Справа № 462/1878/14
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/5988/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Цяцяк Р.П., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
прокурор Гончар Б.С., пр.-ки ОСОБА_2,
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу Державного підприємства
Міністерства оброни України
«Львівський завод збірних
конструкцій» в особі директора Біляка
І.І. на рішення Залізничного районного
суду м.Львова від 14 липня 2014 року за
позовом ОСОБА_5 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6, третя особа
Державного підприємства Міністерства
оброни України «Львівський завод
збірних конструкцій» про виділення в
натурі частки з майна, що є у спільній
частковій власності та за зустрічним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа
Державного підприємства Міністерства
оброни України «Львівський завод
збірних конструкцій» про визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_7 звернувся до суду
17.03.2014року з позовом до фізичної
особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_6 про
виділення у власність частку
нерухомого майна, що є у спільній
частковій власності, нежитлові
приміщення другого поверху 26/100
ідеальних часток у АДРЕСА_1

ФОП ОСОБА_6 подала зустрічний позов про
визнання права власності на нерухоме
майно нежитлові приміщення прибудови
по АДРЕСА_1 загальною площею 291,4 кв.м.,
позначені на поверховому плані цифрами
12,13,14,15,16,17,18,19.20,21 згідно технічного
паспорта, які становлять 1/1 ідеальних
часток.

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 14 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_5 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6, третя особа
Державного підприємства Міністерства
оброни України «Львівський завод
збірних конструкцій» про виділення в
натурі частки з майна, що є у спільній
частковій власності відмовлено;
зустрічний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
третя особа Державного підприємства
Міністерства оброни України
«Львівський завод збірних
конструкцій» про визнання права
власності задоволено; визнано за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6
право власності на нежитлові
приміщення прибудови загальною площею
291, 4 кв.м., позначені на поверховому
плані цифрами 12; 13; 14; 15; 16; 17; 18; 19; 20; 21
згідно з технічним паспортом від 13.04.2010
року, виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»,
які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 та
становить 1/1 ідеальних часток; вирішено
питання судових витрат.

Рішення оскаржено Державним
підприємством Міністерства оброни
України «Львівський завод збірних
конструкцій» в особі директора Біляка
І.І. В апеляційній скарзі покликається
на порушення норм матеріального та
процесуального права. При цьому вказує,
що суд не повно з'ясував усі фактичні
обставини справи та не дослідив докази,
не надав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам, не сприяв
повному, об'єктивному та
неупередженому її розгляду, а тому
рішення суду не відповідає фактичним
обставинам справи, є незаконним та
необґрунтованим. Зокрема зазначає, що
своїм рішенням суд першої інстанції,
враховуючи вимоги ст. 377 ЦК України,
визнаючи право власності на самочинно
побудовані ФОП ОСОБА_6 нежитлові
приміщення, позбавляє ДП «ЛЗЗК» право
користування наданої підприємству
земельної ділянки, цільове призначення
якої для виробничих потреб, згідно
державного Акту на право постійного
користування від 08.06.1999 року №003438,
оскільки до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попередньо землевласника. Просить
рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 14 липня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог, яким в зустрічному
позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши докази у справі
та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів знаходить підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги у частині задоволення позовних
вимог ФОП ОСОБА_6 та ухвалення у цій
частині нового рішення про відмову у
позові повністю. Рішення суду у частині
відмови у позові ОСОБА_5 не оскаржено та
апеляційним судом не переглядається.

Кожна особа, відповідно до ст.3 ЦПК, має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У судовому порядку підлягають захисту
саме порушені права та законні
інтереси, тобто такі, що ґрунтуються на
законі.

Позивач за зустрічним позовом як
суб'єкт господарювання - фізична особа
підприємець ОСОБА_6 звернулась до суду
з позовом про визнання права власності
на нерухоме майно нежитлові приміщення
прибудови загальною площею 291,4кв.м. по
АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовує
правовими нормами ст..328, 331, 392 ЦК
України, за якими право власності на
нову річ, яка виготовлена особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено законом чи договором, а
власник може пред'явити позов про
визнання його власності, якщо це право
оспорюється чи не визнається.

Задовольняючи зустрічну позовну
вимогу та визнаючи право власності на
нежитлове приміщення, суд першої
інстанції не визначив правовідношення
сторін та не застосував закон, який їх
регулює, допустив порушення норм
процесуального та матеріального права,
що є безумовними підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_6 уклала договір оренди з
Державним підприємством «ЛЗЗК» про
тимчасове користування виробничої
площадки на території заводу, на якій у
2008 році вона здійснила самочинне
будівництво споруди (нежитлових
приміщень). Споруджена прибудова до
державного нерухомого майна заводу
площею 73,5кв.м. була здійснена замість
погодженого капітального ремонту
нежитлового приміщення, що належить до
державної власності, на торговій
площадці заводу, без дозволу чи
погодження.

Задовольняючи позов, суд не врахував
положення ч.2 ст.376ЦК України,
відповідно до якої особа, яка здійснює
чи здійснила самовільне будівництво,
не набуває права власності на нього.

Відповідно до роз'ясень п.16 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» позов особи, яка
самочинно збудувала нерухоме майно на
земельній ділянці, власником або
користувачем якої є інша особа, про
визнання права власності на цю
нерухомість може бути задоволено судом
на підставі частини третьої статті 376
ЦК, якщо буде встановлено, що власник
або користувач земельної ділянки не
заперечує проти цього, будівництво не
порушує права інших осіб і відповідає
будівельним, архітектурним,
санітарним, екологічним та іншим
нормам і правилам, державним
стандартам.

Це роз'яснення стосується лише
застосування ч.3 ст.376 ЦК України, тобто
лише за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Оскільки земельну ділянку під спірним
нежитловим приміщенням позивачу не
надавалось у встановленому порядку,
підстави для визнання права власності
на цей об'єкт нерухомого майна за
позивачем відсутні.

Крім того, визнаючи право власності за
фізичною особою-підприємцем як
суб'єктом цивільних відносин, суд
першої інстанції не врахував, що
суб'єктами права власності в Україні
можуть бути, відповідно до ст.2, 318 ЦК
України, фізичні особи та юридичні
особи.

Кожний громадянин має право на
підприємницьку діяльність, яка не
заборонена законом (стаття 42
Конституції України). Це право
закріплено і в статті 50 Цивільного
кодексу України. При цьому
зазначається, що фізична особа
здійснює своє право на підприємницьку
діяльність за умови її державної
реєстрації в порядку, встановленому
законом.Тобто, громадянин, який бажає
реалізувати своє конституційне право
на підприємницьку діяльність, після
проходження відповідних реєстраційних
та інших передбачених
законодавством процедур за жодних умов
не втрачає і не змінює свого статусу
фізичної особи, якого він набув з
моменту народження, а лише набуває до
нього нової ознаки - "підприємець".

Статус фізичної особи - підприємця - це
юридичний статус, який засвідчує
право особи на заняття підприємницькою
діяльністю, а саме: самостійною,
ініціативною, систематичною, на
власний ризик господарською
діяльністю, що здійснюється
суб'єктами господарювання
(підприємцями) з метою досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус "фізична
особа - підприємець" сам по собі не
впливає і ніяким чином не обмежує
будь-які правомочності особи, які
випливають з її цивільної
правоздатності та дієздатності.

Водночас, згідно з частиною першою
статті 128 Господарського

кодексу України громадянин
визнається суб'єктом господарювання у
разі здійснення ним підприємницької
діяльності за умови державної
реєстрації його як підприємця без
статусу юридичної особи відповідно до
статті 58 цього Кодексу. Саме у
господарських відносинах фізичні
особи - підприємці приймають участь
перш за все як підприємці, а не як
фізичні особи, та лише на підставі їх
реєстрації і внесення відомостей про
них до Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб -
підприємців.

Таким чином, фізична особа-підприємець
є суб'єктом господарювання, а учасником
цивільних відносин є фізична особа,
саме фізична особа набуває права
власності у передбаченому законом
порядку. Відтак вимога про визнання
права власності за ОСОБА_6 фізичною
особою-підприємцем не ґрунтується на
законі.

Таким чином, суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, прийшов до
висновків, які не відповідають
обставинам справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
що відповідно до п.1,3,4ч.1 ст.309 ЦПК, є
підставами для скасування рішення суду
в частині задоволення зустрічного
позову та ухвалення у цій частині
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства Міністерства оброни
України «Львівський завод збірних
конструкцій» в особі директора Біляка
І.І. задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 14 липня 2014 року скасувати в
частині задоволення зустрічного
позову Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 та стягнення судового збору,
ухвалити нове рішення.

У позові Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 про визнання права власності на
нежитлові приміщення прибудови
загальною площею 291,4 кв.м., позначені на
поверховому плані цифрами 12; 13; 14; 15; 16; 17;
18; 19; 20; 21 згідно технічного паспорта від
13.04.2010 року, виготовленого ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО», які розміщені за адресою:
АДРЕСА_1 та становить 1/1 ідеальних
часток - відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржене протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Р.П. Цяцяк

М.М. Шандра