповідачем
трудового законодавства в частині
затримки розрахунку при звільненні,
зазначив, що позивачем не надано
переконливих доказів завдання йому
шкоди та не зазначено, якими
неправомірними діями відповідача йому
завдано моральної шкоди.

Разом з тим, згідно зі ст. 237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995
року № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам
необхідно враховувати, що відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Отже, у даних правовідносинах діє
презумпція завдавача шкоди і саме
роботодавець повинен довести
відсутність вини у завданні шкоди
працівнику.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 215, 316 ЦПК
України та наведених норм
матеріального права, апеляційний суд
недоліків суду першої інстанції не
усунув, не врахував, що позивачем
доведено вину відповідача щодо
затримки розрахунку при звільненні, не
навів мотивів відхилення доводів
позивача про заподіяння йому моральної
шкоди винними діями відповідача.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 січня 2014 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3 до державного
підприємства «Завод імені В.О.
Малишева» про відшкодування моральної
шкоди скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У решті рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року в
незмінній після апеляційного
перегляду частині та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко