АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Міцнея В.Ф., Владичана А.І.

секретар: Лисак О.А.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя
особа - приватний нотаріус
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу
будинковолодіння та земельної ділянки
площею та скасування реєстрації права
власності, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, який діє за довіреністю та в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 14 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_6 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу
будинковолодіння та земельної ділянки
по АДРЕСА_1, та скасування реєстрації
права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим,
що у зв'язку з хворобою позивачки
ОСОБА_3 і подальшим її лікуванням, а
також потребою в поверненні боргу, вони
звернулися до агентства нерухомості
«Брокер» з питання оформлення позики
коштів. Представник даної фірми
запропонувала допомогу, при цьому
попросила їх надати документи на
будинковолодіння АДРЕСА_1, власниками
якого вони являються. В подальшому

________________________________________________________________________
______

Справа 22ц-861/2014 р.
Головуючий у 1 інстанції Федіна А.В.

Категорія 20
Доповідач Литвинюк І.М.

2

вони погодились на пропозицію
отримання позики в сумі 20 тисяч доларів
США під заставу зазначеного майна.

Вказували на те, що з метою укладення
договору позики 30 жовтня 2013 року в
офісі приватного нотаріуса ОСОБА_7 вони
зустрілися з представником агентства
«Брокер» Гаркавенко А. та особою, яка
мала їм позичити кошти - ОСОБА_9.
Нотаріусом ОСОБА_7 для ознайомлення їм
було надано роздрукований на простих
білих аркушах формату А-4 текст
договору позики. Потім їм було надано
текст договору, роздрукований дрібним
шрифтом на нотаріальних бланках, який
вони підписали, після чого отримали від
ОСОБА_9 позику в сумі 7 тисяч доларів
США. Всі документи на будинковолодікня
АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж
адресою залишились у нотаріуса ОСОБА_7,
яка їх запевнила, що документи мають
зберігатись у нотаріуса до повернення
боргу.

Зазначали, що на початку 2014 року їм
стало відомо, що будинковолодіння по
АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж
адресою вони продали ОСОБА_6, про яку
вони ніколи не чули та не бачили, а при
підписанні угоди вона не була присутня.

Оскільки спірні договори
купівлі-продажу укладені з грубим
порушенням діючого законодавства,
просили визнати договори недійсними та
скасувати їх реєстрацію.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 14 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

На рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 14 квітня 2014 року
представник позивача ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин
справи, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Позивачі були впевнені, що укладають
договір позики, на жодних умовах вони
не мали наміру укладати договори
купівлі-продажу, ще й на вкрай
невигідних умовах. Покупця ОСОБА_6
позивачі жодного разу не бачили, про що
заявили в судовому засіданні і просили
визнати її явку до суду для дачі
пояснень обов»язковою.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
наявні в матеріалах справи докази
безумовно свідчать про намір та
бажання позивачів укласти договори
відчуження житлового будинку та
земельної ділянки, поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання

3

відповідних правових наслідків,
волевиявлення сторін щодо укладання
даних правочинів було чітким та
однозначним, твердження позивачів про
намір укладати договір позики, а не
договори купівлі-продажу нерухомого
майна, є безпідставними.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи і ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Судом першої інстанції та
матеріалами справи встановлено, що 30
жовтня 2013 року між позивачами ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якого діяла
ОСОБА_10, та ОСОБА_6 укладено договори
купівлі-продажу будинковолодіння по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею
0,0456 га за цією ж адресою. Договори
посвідчено приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстровано в
реєстрі за №№ 10942, 10945.

Також встановлено, що 30 жовтня 2013 року
позивачем ОСОБА_3 було укладено в
інтересах ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу житлового будинку (за
реєстровим номером №10939), згідно з яким
останньому було придбано опікуном
ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду та
обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що
укладання спірних договір
купівлі-продажу будинковолодіння та
земельної ділянки протирічить їх
бажанню та волевиявленню, оскільки
вони були впевнені, що укладають
договір позики.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог та на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами статті 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
статті 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частинами першою, третьою,
п'ятою статті 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

4

волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, згідно з ЦК України особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду з вимогами
про визнання правочину недійсним,
вказавши конкретні підстави (ст.ст. 215-235
ЦК України).

Як встановлено судом, позивачами
було надано нотаріусу всі необхідні
документи для посвідчення саме
договорів купівлі-продажу майна,
документи, що посвідчують їх особу,
правовстановлюючі документи на
будинковолодіння та земельну ділянку,
щодо визнання недієздатним ОСОБА_5 та
призначення опікуном ОСОБА_3, згоду
органу опіки та піклування, згоду
ОСОБА_11 саме на відчуження його
дружиною нерухомого майна та інші
документи, які підтверджують бажання
позивачів відчужити належне їм майно, і
спростовують їх доводи про відсутність
такого волевиявлення.

Таким чином, договір
купівлі-продажу не укладався
одномоментно. Цьому передувало
зібрання позивачами ряду документів
саме для укладення договору
купівлі-продажу, що свідчить про те, що
їх волевиявлення щодо укладення саме
правочинів купівлі-продажу нерухомого
майна було чітким та однозначним, а
тому нотаріус їх посвідчила.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що позивачі відчужили
майно, яке належало їм на праві
власності, за власною волею, що
підтверджується доказами, які
містяться в матеріалах справи, яким суд
дав належну оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що суд безпідставно не прийняв до
уваги відсутність у позивачів наміру
продавати належне їм майно та
наявність наміру на укладення
договору позики, оформленого як
договір купівлі-продажу, не є
обгрунтованими.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
При цьому, докази повинні бути
належними та допустимими.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов, відповідно до
положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачі не надали належних доказів,

5

які б спростували наявність у сторін
наміру укладати договір
купівлі-продажу та підтверджували факт
отримання ними у борг від ОСОБА_9, який
не був стороною у справі, 7 000 доларів
США, в судовому засіданні вони не
змогли пояснити умови та обставини
укладення саме договору позики, та
строк повернення боргу.

Заперечуючи проти укладення
договору купівлі-продажу та
посилаючись на укладення договору
позики, позивачі також вказують на
вчинення правочину під впливом тяжкої
для них обставини і на вкрай невигідних
умовах (ст. 233 ЦК України), що є
взаємовиключними підставами,
ґрунтується на різних нормах
матеріального права і суперечить
іншим доводам апелянтів щодо їх наміру
та впевненості в тому, що вони уклали
договір позики.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 627 ЦК
України). Відповідно до ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

З огляду на викладене, також
безпідставними є посилання в
апеляційній скарзі на те, що укладення
договорів відбулося на вкрай
невигідних для позивачів умовах, а
саме, на звіт від 24 лютого 2014 року,
згідно з яким оціночна вартість
будинковолодіння по АДРЕСА_1 становить
896 812 грн., що значно перевищує оціночну
вартість даного будинковолодіння,
зазначену в наданому позивачами при
укладанні договору купівлі-продажу
звіті від 25 вересня 2013 року. Зазначений
звіт було особисто надано позивачами
нотаріусу для оформлення договору
купівлі-продажу, ніким не оскаржено,
отже не суперечить діючому цивільному
законодавству України, згідно з
нормами якого позивачі як власники
мали право розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд, та відповідно
до ст. 627 ЦК України були вільними в
укладенні договору.

Інші доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів у
справі, висновків суду не спростовують
і не є підставою для скасування
правильного по суті рішення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому правових підстав до задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308
ЦПК України, колегія суддів

6

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за
довіреністю та в інтересах ОСОБА_3,
відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 14 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: