Справа №271/1139/14-ц
Провадження №2/271/703/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
місто Макіївка

Червоногвардійський районний суд
міста Макіївка Донецької області у
складі

головуючий суддя
Заставенко М.О.,

при секретарі
Бановій О.М.,

за участю сторін:

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4,

представника відповідача:
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в місті Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
визнання особи такою що втратила право
користуватися житловим приміщенням та
виселення; за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання
права користування житловим
приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

14.03.2014р. позивач звернулася до
суду з позовними вимогами, яки уточнила
під час розгляду справи про визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим будинком за
адресою: АДРЕСА_1, його виселення та про
усунення перешкоди у користуванні
власністю шляхом зняття з
реєстраційного обліку, звільнення
будинку, передання позивачу ключів від
будинку, звільнення будинку від
особистих речей (а.с.89-90). Позов мотивує
тим, що вона розірвала шлюб з
відповідачем 01.12.2005р., на даний час
відповідач проживає в спірному будинку
за адресою: АДРЕСА_1, який є її
власністю, на підставі договору
дарування. З часу розірвання шлюбу та
по день звернення до суду, відповідач
перешкоджає у користуванні будинком,
допускає насильницькі дії, влаштовує
бійки та сварки, перешкоджає
проживанню в будинку позивачці та її
доньки, загрожує підпалюванням будинку
та її майна, у зв'язку з чим позивачка
була вимушена переїхати проживати до
іншого будинку. На її прохання
звільнити будинок відповідач не
реагує. З приводу неналежної поведінки
відповідача вона зверталась до
міліції, на що їй було надано відповідь
про те, що з відповідачем було
проведено бесіди про недопущення
протиправних дій. Посилається на ч.1
ст.391 ЦК України та зазначає, що згідно
ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) може бути
виселено у випадках, передбачених ч.1
ст.116 ЖК УРСР, відповідач своєю
поведінкою створює неможливі умови для
проживання в будинку їй та членам її
родини. Також зазначає, що ст. 405 ЦК
України визначений порядок втрати
членами сім'ї власника права
користування житлом.

Відповідач звернувся до суду з
зустрічним позовом про визнання права
користування спірним будинком,
посилаючись на те, що будинок за
адресою: АДРЕСА_1 належав матері
відповідача, яка в 1995 році подарувала
його відповідачу, а він в 1997 році
подарував його своїй сестрі, яка в свою
чергу в 1997 році обдарувала цим будинком
дружину відповідача. Після в будинку
стала проживати сім'я відповідача, а
саме він та його дружина - ОСОБА_1 З 2000
року він був зареєстрований в будинку
та по теперішній час проживає в ньому,
в будинку знаходяться його особисті
речі. В період з 1995 року відповідач
докладав трудові та матеріальні
затрати на реконструкцію будинку, на що
були витрачені значні кошти. Крім того
посилався на те, що земельна ділянка
для будівництва будинку була виділена
рішенням Макіївської міської ради саме
йому - ОСОБА_4 в 1997 році.

В судовому засіданні Позивач
підтримала уточнені позовні вимоги,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, суду пояснила, що вона є
власником житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1. В 2000 році в будинку
був зареєстрований відповідач - ОСОБА_4,
та вселився за її згодою, як її чоловік.
В 2005 році шлюб між сторонами був
розірваний. ОСОБА_4 залишився проживати
в будинку, оскільки іншого житла у
нього не має, крім того після ДТП за
станом здоров'я він потребував
стороннього догляду, який надавала
йому саме позивачка. Але стосунки між
ними погіршились та сумісне проживання
стало неможливим, оскільки відповідач
допускає насильницькі дії відносно
неї, влаштовує бійки та сварки,
перешкоджає проживанню в будинку
позивачці та її доньки, загрожує
підпалюванням будинку та її майна, у
зв'язку з чим позивачка була вимушена
переїхати проживати до іншого будинку.
Вона має можливість відвідувати
будинок, в ньому знаходяться її
особисті речі, в неї є ключі від дверних
замків, але сумісне проживати в будинку
з відповідачем не можливе. Просила її
позовні вимоги задовольнити, а в
задоволенні зустрічного позову -
відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2
підтримав заявлені позовні вимоги
позивача, просив суд їх задовольнити, в
задоволенні зустрічного позову просив
відмовити, суду пояснив, що
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття відпвідачем
роблять неможливим проживання
позивачки в будинку, що належить їй на
праві власності, чим порушуються її
право користування власністю.

Представник позивача ОСОБА_3, в
судовому засіданні підтримала
заявлені позовні вимоги, посилаючись
на ст. 116 ЖК України, ст. 381 ЦК України,
просила суд захистити право позивачки
на користування власністю шляхом
виселення ОСОБА_4 з будинку, за адресою:
АДРЕСА_1, власником якого є позивач, в
задоволенні зустрічного позову
просила відмовити, посилаючись на те,
що право власності на спірний будинок
виникло у позивачки після розірвання
шлюбу на підставі рішення суду, тому
відповідач не набув права користування
будинком.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні, позовні вимоги не визнав,
посилаючись на те, що вселився в
будинок як член сім? власника в 1997 році,
за її згодою, проживає по теперішній
час в спірному будинку, іншого житла
він не має, тому як колишній член родини
власника за ним зберегається право
користування квартирою. Після
розірвання шлюбу дійсно між сторонами
було втрачено порозуміння, виникають
конфлікті ситуації з приводу розподілу
будинку, але першкод в користуванні
будинком, а також в проживанні він
позиваці не чинить. Просив суд в
задоволенні первісного позову
відмовити, та визнати за ним право
користування будинком за адресою:
АДРЕСА_1.

Представник Відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні заперечував проти
вимог позивача, посилався на те, що в 2009
році, у позивачки виникло право на
самовільно реконструйований будинок,
що зазначено в рішенні суду, тому
вважає, що в 1997 році відповідач
вселився саме як член родини
відповідачки, що була власником
будинку на підставі договору
дарування, тому відповідно до вимог
ст.156 ЖК України, припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє відповідача права
користування будинком, а законних
підстав для виселення Відповідача,
передбачених ст.116 ЖК України,
позивачем не доведено.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
письмові надані докази, суд у межах
заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК
України) установив наступне.

За правилами ст.10 і 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставі своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях

Ст. 57 ЦПК України передбачено, що
докази - будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ч. 2 цієї
статті передбачено перелік джерел
доказів. Це, зокрема, пояснення сторін,
третіх осіб, їхніх представників,
допитаних як свідки, показання свідків,
письмові та речові докази, зокрема
звуко - і відеозаписи, висновки
експертів.

Відповідно до ч.1,3 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Рішенням Червоногвардійського
районного суду м.Макіївки від 02.03.2009
року позовні вимоги ОСОБА_1 до
Макіївської міської ради про визнання
права власності на самовільно
збудовані господарчі споруди
задоволені та за ОСОБА_1 визнано право
власності на самовільно збудований
житловий будинок з господарчими
спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Також
рішенням встановлено, що ОСОБА_1 на
підставі договору дарування від
27.09.1997р. була власником будинку за
адресою: АДРЕСА_1, що зареєстрований за
№2641 у БТІ м.Макіївки (а.с. 6, 18).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на момент укладення
договору дарування будинку по 01.12.2005р.
перебували у зареєстрованому шлюбі, що
визнано сторонами в судовому засіданні
та підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу (а.с.20).

В 1997 року ОСОБА_4 вселився в будинок за
згодою власника ОСОБА_1, як член сім'ї
влсника та до теперішнього часу
постіно проживає в будинку, іншого
житла у власності чи користуванні не
має. ОСОБА_1 в будинку не проживає, має
ключі від будинку та відвідує його, що
визнано сторонами в судовому
засіданні.

Згідно записів домової книги ОСОБА_4
був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1
з 11.10.2000р. по 29.10.2005р., та з 27.10.2007р. по
теперішній час (а.с.8, 24 ).

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
квартири належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Таким чином, відповідач поселився та
проживав в будинку за адресою: АДРЕСА_1,
як член сім'ї власника, відповідно
набув права користування будинком,
зареєстрований за вищевказаною
адресою, тому припинення шлюбу не
позбавляє права ОСОБА_4 користування
будинком.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності будинок,
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатись цією власністю на свій
розсуд продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбаченої частиною першою
статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку
ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач не
заперечувала, що відповідач вселився у
будинок в якості члена сім'ї, даних про
те, що між ними була укладена окрема
угода про порядок користування
займаним приміщенням на час їх
спільного проживання до суду не надано.

Суд враховує, що відповідач постійно
проживав у спірному будинку як член
сім'ї його власника та за згодою
позивачки, в 2005 році шлюб між ними
розірвано, позивач дозволила
відповідачу залишитись проживати в
будинку, припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним приміщенням.
Позов заявлено про усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом
виселення відповідача з підстав
порушення відповідачем умов
проживання в будинку та користування
ним, тобто з підстав, передбачених ст.116
ЖК України.

При вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Як вбачається з наведеного, необхідною
умовою застосування правової норми ч.1
ст.116 ЖК України до виниклих
правовідносин між сторонами, зокрема
виселення відповідача з будинку
позивачки без надання іншого житла, є
систематичність порушення ним правил
співжиття та безрезультатність
заходів попередження та громадського
впливу.

З матеріалів справи вбачається, що при
розгляді заяв позивачки до міліції
відносно поведінки відповідача,
дільничний виніс висновок про
результати розгляду заяви ОСОБА_1, де
зазначив, що надати допомогу для
виселення не має правових підстав, а
також надавались відповіді з
роз'ясненнями порядку захисту
порушених прав та вирішення спорів,
щодо розподілу майна та вселення,
повідомлено про проведення
профілактичної бесіди з ОСОБА_4, при
цьому будь-яких заходів попередження
до ОСОБА_4 про недопустимість порушення
правил співжиття - не застосовувалось
(а.с.9, 11, 14-17).

Докази того, що відповідач по справі
систематично порушує правила
співжиття і робить неможливим для
позивача проживання з ними в одному
будинку, а також що своїми діями
відповідач перешкоджає позивачу
володіти та користуватись будинком, а
заходи попередження та громадського
впливу до нього були безрезультатні,
суду не були надані.

За наведених обставин, позивачем не
виконано вимоги ст. 59 ЦПК України щодо
доведення обставин, якими обґрунтовані
позовні вимоги, належними засобами
доказування.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Суд вважає, що безпідставним є
застосування до правовідносин, що
виникли між сторонами статті 391 ЦК
України за відсутності підстав для
виселення, передбачених частиною
першою статті 116 ЖК України, оскільки
виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло. Крім того,
ст. 391 ЦК України не передбачає
виселення.

Та обставина, що позивач є власником
житлового приміщення, а отже має
охоронюване законом право володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним йому майном, сама по собі не
може бути підставою для виселення
інших осіб, які там правомірно
проживають. Не є підставою для
виселення членів сім'ї власника
будинку, в тому числі і колишніх, і факт
переходу права на будинок до іншої
особи, оскільки їхнє право
врегульоване житловим законодавством,
за яким відповідно до ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного житлового приміщення або
обмежений у користуванні ним інакше як
з підстав і в порядку, передбаченим
законом.

З огляду на положення ст.156 ЖК України з
урахуванням норм ст.405 ЦК України
позивачем не доведено факту не
проживання відповідача в спірному
житлі понад один рік.

Вимоги про зобов'язання відповдача
передати ключі від будинку позивачу,
задоволенню не підлягають, оскльки в
судовому засіданні встановлено, що
спору з цього приводу у сторін не має.

Право користування житловим будиком
надає ОСОБА_4 право користуватись ним
на рівні з власником будинку, тому
вимоги в частині звільнення будинку
від речей відповідача та звільнення
будинку ним не ґрунтується на законі,
тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про зобов'язання
Державну міграційну службу України в
особі Червоногвардійського районного
сектору в м.Макіївка ГУ ДМС зняти
ОСОБА_4 з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1, суд враховує положення Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», відповідно до ст.3 якого
реєстрацією є внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції. Згідно ч.1
ст.7 Закону зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою. Згідно з ч.1 ст.11
Закону реєстрація місця проживання та
місця перебування осіб здійснюється
органом реєстрації.

Таким чином, за наявності судового
рішення про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, яке набрало законної сили,
та відповідно до ст.14 ЦПК України є
обов'язковим для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України,
зняття з реєстраційного обліку такої
особи у судовому порядку не
потребується.

Із системного аналізу зазначених норм
закону у сукупності із всіма
обставинами справи та представленими
позивачем доказами, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги заявлені
позивачем не обґрунтовані, а тому
задоволенню не підлягають, а право
позивача на користування будинком
підлягає захисту.

Відповідно ст.88 ЦПК України, понесені
позивачем судові витрати, не
підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.5, 6, 8, 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
визнання особи такою що втратила право
користуватися житловим приміщенням та
виселення - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженцем міста Макіївки Донецької
області право користування житловим
будинком АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається Апеляційному суду
Донецької області через
Червоногвардійський районний суд
міста Макіївки протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
М.О. Заставенко