У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення грошових сум, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Донецької області від 14
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (далі
- ФОП ОСОБА_6) звернувся до суду
із позовом до ОСОБА_7 про стягнення
грошових сум.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 25 травня 2013 року
між ним та ОСОБА_7 укладено договір №
11/04-7 про надання ріелторських послуг.
За умовами договору відповідачка мала
сплатити позивачу кошти за надані
послуги у розмірі 7695,00 грн.

Посилаючись на те, що ним було виконано
свої зобов'язання, однак ОСОБА_7 не
сплатила передбачену договором суму,
позивач просив суд стягнути вказану
суму з відповідачки разом зі штрафними
санкціями, компенсацією вартості
адвокатських послуг та сумою судового
збору.

Рішенням Гірницького районного суду м.
Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 14 січня 2014 року скасовано
рішення Гірницького районного суду м.
Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
вартість наданих послуг у розмірі 5265,00
грн, штраф за неналежне виконання
зобов'язання у розмірі 7695,00 грн, витрати
на послуги адвоката у розмірі 2000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Донецької області
від 14 січня 2014 року і залишення в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що позивач виконав всі свої
зобов'язання, які передбачені
договором від 25 травня 2013 року, а тому з
відповідачки на його користь підлягає
стягненню сума вартості ріелторських
послуг, сума штрафних санкцій та
компенсація вартості адвокатських
послуг.

Проте вказаний висновок суперечить
вимогам закону й матеріалам справи з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судами встановлено, що 25 травня 2013 року
між ФОП ОСОБА_6 (виконавець) та
ОСОБА_7 (замовник) укладено договір №
11/04-7 про надання ріелторських послуг.

Відповідно до пунктів 2.4. та 2.5. договору
від 25 травня 2013 року позивач взяв на
себе зобов'язання провести огляд
підібраних замовником об'єктів
нерухомості, який оформлюється
заявкою-зобов'язанням про огляд
об'єктів нерухомості та є невід'ємною
частиною цього договору.

Також, ФОП ОСОБА_6 зобов'язався
перевірити наявність у власника
об'єкту нерухомості документів, які
підтверджують право власності на цей
об'єкт або перевірити у довіреної
особи право на розпоряджання об'єктом
нерухомості.

З матеріалів справи вбачається, що 25
травня 2013 року між ФОП ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 укладено заявку-зобов'язання
про огляд об'єктів нерухомості,
відповідно до якої виконавець надав
можливість замовнику оглянути об'єкт
нерухомості - квартиру АДРЕСА_1.

Також, 25 травня 2005 року між ОСОБА_7
(покупець) та ОСОБА_8 (продавець), за
участі ФОП ОСОБА_6, укладено угоду про
наміри та завдаток, відповідно до якої
покупець зобов'язався придбати, а
продавець - продати трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1. За умовами цієї угоди
право власності продавця на вказану
квартиру підтверджується договором
дарування.

Однак, судами встановлено і не
спростовується сторонами, що власником
вказаної квартири є ОСОБА_9 на підставі
договору дарування від 18 травня 2007
року.

Матеріали справи не містять доказів
надання ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_8
довіреності або будь-якого іншого
документу на право розпоряджання
вказаною квартирою.

Таким чином, заслуговують на увагу
доводи касаційної скарги відносно
того, що ФОП ОСОБА_6, порушивши умови
пункту 2.5. договору про надання
ріелторських послуг, вказав власником
квартири ОСОБА_8 та не перевірив її
право на розпоряджання цим об'єктом
нерухомості.

Крім того, відповідно до пункту 2.10.
договору від 25 травня 2013 року позивач
зобов'язався скласти та підписати акт
виконаних послуг, який є невід'ємною
частиною цього договору і
підтвердженням факту надання послуг
ФОП ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
послався, зокрема, на те, що
апеляційному суду представником
позивача надана ксерокопія акту
виконаних послуг від 14 листопада 2013
року.

Однак, вказана ксерокопія акту
виконаних послуг від 14 листопада 2013
року в матеріалах справи відсутня.

Матеріали справи містять копію листа
на ім'я ОСОБА_7, за змістом якого для
підтвердження факту виконання ФОП
ОСОБА_6 умов договору № 11/04-7 від 25
травня 2013 року останній направив
відповідачці акт виконаних послуг.
Відповідно до опису вкладення цінного
листа акт виконаних робіт та
супровідний лист направлено 15
листопада 2013 року.

Також, матеріали справи не містять
доказів надання ФОП ОСОБА_6 акту
виконаних послуг за договором № 11/04-7
від 25 травня 2013 року до початку
розгляду справи по суті в суді першої
інстанції у відповідності до статті 131
ЦПК України.

Крім того, не можна повністю погодитись
із висновком суду апеляційної
інстанції про стягнення на користь
позивача суми витрат на правову
допомогу у розмірі 2000,00 грн з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, до яких згідно зі статтею 79 ЦПК
України відносяться, зокрема, витрати
на правову допомогу.

На підтвердження понесених ОСОБА_6
витрат на правову допомогу останній
надав суду копію договору про надання
юридичних послуг та копію товарного
чека на суму 2000,00 грн за адвокатські
послуги (складання процесуальних
документів та представництво у суді).
При цьому, суду не надано доказів про
те, які адвокатські послуги фактично
надані позивачу та чи відповідає
зазначена сума витрат на правову
допомогу вимогам Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанцій, суд апеляційної інстанції у
порушення статей 213, 214, 303, 316 ЦПК України
на зазначене уваги не звернув, не в
повній мірі визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
врахував доводів ОСОБА_7 відносно
порушення позивачем пункту 2.5. договору
про надання ріелторських послуг, а тому
дійшов передчасного висновку про
часткове задоволення позову.

Натомість, суд першої інстанції,
відмовляючи у позові, виходив з того, що
ФОП ОСОБА_6 не виконані зобов'язання за
договором № 11/04-7 від 25 травня 2013 року,
не перевірено, хто є власником об'єкту
нерухомості, чи має ОСОБА_8 з якою
укладено угоду про наміри та завдаток,
право на розпоряджання цим об'єктом, не
надано доказів складання акту
виконаних послуг за договором, а тому
позов задоволенню не підлягає.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону, то рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення районного суду -
залишенню в силі.

Керуючись статей 336, 339, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 14 січня 2014 року скасувати, а
рішення Гірницького районного суду м.
Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик