Номер провадження: 22-ц/785/9981/14
Головуючий у першій інстанції Коблова
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його
представника ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5, яка представляє
інтереси ОСОБА_6,

та представника відповідачки ОСОБА_5 -
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_8 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті
особи, що не заявляють самостійні
вимоги щодо предмету спору, Одеська
міська рада, Малиновська районна
адміністрація Одеської міської ради,
про усунення перешкод в користуванні
власністю, виділ частки із майна, що є у
спільній частковій власності,
припинення права на частку майна та
визначення порядку користування
земельною ділянкою, та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
розірвання договору дарування частки
будинку,

в с т а
н о в и л а:

20 квітня 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який згодом
неодноразово уточнював, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що йому на праві
спільної часткової власності належить
1/3 частина домоволодіння АДРЕСА_1, який
складається в цілому з одного кам'яного
житлового будинку під літ. "А",
загальною житловою площею 51,0 кв.м. та
надвірних споруд під літ. "З" - альтанка,
1-4 огорожі, І-ІІ - мостіння, розташованих
на земельній ділянці, площею 1841 кв.м.,
на підставі договору дарування,
посвідченого 18.12.2004 року державним
нотаріусом Сьомої одеської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого у реєстрі прав
власності на нерухоме майно 21 грудня 2004
року. Співвласниками зазначеного
домоволодіння є його бабуся,
відповідачка ОСОБА_8 та його матір,
відповідачка ОСОБА_5, яким належить по
1/3 частці кожній, на підставі свідоцтв
про право на спадщину за заповітом від
30 вересня 2004 року, зареєстрованих у
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 18 жовтня 2004 року. Зазначене
домоволодіння не поділене в натурі між
співвласниками і фактично складається
з трьох квартир. Між сторонами у справі
склався порядок користування
приміщеннями будинку та земельною
ділянкою, він користується приміщенням
квартири № 1 жилою кімнатою 1-3, площею
17,5 кв.м., та частиною земельної ділянки,
прилеглої до цієї частини будинку, а
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_8 -
відповідно приміщеннями квартир № 3 та
№ 2.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 358, 364 ЦК України, ст. ст. 89, 120, 125 ЗК
України, позивач ОСОБА_3 після
остаточного уточнення вимог 18 жовтня
2012 року просив суд розділити будинок
АДРЕСА_1, виділивши йому в натурі
житлову кімнату площею 17,5 кв.м. (літ.1-3),
що відповідає 1/3 частці житлового
будинку, яка належить йому на праві
власності згідно договору дарування
від 18.12.2004 року, припинити право
спільної часткової власності відносно
часток відповідачів, а також
встановити порядок користування
земельною ділянкою між сторонами
згідно із другим варіантом висновку
№306/2008 судової будівельно-технічної
експертизи від 27.11.2008 року (т. 1, а.с. 3, 53-54,
59-60, 131-133, т. 3, а.с. 152-153).

Представник третьої особи, Одеської
міської ради, у судове засідання не
з'явився.

Представник третьої особи,
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, проти
задоволення позовів не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_5, яка одночасно
представляє інтереси відповідачки
ОСОБА_8, проти позову заперечувала й 23
лютого 2012 року звернулась до суду із
зустрічним позовом про розірвання
договору дарування 1/3 частки житлового
будинку з надвірними спорудами,
розташованого у АДРЕСА_1, укладеного
між нею та ОСОБА_3, посвідченого 18
грудня 2004 року державним нотаріусом
Сьомої одеської державної
нотаріальної контори, з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 727 ЦК України,
мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_3
створив загрозу безповоротної втрати
дарунку, що має для дарувальника велику
немайнову цінність та не прикладає
зусиль для збереження будинку, не
проводить ремонтних робіт. В позовній
заяві також зазначила, що після
дарування частини будинку сину ОСОБА_3
вона з ОСОБА_8 погодилися передати йому
у користування приміщення квартири № 1
з кімнатою площею 17, 5 кв.м., але він не
вселився в цю кімнату (т. 3, а.с. 4-6).

Відповідач ОСОБА_3 проти зустрічного
позову заперечував й в своїх
поясненнях зазначав, що його матір,
позивачка ОСОБА_5, перешкоджає йому
користуватись частиною будинку та
земельної ділянки. Не вирішення
питання порядку користування
земельною ділянкою та проїзду обмежує
його у проведенні капітального ремонту
частини будинку, яким він користується.
Крім того, його матір пропустила річний
строк давності, встановлений для вимог
про розірвання договору дарування (т. 3,
а.с. 87-88).

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 13 вересня 2012 року первісний
та зустрічний позові об'єднані в одне
провадження (т. 3, а.с. 145-146).

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням суду першої
інстанції первісний позов задоволено,
у задоволенні зустрічного позову
відмовлено. Суд виділив позивачу
ОСОБА_3 в натурі у самостійну одиницю
жилу кімнату площею 17,5 кв.м. (літ. 1-3), що
відповідає належній йому на праві
власності 1/3 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, згідно договору дарування від
18.12.2004 року, припинив право спільної
часткової власності позивача ОСОБА_3
щодо співвласників ОСОБА_5, ОСОБА_8 у
будинку АДРЕСА_1,

виділив позивачу ОСОБА_3, як
співвласнику 1/3 частини земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, земельну
ділянку з межами, запропонованими
згідно другому варіанту порядку
користування земельною ділянкою
(малюнок №9, а.с. 202 оберт), а саме: від
точки 6 по прямій лінії на відстані 33,21 м
по межі огорожі зі суміжним
землекористувачем - до точки 7; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 15,83 м - до точки 8; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 0,25 м - до точки 9; з
послідуючим поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 1,17 м по внутрішній
стіні жилого будинку літ. "А" - до точки
21; з послідуючим поворотом вліво по
прямій лінії на відстані 32,96 м - до точки
20; з послідуючим поворотом вліво по
прямій лінії на відстані 17,00 м по межі
огорожі зі суміжним землекористувачем
до первісної точки - до точки 6,

виділив відповідачці ОСОБА_8, як
співвласнику 1/3 частини, земельну
ділянку з такими межами: від кута
огорожі, розташованого з боку АДРЕСА_3
(від точки 4) по прямій лінії на відстані
16,07 м - до точки 20; з послідуючим
поворотом вліво по прямій лінії на
відстані 32,96 м - до точки 21; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 5,24 м по внутрішній
стіні жилого будинку, що розділяє
приміщення №2-2 від приміщення №3-4 та
приміщення №3-3 - до точки 10; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 3,23 м по внутрішній
стіні жилого будинку літ. "А", що
розділяє приміщення №3-2 від приміщення
№2-2 - до точки 11; з послідуючим
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 11,08 м - до точки 12; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 29,93 м по межі огорожі,
розташованої з боку АДРЕСА_3 до
первісної точки - до точки 4,

виділив відповідачці ОСОБА_5, як
співвласнику 1/3 частини, земельну
ділянку з такими межами: від точки 3 по
прямій лінії на відстані 54,54 м - до точки
5; з послідуючим поворотом вліво по
прямій лінії на відстані 1,46 м по межі
огорожі, розташованої з боку АДРЕСА_1 -
до точки 19; з послідуючим поворотом
вліво по прямій лінії на відстані 14,78 -м
по межі огорожі зі суміжним
землекористувачем - до точки 18; з
послідуючим поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 38,71 м по межі огорожі
зі суміжним землекористувачем - до
точки 17: з послідуючим поворотом вліво
по прямій лінії на відстані 0,26 м по межі
огорожі з суміжним землекористувачем -
до точки 16; з послідуючим поворотом
вправо по прямій лінії на відстані 1,89 м
по межі огорожі з суміжним
землекористувачем - до точки 15; з
послідуючим поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 0,44 м по межі огорожі з
суміжним землекористувачем - до точки
14; з послідуючим поворотом вліво по
прямій лінії на відстані 3,56 м по межі
огорожі з суміжним землекористувачем -
до точки 13; з послідуючим поворотом
вліво по прямій лінії на відстані 7,32 м
по межі огорожі, розташованої з боку
АДРЕСА_3 - до точки 12; з послідуючим
поворотом вліво по прямій лінії на
відстані 11,08 м - до точки 11; з
послідуючим поворотом вліво по прямій
лінії на відстані 3,23 м по внутрішній
стіні жилого будинку літ. "А", що
розділяє приміщення №3-2 від приміщення
№2-2 - до точки 10; з послідуючим
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 5,24 м по внутрішній стіні
жилого будинку літ. "А", що розділяє
приміщення №2-4 та №3-3 від приміщення
№2-2 (до точки 21), а потім далі на
відстані 1,17 м - до точки 9; з послідуючим
поворотом вліво по прямій лінії на
відстані 0,25 м - до точки 8; з послідуючим
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 15,83 м - до точки 7; з послідуючим
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 33,21 м по межі огорожі з
суміжним землекористувачем - до точки 6;
з послідуючим поворотом вліво по
прямій лінії на відстані 11,59 м до
первісної точки - точки 3.

Суд зобов'язав
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 усунути
позивачу ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні ним зазначеною власністю
(т. 4, а.с. 65-69).

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_5, ОСОБА_8 просять рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та задоволення
зустрічного позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(т. 4, а.с. 75-90).

В запереченні проти апеляційної скарги
позивач ОСОБА_3 просить суд скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачів
ОСОБА_5, ОСОБА_8, пояснення на апеляцію
позивача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5, яка
представляє інтереси ОСОБА_6, та
представника відповідачки ОСОБА_5 -
ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідачів задоволенню не підлягає,
оскільки рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального
права.

Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Частинами 1, 2, 3 статті 364 ЦК України,
передбачено, що співвласник має право
на виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі
частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, право спільної часткової
власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на
виділене майно, і у випадку,
встановленому законом, таке право
підлягає державній реєстрації.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено,
що поділ (виділ частки) майна, що є
об'єктом спільної часткової власності,
в натурі між співвласни ками припиняє
право спільної часткової власності
щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ
(виділ частки) є можливим якщо кожній зі
сторін може бути виділено відокремлену
частину будинку само стійним виходом,
що виключає можливість залишення у
спільному користу ванні співвласників
будь-яких приміщень будинку.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу ОСОБА_3 на праві спільної
часткової власності належить 1/3
частина домоволодіння АДРЕСА_1, який
складається в цілому з одного кам'яного
житлового будинку під літ. "А",
загальною житловою площею 51,0 кв.м. та
надвірних споруд під літ. "З" - альтанка,
1-4 огорожі, І-ІІ - мостіння, розташованих
на земельній ділянці, площею 1841 кв.м.,
на підставі договору дарування,
посвідченого 18.12.2004 року державним
нотаріусом Сьомої одеської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого у реєстрі прав
власності на нерухоме майно (т. 1. а.с.
8-10), з 1989 року він зареєстрований за
цією адресою (т. 3. а.с. 103).

Співвласникам зазначеного
домоволодіння є відповідачки ОСОБА_8 та
ОСОБА_5, яким належить по 1/3 частці
будинку кожній на підставі свідоцтв
про право на спадщину за заповітом від
30 вересня 2004 року, зареєстрованих у
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 18 жовтня 2004 року (т.1, а.с. 4-6).

Зазначене домоволодіння не поділене в
натурі між співвласниками, на момент
звернення ОСОБА_3 з позовом - квітень 2006
року, будинок фактично складався з
трьох квартир загальною площею 108,3
кв.м., житловою - 67,1 кв.м. та підсобною -
41,2 кв.м., у тому числі і самочинно
збудованими приміщеннями колишнім
власником ОСОБА_9, що підтверджується
наявними у справі технічними
паспортами на житловий будинок станом
на 25 липня 1975 року (т. 3, а.с. 163-175), на 10
серпня 2004 року (т.3, а.с. 92-94) на 01 грудня
2004 року (т.1, а.с. 137-141), від 09 березня 2006
року (т. 1, а.с. 11-16).

Після дарування частини будинку
відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 передали
позивачу у користування в будинку літ
"А" житлову кімнату 1-3, площею 17,5 кв.м., що
визнається сторонами у справі та
підтверджується довідками Органу
самоорганізації населення комітету
мікрорайону "Курсаки" від 25 січня 2007
року (т.1, а.с. 120) та від 10 квітня 2012 року
(т. 3, а.с. 103).

Згідно з вказаними технічними
паспортами на будинок № 13 приміщення
квартири № 1 в літ. "А" складались з
прибудов "а2", 1-1- кухні, площею 10,3, кв.м.,
"а1", 1-2 - житлового, площею 7,5 кв.м., які
зведені забудовником ОСОБА_9 самочинно,
та приміщення 1-3, житлового, площею 17,5
кв.м.

У зв'язку з тим, що житловий будинок № 13
побудований у 1929 році та несвоєчасно
проводились співвласниками поточні
ремонти самочинно зведені приміщення
1-1, 1-2 в літ "А" та надвірна споруда літня
кухня літ. "Д", "д", знаходились в
аварійному стані, у квітні 2010 року
позивач ОСОБА_3 звернувся до
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради та Органу
самоорганізації населення комітету
мікрорайону "Курсаки" з заявами про
обстеження приміщень в літ. "А" та
літньої кухні літ. "Д" та надання згоди
на їх демонтаж, що підтверджується
відповідними заявами позивача, актом
Органу самоорганізації населення
комітету мікрорайону "Курсаки" від 08
червня 2010 року (т. 3, а.с. 104,105, 106, 107) та
наявними у справі фотознімками (т. 3, а.с.
115-121).

Після чого позивач ОСОБА_3 провів
демонтаж вказаних приміщень в літ. "А"
та надвірної споруди літньої кухні літ.
"Д","д" і згідно з даними технічного
паспорту виготовленого станом на 10
травня 2012 року квартира № 1 складається
з приміщення 1-3 - житлового, площею 17,5
кв.м., а всього будинок фактично
складається з трьох квартир, загальною
площею 90,5 кв.м., житловою - 59,6 кв.м. та
підсобною - 39,9 кв.м., у тому числі
самочинно збудовані приміщення в літ.
"А" 3-1, 3-3, 3-4 (т. 1, а.с. 325-328).

При призначенні судової
будівельно-технічної експертизи
відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_8
погодились про виділ позивачу в натурі
кімнату, площею 17,5 кв.м. (т. 1, а.с. 38).

Висновком №2252 судової
будівельно-технічної експертизи від
03.03.2014 року, поведеної судовим
експертом Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ОСОБА_10, встановлено, що
можливо виділити в натурі у самостійну
одиницю частину житлового будинку літ.
"А" приміщення літ. 1-3, площею 17,5 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2 -
ОСОБА_3 з урахуванням фактичного
порядку користування приміщення в літ.
"А" та розміру його ідеальної частки у
праві спільної часткової власності, що
складає 27% частин від всього будинку та
на 5092 грн. менш вартості його ідеальної
частки (20563 грн. : 76966 грн. х100%) - т.3, а.с.
231-246.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що за доцільне
виділити позивачу ОСОБА_3 в натурі у
самостійну одиницю жилу кімнату площею
17,5 кв.м. (літ.1-3) у будинку літ. "А" по
АДРЕСА_2, що відповідає належній йому на
праві власності 1/3 частини згідно
договору дарування від 18.12.2004 року та
припинити права спільної часткової
власності позивача відносно часток
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Вказаний висновок суду першої
інстанції узгоджується з правовим
висновком Верховного Суду України,
висловленим в постанові від 19 лютого 2014
р. у справі № 6-4цс14, який у
відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при
переході права власності на будівлю та
споруду до кількох осіб право на
земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди.

У частині 1 ст. 377 ЦК України визначено,
що до особи, яка набула право власності
на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Частинами 1, 3 та 4 ст. 88 ЗК України
передбачено, що володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою, що перебуває у
спільній частковій власності,
здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку.

Учасник спільної часткової власності
має право вимагати виділення належної
йому частки із складу земельної
ділянки як окремо, так і разом з іншими
учасниками, які вимагають виділення, а
у разі неможливості виділення частки -
вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності
на земельну ділянку має право на
отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної йому частки.

Згідно із правовстановлюючими
документами співвласників житловий
будинок АДРЕСА_1, розташований на
земельній ділянці площею 1841 кв.м. (т. 1,
а.с. 5, 7, 9).

Висновком №306/2008 судової
будівельно-технічної експертизи від
27.11.2008 року, проведеної судовим
експертом ПП "Одеський
науково-дослідний центр експертних
досліджень" ОСОБА_11, встановлено, що
можливо визначити порядок
користування земельною ділянкою між
співвласниками домоволодіння за
трьома варіантами, розмір ідеальної
частки кожного співвласника з
урахуванням площі забудови становить
616 кв.м. (т. 1. а.с. 189-210).

Визначаючи порядок користування
земельною ділянкою, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що найбільш доцільним є другий
варіант, запропонований судовий
експертом, який передбачає для
забезпечення проходу до ділянок з
вилиці Гранатної виділ земельної
ділянки площею 156 кв.м. в загальне
користування та визначення порядку
користування земельною ділянкою
площею 1692 кв.м., кожному співвласнику по
564 кв.м. (1692 кв.м. х 1/3), що відповідає
ідеальної частки кожного співвласника,
не порушує фактичний порядок
користування земельною ділянкою між
співвласниками, є більш сприятливим
для користування сторін своїми
ділянками згідно з долями, так як
земельні ділянки будуть відокремлені
одна від одної і сторони матимуть
можливість без перешкод користуватися
своїми ділянками.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Колегія суддів погоджується з тим, що у
судовому засіданні доведено, що
відповідачі перешкоджають позивачу
ОСОБА_3 користуватись належною йому
часткою будинку та земельною ділянкою,
тому суд правильно задовольнив позов в
частині вимог про усунення перешкод у
користуванні власністю.

Відповідно до матеріалів справи та
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 03.03.2014 року причиною
незадовільного стану будинку є те, що
будинок є забудовою 1929 року,
відсутність капітального ремонту 1
категорії (часткова заміна несучих
конструкцій) окремих частин та
самочинних прибудов, що визначає його
ступінь зносу 42% (т. 3, а.с. 236-237).

З акту Органу самоорганізації
населення комітету мікрорайону
"Курсаки" від 27 квітня 2012 року (т. 3, а.с.
109-110, та наявних у справі фотознімків (т.
3, а.с. 115-121) вбачається кімната, площею 17,
5 кв.м., знаходиться в нормальному стані,
а зовнішні стіни та дах він не змозі
відремонтувати, оскільки йому
перешкоджають в під'їзду до будинку.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що будинок може зазнавати
руйнації через відсутність
будівельних ремонтних робіт, саме 1/3
частини будинку: приміщення 1-3 в літ. "А".

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно виходив, що права позивача
ОСОБА_3 були порушені відповідачами й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
підлягають судовому захисту, а вимоги
ОСОБА_5 про розірвання договору
дарування є незаконними,
необґрунтованими й задоволенню не
підлягають.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8 в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки судом не
враховано, що виділено позивачу ОСОБА_3
приміщення 1-3, площею 17, 5 кв.м., в літ "А",
перевищує його ідеальну частку у праві
спільної часткової власності, є
помилковими й не приймаються до уваги
за таких підстав.

У пунктах 6 та 7 постанови № 7 Пленуму
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює права
приватної власності громадян на жилої
будинок» від 04 жовтня 1991 року (з
відповідними змінами до доповненнями)
Верховний Суд України розяснив, що при
вирішенні справ про виділ в натурі
часток жилого будинку, що є спільною
частковою власністю, судам належить
мати на увазі, що, виходячи зі змісту
ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із
сторін може бути виділено відокремлену
частину будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може мати місце
при наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

В спорах про поділ будинку в натурі
учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з врахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною у
зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації учаснику
спільної власності, частка якого
зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК.
Якщо сторона оспорює рішення виконкому
щодо дозволу на переобладнання та
перепланування і воно є
необгрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає, а також, які
підсобні будівлі передаються власнику.

Згідно із довідкою КП «Бюро технійчної
інвентарізації» Одеської міської ради
№ від 28 березня 2013 року у
фактичному користуванні ОСОБА_3
знаходиться в будинку літ. «А» - 1-3
житлова, площею 17,5 кв.м., 1/3 огорожі
№4-5,10-14, 1/3 мостіння І-ІІ, що складає 7/25
частин (т. 3, а.с. 203-205).

Висновком №2252 судової
будівельно-технічної експертизи від
03.03.2014 року, поведеної судовим
експертом Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ОСОБА_10, встановлено, що
виділ в натурі 1/3 частину житлового
будинку літ. "А" приміщення літ. 1-3
площею 17,5 кв.м., відповідає фактичному
порядку користування приміщеннями в
літ. "А" та розміру його ідеальної
частки у праві спільної часткової
власності (т. 3, а.с. 231-246).

Тому підстав для визначення грошової
компенсації іншим співвласникам
будинку немає.

Посилання відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8
в апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки судом не
враховано, що земельна реєстрація
земельної ділянки, на якій
розташований житловий будинок № 13,
відсутня, земельна ділянка має різні
розміри, тому неможливо визначити
порядок користування ділянкою, не
приймаються до уваги, за таких підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" від 16 квітня 2004 року, викладених
у п.п. 19, 20, 21 постанови № 7, у справах за
позовом учасників спільної власності
на землю про встановлення порядку
володіння й користування спільною
земельною ділянкою, на якій
розташовані належні їм жилий будинок,
господарські будівлі та споруди, суд
з'ясовує і враховує можливість
нормального користування будинком і
здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

У резолютивній частині рішення в такій
справі суд залежно від її обставин
повинен вказати розміри й межі тих
ділянок, які має використовувати кожна
зі сторін, і тих, які виділено для
спільного користування, а також
зазначити, як сторони мають проходити
до будинку, будівель, споруд та на
вулицю.

У разі, коли громадяни, яким жилий
будинок належить на праві спільної
власності, крім наданої для
будівництва й обслуговування цього
будинку та господарських будівель
земельної (присадибної) ді лянки з
належного дозволу відповідного органу
ви конавчої влади або місцевої ради
тимчасово корис туються ще й
незайнятою суміжною ділянкою, суд,
вирішуючи спір про порядок
користування приса дибною ділянкою та
розпорядження нею, може од ночасно
визначити за тими ж правилами і порядок
тимчасового користування суміжною
ділянкою, за значивши в рішенні, що він
встановлюється на пе ріод до
припинення права користування нею.

Виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий бу динок, господарські будівлі та
споруди, визначаєть ся насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд від повідно до статті 88 ЗК
бере до уваги цю угоду при вирішенні
спорів як між ними самими, так і за учас
тю осіб, котрі пізніше придбали
відповідну частку в спільній власності
на землю або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий буди нок було поділено в
натурі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачі повинні були довести в
судовому засіданні обставини, на які
посилалися як на заперечення проти
позову, але в судовому засіданні ні
суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції відповідачами
не доведені ці обставини.

Рішенням виконкому Одеської міської
ради депутатів трудящих №814 від 22
жовтня 1954 року «Про наслідки обміру
земельних ділянок по будівельному
кварталу №471», за власником будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_9 затверджена земельна
ділянка площею 1712 кв.м., а надлишок в
розмірі 830 кв.м. вилучено до міського
фонду (т. 1. а.с. 321-322).

При проведенні поточної технічної
інвентаризації та обміру земельної
ділянки по АДРЕСА_2, станом на 25 липня
1975 року (т. 3, а.с. 163-175), на 10 серпня 2004
року (т.3, а.с. 92-94) на 01 грудня 2004 року (т.1,
а.с. 137-141), від 09 березня 2006 року (т. 1, а.с.
11-16) розмір земельної ділянки складає
1841 кв.м., що також зазначено у
правовстановлюючих документах, які
підтверджують право спільної
часткової власності сторін у справі на
будинок.

При проведенні технічної
інвентаризації та обміру земельної
ділянки по АДРЕСА_2, станом на 28 березня
2013 року (т. 3, а.с. 206-209) розмір земельної
ділянки складає 1843 кв.м.

Фактична різниця вимірів земельної
ділянки на теперішній час складає 129
кв.м., яка виникла через недоліки
засобів вимірювання, але зазначене не
оспорюється ні Одеською міською радою,
ні суміжними землекористувачами.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_8 погодились
з проведенням судової
будівельно-технічної експертизи від
27.11.2008 року, для визначення порядку
користування земельною ділянкою, але
просили визначити такий порядок згідно
із третім варіантом, запропонованим
судовим експертом ОСОБА_11 (т. 1. а.с. 219).

Однак вказаний варіант встановлення
порядку користування земельною
ділянкою суттєво порушує права
позивача ОСОБА_13 на можливість
нормального користування будинком і
здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, та проходу з вулиці на
подвір'я.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для
правильного справи, дослідив в
судовому засіданні усі докази, які є у
справі, з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості, дав їм правильну оцінку
та з достовірністю встановив, що є
законні підстави для задоволення
первісного позову й відмови у
зустрічному позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні первісного позову та
задоволення зустрічного позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_8
відхилити, рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 25 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький