РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/1882/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог: Одеська міська рада
про встановлення факту прийняття
спадщини, визнання заповіту та
свідоцтва про право на спадщину
частково недійсними та визнання права
власності на спадкове майно,

встановив:

У серпні 2013р. ОСОБА_2 звернулась до суду
з уточненим та доповненим в подальшому
позовом до ОСОБА_3, третя особа: Одеська
міська рада про встановлення факту
прийняття спадщини, визнання заповіту
та свідоцтва про право на спадщину
частково недійсними, та визнання права
власності на спадкове майно,
посилаючись на те, що постановою
Одеської губернської житлової комісії
від 06.12.1922р. за заявою ОСОБА_4, в порядку
денаціоналізації йому було повернуто
житловий будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_4
проживав у зазначеному будинку з
ОСОБА_6 та від шлюбу у них народилася
донька ОСОБА_5. У ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6
померла, а ОСОБА_4 одружився вдруге на
ОСОБА_7, з якою проживав у вищевказаному
будинку. Крім того, у спірному будинку
проживала донька ОСОБА_4 від першого
шлюбу - ОСОБА_5 зі своїм чоловіком
ОСОБА_9.

18 січня 1955р. ОСОБА_4 склав заповіт, яким
заповів усе своє майно ОСОБА_7

У ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 помер та після
його смерті відкрилася спадщина до
складу якої увійшов будинок АДРЕСА_1. На
момент смерті ОСОБА_4 його доньці
ОСОБА_5 було 67 років та до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини остання
не зверталася, а ОСОБА_7 у 1962р. отримала
на своє ім'я свідоцтво про право
власності на будинок АДРЕСА_1.

Позивачка зазначала, що на момент
відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_4, його донька ОСОБА_5 була
непрацездатна, на протязі трьох
останніх місяців проживала із
спадкодавцем, до нотаріуса із заявою
про відмову від спадщини не зверталась
та відповідно до вимог чинного, на час
відкриття спадщини законодавства,
фактично прийняла обов'язкову частину
спадщини у вигляді 1/2 частини будинку
АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_5 у ІНФОРМАЦІЯ_7 її
донька ОСОБА_11 продовжувала проживати
у спірному будинку та тим самим
прийняла спадщину, яка відкрилась
після смерті її матері, яка складалася
із 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_11 померла.
Спадкоємцями після її смерті є її сини:
ОСОБА_12 та ОСОБА_3 У встановлений
законом строк ОСОБА_12, який був
чоловіком позивачки, звернувся до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття відповідної частки спадщини
у спірному будинку, але через те, що
його мати не оформила на своє ім'я
свідоцтво про прийняття спадщини,
нотаріусом було відмовлено у видачі
свідоцтва на його ім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12 помер, однак до
своєї смерті залишив заповіт, яким усе
належне йому майно заповів позивачці
по справі.

Посилаючись на те, що після смерті
чоловіка ОСОБА_12 відкрилася спадщина у
вигляду 1/4 частини будинку АДРЕСА_1
позивачка просила суд винести рішення,
яким встановити факт прийняття
спадщини за законом ОСОБА_5
обов'язкової частки спадкового майна, а
саме частини будинку, що розташований
по АДРЕСА_1; визнати частково недійсним
заповіт, засвідчений 18.01.1955р. у Першій
одеській державній нотаріальній
конторі за реєстровим №4-622 на користь
ОСОБА_7; визнати частково недійсним
свідоцтво про право на спадщину від
02.06.1962р., видане П'ятою одеської
державною нотаріальною конторою та
зареєстрованого за №4884; визнати право
власності ОСОБА_5 на обов'язкову частку
спадкового майна у вигляді 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1 (Кристаловського) в
порядку спадкування за законом;
встановити факт прийняття спадщини
ОСОБА_11 у вигляді 1/2 частини будинку
АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5; визнати
за ОСОБА_11 право власності на 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_12 (а.с.4-6, 128).

Представник позивача, діюча за
довіреністю від 12.11.2013р. в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
та просила їх задовольнити у повному
обсязі (а.с.117).

Представник відповідача, діючий за
довіреністю від 14.11.2011р. в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив суд відмовити в їх задоволенні.
Надав до суду письмові пояснення на
позов (а.с.62,66-74,110).

Суд, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються ЦК
УРСР в редакції 1922р. та ЦК УРСР в
редакції 1963р., тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що
постановою Одеської губернської
житлової комісії від 06.12.1922р. за заявою
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку
денаціоналізації йому було повернуто
житловий будинок АДРЕСА_1, на який він
оформив своє право власності (а.с.8)..

Судом встановлено, та сторонами по
справі не заперечувалось, що у
вищевказаному будинку ОСОБА_4 проживав
із ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_10 у них
народилась донька - ОСОБА_5, що
підтверджується архівною довідкою
Державного архіву Одеської області від
11.03.2009р. №К-55/05-03 (а.с.9).

З позовної заяви вбачається, що у
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, а ОСОБА_4
вдруге одружився з ОСОБА_7, з якою також
проживав у спірному будинку.

18 січня 1955р. ОСОБА_4 склав у Першій
одеській держнотконторі заповіт за
реєстровим №4-622, яким все своє майно, що
належало б йому на час смерті заповів
своїй дружині - ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 помер. Після його
смерті відкрилася спадщина до складу
якої увійшов будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 422 ЦК УРСР 1922р.,
який дів на час відкриття спадщини,
визначено, що кожний громадянин може по
заповіту залишити все своє майно або
частину його одній або декільком
особам з числа згаданих у ст. 418 ЦК, а
також державним органам і громадським
організаціям. За відсутності осіб,
зазначених у ст. 418 ЦК, спадкодавець
вправі заповісти своє майно кому б то
не було. Заповідач може позбавити
спадщини всіх або будь-кого з числа
осіб, згаданих у ст. 418 ЦК, проте він не
вправі позбавляти своїх неповнолітніх
дітей та інших непрацездатних
спадкоємців частки, яка належала б їм
при одержанні спадщини за законом.

Судом встановлено, що 02.06.1962р. ОСОБА_7
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_4 від 02.06.1962р., відповідно до якого
стала власником домоволодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_5
після смерті ОСОБА_4 також фактично
прийняла обов'язкову частку спадщини у
вигляді 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, так
як була непрацездатною, проживала у
спірному будинку, користувалася ним та
на протязі трьох місяців після
відкриття спадщини не заявляла про
відмову від своєї обов'язкової долі,
суд вважає необґрунтованими виходячи з
наступного.

Згідно ст. 418 ЦК УРСК 1922р. спадкоємцями
за законом є діти (в тому числі
усиновлені), дружина та непрацездатні
батьки померлого, а також інші
непрацездатні, які перебувають на
утриманні померлого не менше одного
року до його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що
донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на момент смерті
батька перебувала у шлюбі із ОСОБА_15 та
доказів того, що остання проживала у
будинку АДРЕСА_1 суду надано не було.

Більш того, згідно наявної в матеріалах
справи копії домової книги для
прописки громадян, які проживають в
будинку АДРЕСА_1, вбачається, що 19.12.1956р.
ОСОБА_5 та ОСОБА_15 вибули з спірного
будинку для проживання у АДРЕСА_2 (а.с.86).

Не дивлячись на те, що ОСОБА_5 на момент
смерті батька виповнилось 67 років, і
вона була непрацездатною особою, суд
вважає, що остання не вчинила жодної з
дій, що свідчили про прийняття нею
спадщини, після смерті ОСОБА_4

Таким чином, єдиним власником спірного
домоволодіння після смерті ОСОБА_4 у
ІНФОРМАЦІЯ_6 стала його дружина ОСОБА_7,
яка згідно з вимогами чинного, на
момент виникнення правовідносин,
законодавства оформила на своє ім'я
свідоцтво про право на спадщину,
дійсність якого не оскаржувалась за
життя донькою померлого ОСОБА_4 (а.с.7).

Судом встановлено, що в метричній книзі
про народження, шлюб та смерть
Олексіївської церкви м.Одеси за 1918р.
мається актовий запис за №357 від
16.12.1918р. про народження ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_11, батьками якої були:
батько ОСОБА_9, мати ОСОБА_5, що
підтверджується архівною довідкою
Державного архіву Одеської області від
11.03.2009р. №К-56/05-03 та свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 30.06.1949р.
(а.с.10, 25).

За наявності вищевказаного документу,
суд приходить до висновку, що ОСОБА_5
розлучилась із ОСОБА_15 та уклала шлюб з
громадянином ОСОБА_9, від шлюбу з яким у
неї народилась донька ОСОБА_11.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5, померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2 від 09.11.1972р. (а.с.24).

Судом встановлено, що у червні 1951р.
ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_20, який
згодом було розірвано (а.с.26).

28 листопада 1951р. ОСОБА_11 уклала шлюб з
ОСОБА_22, що підтверджується свідоцтвом
про одруження серії НОМЕР_3 від 28.11.1951р.
(а.с.27).

Після реєстрації шлюбу дружині
присвоєно прізвище ОСОБА_11, про що в
книзі реєстрації актів про укладення
шлюбу зроблено запис №16.

Від вищевказаного шлюбу народилося
двоє дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Судом встановлено, що у ІНФОРМАЦІЯ_12
ОСОБА_7, яка була власницею будинки
АДРЕСА_1, померла та після її смерті
відкрилася спадщина, проте спадкоємців
на час її смерті, через відсутність у
неї батьків, дітей, сестер та братів, не
було та спадщину ніким прийнято не
було.

Відповідно до ч.2 ст. 555 ЦК України в
редакції 1963р. спадкове майно за правом
спадкоємства переходить державі - якщо
у спадкодавця немає спадкоємців ні за
законом, ні за заповітом.

З матеріалів справи вбачається, що
після смерті ОСОБА_7 у спірному будинку
проживала донька ОСОБА_5, ОСОБА_11
однією сім'єю з чоловіком ОСОБА_22 та
синами, що підтверджується домовою
книгою (81-93).

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 23.05.2013р., яке має
преюдиціальне значення для вирішення
даної справи, було встановлено, що
ОСОБА_11 після смерті ОСОБА_7 спірний
будинок не успадкувала, а тому її сини
також не успадкували спірний будинок
після її смерті .

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_11 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_4 від 09.09.2009р. (а.с.28).

Спірний будинок на час смерті ОСОБА_11
був зареєстрований за ОСОБА_7, тому
спадкової маси - складу спадщини, яка
відкрилась після смерті ОСОБА_11 у 2009р.,
спірний будинок не увійшов.

Судом встановлено, що ОСОБА_12, який був
одружений на позивачці по справі, у
спірному будинку проживав з 1959р. по 1994р.

З 1994р. ОСОБА_12 проживав разом зі своєю
сім'єю у приватному будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_3.

10 листопада 2006р. ОСОБА_12 склав заповіт,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округ за реєстровим №75800, яким усе
належне йому майно заповів своїй
дружині - ОСОБА_2

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_5 від 15.10.2011р. (а.с.30).

24 травня 2012р. державним нотаріусом
Сьомої одеської державної
нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2
було видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, відповідно до
якого спадщина, на яку видано це
свідоцтво складається з: домоволодіння
АДРЕСА_3. Це домоволодіння належало
спадкодавцю на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на домоволодіння,
виданого Виконавчим комітетом
Одеської міської ради 13.07.2006р. (а.с.12).

Згідно ст. ст. 316, 319 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Суд вважає, що вищевказане свідоцтво
про право на спадщину за заповітом було
видано ОСОБА_2 лише на домоволодіння
під АДРЕСА_3, оскільки лише воно, у
передбаченому законом порядку,
належало спадкодавцю на момент смерті
на праві власності і входило у спадкову
масу.

З матеріалів справи вбачається, що у
спірному будинку АДРЕСА_1 з 1969 року по
теперішній час проживає відповідач
ОСОБА_3 зі своєю сім'єю ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26

Судом встановлено, що в провадженні
Малиновського районного суду м.Одеси
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Одеська
міська рада про визнання права
власності в порядку спадкування, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
та за позовом

ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 до ОСОБА_2,
третя особа Одеська міська рада про
визнання права власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно.

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 23.05.2013р., яке набрало
законної сили, у задоволені позову
ОСОБА_2 про визнання права власності в
порядку спадкування було відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26 був задоволений і за
останніми визнано право власності за
набувальною давністю в рівних частках
на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.78-80).

Вищевказаним рішенням також було
встановлено, що з 1994р. ОСОБА_12 проживав
разом зі своєю сім'єю у приватній
квартирі, розташованій в АДРЕСА_3, у
зв'язку із чим, суд прийшов до висновку,
що останній не мав права на отримання
частки будинку АДРЕСА_1 на підставі
набувальної давності, так як не
проживав у спірному будинку з 1994р.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим рішення
у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставити.

Зважаючи на вищевикладене суд прийшов
до висновку, що ОСОБА_12 за життя не
набув права власності на будинок
АДРЕСА_1, після смерті його матері
ОСОБА_11, а отже і ОСОБА_2 не має право
спадкувати 1/4 частину даного будинку
після смерті свого чоловіка.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання заповіту та свідоцтва про
право на спадщину частково недійсними
та визнання права власності на
спадкове майно не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, у тому
числі, питання щодо розподілу між
сторонами судових витрат.

При зверненні до суду позивачем
сплачено судовій збір в розмірі 392,46грн.

На підставі ст. 418, 422 ЦК УРСР в редакції
1922р., ст. ст. 71, 75, 77, 524, 527, 534, 549 ЦК УРСР в
редакції 1963р., керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88,
209, 214, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних
вимог: Одеська міська рада про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання заповіту та свідоцтва про
право на спадщину частково недійсними
та визнання права власності на
спадкове майно - залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М. Сегеда

14.05.2014