У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П., Нагорняка
В.А.,

Мазур Л.М., Савченко
В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області, виконавчого комітету
Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області про встановлення факту
володіння майном, визнання рішення
незаконним та його скасування,
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 23 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 13 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом та просила
встановити факт володіння за життя
ОСОБА_6 на праві власності 1/3 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1. Також
просила визнати незаконним та
скасувати рішення виконкому
Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області від 30 серпня 2012 року № 38, щодо
визнання права власності на 1/3 частини
зазначеного будинку за ОСОБА_4 Визнати
за нею право власності на 1/3 частини
спірного будинку з надвірними
будівлями (у вигляді 1/2 частини сараю
літ. «Б»), яка складається з сіней 2-1
площею 4,7 кв. м, кладової 2-2 площею 4,2 кв.
м та кухні-кімнати 2-3 площею 11,3 кв. м, а
всього площею 20,2 кв. м, загальною
вартістю 21 744 грн в порядку
спадкування.

Позивачка посилалась на те, що після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її тітки ОСОБА_6
відкрилася спадщина на майно, яке
складається з 1/3 частини житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1. Згідно з заповітом, складеним
ОСОБА_6 за життя, все своє майно вона
заповідала позивачці.

Після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 звернулася
до Малинської державної нотаріальної
контори для отримання свідоцтва про
право на спадщину. Проте їй було
відмовлено у видачі свідоцтва через
відсутність правовстановлюючих
документів на житловий будинок.

Позивачка зазначала, що такими
правовстановлюючими документами є
погосподарські книги Любовицької
сільської ради, згідно з записами у
яких ОСОБА_6 вступила в спадщину після
смерті своєї матері, продовжуючи
проживати у спірному будинку, була у
ньому постійно зареєстрована і
господарство було перереєстровано на
її ім'я. Крім того, окремо від
відповідача ОСОБА_4 спадкодавець
ОСОБА_6 мала особовий рахунок та окремо
вела господарство.

Вважала, що рішення Любовицької
сільської ради від 30 серпня 2012 року №
38 щодо визнання права власності на 1/2
частини спірного житлового будинку за
відповідачем ОСОБА_4 є незаконним,
оскільки порушує її права як
спадкоємця, що прийняв спадщину, та
суперечить записам в погосподарських
книгах сільської ради.

Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 23 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 13 лютого 2014 року, позов
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області від 30 серпня 2012 року № 38,
згідно з яким визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 в частині
оформлення права власності на 1/3
частини зазначеного житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6 право
власності на 1/3 частини житлового
будинку з надвірними будівлями, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права, просять скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_6, після смерті якої
відкрилася спадщина на усі права та
обов'язки, що належали їй за життя.

Згідно з заповітом від 24 лютого 2010 року,
посвідченим нотаріусом Малинської
державної нотаріальної контори, все
своє майно ОСОБА_6 заповіла позивачці
ОСОБА_3

З довідки Малинського районного
комунального підприємства з технічної
інвентаризації від 10 вересня 2012 року №
386 вбачається, що за померлою ОСОБА_6 не
зареєстровано право власності на 1/2
частини будинку АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріуса
Малинської державної нотаріальної
контори від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_3
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку із
відсутністю правовстановлюючих
документів на вказаний будинок.

Право власності на іншу 1/2 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 оформив ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право особистої
власності на жилий будинок від 10 червня
1997 року № 119.

Згідно з договором дарування від 18
вересня 1997 року ОСОБА_4 подарував
частину вищевказаного будинку з
надвірними будівлями ОСОБА_5

Рішенням виконавчого комітету
Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області від 30 серпня 2012 року № 38
визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частини житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що ОСОБА_6 після смерті своєї
матері ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняла
спадщину, оскільки фактично вступила в
управління або володіння спадковим
майном, а тому з ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6
належала фактично 1/2 частини житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 прийняла спадщину,
подавши до нотаріальної контори заяву
про її прийняття.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК Української
РСР майно колгоспного двору належить
його членам на праві сумісної
власності (ст. 112 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК Української РСР було
передбачено, що працездатний член
колгоспного двору втрачає право на
частку в майні двору, якщо він не менше
трьох років підряд не брав участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору. Це правило не
застосовується, якщо член двору не
брав участі у веденні господарства в
зв'язку з призовом на строкову
військову службу, навчанням в учбовому
закладі або хворобою.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР від 26 березня 1991 року № 885-XII був
введений в дію Закон України «Про
власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 6 постанови від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», до
правовідносин, що виникли до прийняття
15 квітня 1991 року Закону України «Про
власність», застосовується чинне на
той час законодавство. Зокрема, спори
щодо майна колишнього колгоспного
двору, яке було придбане до 15 квітня 1991
року, мають вирішуватися за нормами, що
регулюють власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

На виконання постанови Ради Міністрів
Української РСР від 11 березня 1985 року №
105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними,
районними Радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних Рад із додатками списків
громадян яким ці будинки належали.

Згідно з Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів,
затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року
№ 11215, визначення в сільській
місцевості громадського типу
господарства в погосподарській книзі
та відомостей щодо членів колгоспного
двору, що має правове значення, було
покладено саме на сільські ради.

При вирішенні питання щодо визнання
права власності на житлові будинки,
споруди у порядку спадкування записи у
погосподарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами,
наприклад, ухваленими органами
місцевого самоврядування рішеннями
про оформлення права власності
громадян на будинки, технічним
паспортом на будівлі, документами про
відведення в установленому порядку
земельних ділянок під забудову тощо.

Із матеріалів справи убачається, що
згідно з випискою з погосподарських
книг Любовицької сільської ради
Малинського району Житомирської
області від 17 серпня 2012 року спірний
будинок АДРЕСА_1 відносився до
колгоспного двору та був збудований у
1954 році.

Ухвалюючи рішення, суд посилався на те,
що у 1955 році колгоспний двір був
розділений на два колгоспні двори.

Разом із тим доказів розподілу
колгоспного двору на два двори,
передбачених законодавством (рішення
ради, рішення суду, письмовий договір),
суду не надано.

З'ясування цього факту впливає на
правильне вирішення справи.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
виписки з погосподарських книг про те,
що частина будинку належала
спадкодавцеві ОСОБА_6 та про те, що
спадкодавець була головою двору.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що, в
свою чергу, призвело до поверхового та
неправильного вирішення спору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами в повному
обсязі не встановлені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 23 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 13 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Г.В. Юровська

Судді: В.П.
Гончар

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

В.О. Савченко