РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області у складі:

головуючої - судді Логінової С.М.,

при секретарі - Греховій Г.Ю.,

за участю позивача - відповідача -
ОСОБА_1,

за участю представника позивача -
відповідача - ОСОБА_2,

за участю представника
відповідача - позивача - ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м.
Хмельницькому цивільну справу за
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за додатковим
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсним
додаткового договору №1 до трудового
договору,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
додатковим договором, посилаючись на
те, що 12 грудня 2011 року між нею, як
фізичною особою - підприємцем і ОСОБА_3,
як працівником, було укладено трудовий
договір № 0.

Позивач надає послуги по
працевлаштуванню фізичних осіб у м.
Житомирі і м. Хмельницькому.

Згідно п. 2 вищевказаного договору
ОСОБА_3 зобов'язувалася не передавати
інформацію, що належить агентству,
третім особам та не використовувати її
в особистих цілях.

Також було укладено додатковий договір
№1 від 07.05.2012 р. до трудового договору
між працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю №0 від
12.12.2011 р. Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4
додаткового договору ОСОБА_3
зобов'язувалася:

- не використовувати в своїх цілях та не
розголошувати комерційну інформацію,
яка використовується в
підприємницькій діяльності і належить
на праві власності ФОП ОСОБА_1;

- заборонялося особисто або через своїх
близьких родичів та інших сторонніх
осіб створювати, брати участь та
відкривати власну справу
підприємницького характеру, яка
подібна за структурою і своєю
діяльністю до роботи, яка виконувалася
під керівництвом ФОП ОСОБА_1;

- заборонялося протягом 3-х років з
моменту розірвання трудового договору
працювати у подібних за структурою та
діяльністю агентствах по
працевлаштуванню не залежно від
займаної там посади або в ролі
консультанта;

- заборонялося використовувати базу
даних клієнтів агентства ФОП ОСОБА_1 у
власних цілях або передавати її дані
будь-якій іншій фізичній або юридичній
особі.

30 квітня 2014 року трудовий договір між
ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_1 № 0 від 12.12.2011
року було розірвано. У подальшому
Житомирським міським центром
зайнятості від 08.05.2014 р. договір знято з
реєстрації.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_3 у
порушення умов договору та додаткового
договору №1 від 07.05.2012 р. реєструється
05.05.2014 р. як фізична особа-підприємець і
починає самостійно займатися
підприємницькою діяльністю, згідно
витягу з ЄДР юридичних осіб фізичних
осіб - підприємців, здійснює діяльність
по КВЕДУ 78.10 - Діяльність агентств
працевлаштування та 78.30 - інша
діяльність із забезпечення трудовими
ресурсами.

При цьому відповідач використовує базу
даних клієнтів позивача, розробила та
укладала одиничні договори про надання
інформаційних (консультаційних) послуг
з працевлаштування громадян у м.
Хмельницькому, відкривши також власне
агентство працевлаштування
«ІНФОРМАЦІЯ_1», яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, тел. НОМЕР_1, НОМЕР_2,
e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
стверджує, що вищевикладене свідчить
про порушення відповідачем умов п. 2
договору від 12.12.2011 р. та п.п. 1-4
додаткового договору від 07.05.2012 р.

Також відповідно до п. 5 додаткового
договору від 07.05.2012 р. працівник за
договором у разі порушення хоча б
одного із вищевказаних пунктів
додаткового договору зобов'язується
сплатити одноразову грошову суму
компенсації у сумі 50000 грн. на її
користь.

ФОП ОСОБА_1 надіслала відповідачу
претензію №1.

Відповідь на претензію відповідач
надала, згідно листа від 18.08.2014 р. сума
сплати боргу відповідачем не
визнається, оскільки вважає, що
додатковий договір є недійсним,
порушує її права, передбаченні КЗпП
України.

Посилаючись на норми ст.ст. 14, 525, 610, 626
Цивільного кодексу України позивач
просить стягнути з ОСОБА_3 на користь
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 50000 грн.

ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним
позовом до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсним
додаткового договору №1 до трудового
договору, посилаючись на те, що
відповідачем не дотримані вимоги
законодавства щодо чинності правочину,
за умовами якого вона має намір
стягнути з неї грошові кошти згідно
додаткового договору № 1 від 07.05.2012
року, а тому останній має бути визнаний
судом недійсним з наступних підстав.

12.12.2011 р. між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1
укладено трудовий договір № 0,
який був зареєстрований у
Житомирському міському центрі
зайнятості. У подальшому, 07.05.2012 р. між
сторонами трудового договору був
укладений додатковий договір, у п. 9
якого вказано, що він є невід'ємною
частиною трудового договору між
працівником та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України
у разі укладення трудового договору
між працівником і фізичною особою,
фізична особа повинна у тижневий строк
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості.

Позивач посилається на те, що
додатковий договір є невід'ємною
частиною трудового договору, він також
підлягає обов'язковій державній
реєстрації в органах зайнятості.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного
кодексу України правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

ОСОБА_3 посилається на те, що
відповідачем не дотримано передбачені
законом умови щодо обов'язкової
реєстрації договору, вказаний
додатковий договір є недійсним, а тому
він не створює юридичних наслідків (ст.
216 ЦК України).

Окрім цього, право на здійснення
підприємницької діяльності та право на
працю, це права, які гарантовані
Конституцією України. Зміст правочину
не може суперечити цивільному кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Тому будь-які правочини
спрямовані на обмеження цих прав та
суперечать вимогам законодавства,
відповідно до змісту ст.ст. 203, 215 ЦК
України є недійсними.

ОСОБА_3 посилається на те, що за умови
реєстрації додаткового договору у
встановленому порядку, він знову ж таки
є недійсним у зв'язку із суттєвим
обмеженням її прав та прав близьких
родичів і сторонніх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КЗпП України,
відповідно до Конституції України
будь-яке пряме або непряме обмеження
прав чи встановлення прямих або
непрямих переваг при укладенні, зміні
та припиненні трудового договору
залежно від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань, членства у професійній
спілці чи іншому об'єднанні громадян,
роду і характеру занять, місця
проживання не допускається.

ОСОБА_3 посилається також на те, що
згідно із ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, а
також, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

ОСОБА_3 просить визнати додатковий
договір № 1 від 07 травня 2002 року до
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю № 0 від 12 грудня 2011
року недійсним.

У судовому засіданні фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 та її представник
позовні вимоги підтримали з підстав,
викладених у позовній заяві,
посилаючись на те, що зобов'язання
повинні бути виконані належним чином, а
позов ОСОБА_3 не визнали, пояснивши, що
означений позов є безпідставним та
надуманим.

Представник ОСОБА_3 зустрічні позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві та просив визнати
додатковий договір №1 від 07 травня 2002
року до трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю № 0
від 12 грудня 2011 року недійсним з
посиланням на ст. 215 Цивільного кодексу
України, а позов фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 не визнав,
посилаючись на те, що підстави для його
задоволення відсутні.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
додатковим договором слід відмовити.
Також слід відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про визнання
недійсним додаткового договору №1 від
07 травня 2002 року до трудового договору
між працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю № 0
від 12 грудня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КЗпП України
кодекс законів про працю України
регулює трудові відносини всіх
працівників, сприяючи зростанню
продуктивності праці, поліпшенню
якості роботи, підвищенню ефективності
суспільного виробництва і піднесенню
на цій основі матеріального і
культурного рівня життя трудящих,
зміцненню трудової дисципліни і
поступовому перетворенню праці на
благо суспільства в першу життєву
потребу кожної працездатної людини.

Згідно із ст. 4 КЗпП України
законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України
у разі укладення трудового договору
між працівником і фізичною особою
фізична особа або за довіреністю
уповноважена нею особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості за місцем свого
проживання у порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення.

Відповідно до п. 2 Порядку реєстрації
трудового договору між працівником та
фізичною особою, затвердженого наказом
Міністерства та соціальної політики
України від 8.06.2001 р. № 260 укладений у
письмовій формі трудовий договір між
працівником та фізичною особою фізична
особа повинна подати на реєстрацію до
державної служби зайнятості за місцем
свого проживання у тижневий строк з
моменту фактичного допущення
працівника до роботи.

Відповідно до п. 7 Форми трудового
договору між працівником і фізичною
особою, затвердженого наказом
Міністерства та соціальної політики
України від 8.06.2001 р. № 260 при вирішенні
питань, не передбачених цим договором,
сторони керуються загальними нормами
законодавства про працю України.

Згідно із ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, як
фізична особа - підприємець надає
послуги по працевлаштуванню фізичних
осіб у м. Житомирі і м. Хмельницькому,
згідно виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців основний вид
економічної діяльності - 78.10 діяльність
агентств працевлаштування.

12 грудня 2011 року між ОСОБА_1, як фізичною
особою - підприємцем та ОСОБА_3, як
працівником, було укладено трудовий
договір № 0, який був
зареєстрований у Житомирському
міському центрі зайнятості 12 грудня за
номером №0.

Відповідно до п.2, п.3 означеного
трудового договору визначено
зобов'язання ОСОБА_3 як менеджера та
визначено розмір заробітної плати
працівника.

07.05.2012 р. між сторонами трудового
договору був укладений додатковий
договір №1 до трудового договору, у п. 9
якого вказано, що він є невід'ємною
частиною трудового договору між
працівником та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_1

Відповідно до п.п. 1,2,3,4 додаткового
договору ОСОБА_3 зобов'язувалася:

- не використовувати в своїх цілях та не
розголошувати комерційну інформацію,
яка використовується в
підприємницькій діяльності і належить
на праві власності ФОП ОСОБА_1;

- заборонялося особисто або через своїх
близьких родичів та інших сторонніх
осіб створювати, брати участь та
відкривати власну справу
підприємницького характеру, яка
подібна за структурою і своєю
діяльністю в якій вона працює під
керівництвом ФОП ОСОБА_1;

- заборонялося протягом 3-х років з
моменту розірвання трудового договору
працювати у подібних за структурою та
діяльністю агентствах по
працевлаштуванню не залежно від
займаної там посади або в ролі
консультанта;

- заборонялося використовувати базу
даних клієнтів агентства ФОП ОСОБА_1 у
власних цілях або передавати її дані
будь-якій іншій фізичній або юридичній
особі.

30 квітня 2014 року трудовий договір між
ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_1 № 0 від 12.12.2011
року було розірвано. У подальшому
Житомирським міським центром
зайнятості від 08.05.2014 р. договір знято
реєстрації.

Судом встановлено, що означений
додатковий трудовий договір не було
зареєстровано у центрі зайнятості.

Суд приходить до висновку про те, що
підстави для задоволення вимог
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_3 на її користь
грошових коштів у сумі 50000 грн.
відсутні, оскільки додатковій договір
№1 до трудового договору укладено у
порушення вимог трудового
законодавства - п.7 Форми трудового
договору між працівником і фізичною
особою, затвердженого наказом
Міністерства та соціальної політики
України від 8.06.2001 р. № 260 та п. 2 Порядку
реєстрації трудового договору між
працівником та фізичною особою,
затвердженого наказом Міністерства та
соціальної політики України від 8.06.2001
р. № 260 не було зареєстровано у центрі
зайнятості.

Посилання ФОП ОСОБА_1 на те, що між
сторонами була укладена цивільна угода
є безпідставним, оскільки означений
додатковий договір було укладено з

ОСОБА_3 саме у зв'язку з тим, що вона
виконувала трудові обов'язки у
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 КЗпП
України законодавство про працю
регулює трудові відносини усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором.

Суд приходить до висновку про те, що
слід відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсним
додаткового договору №1 до трудового
договору, оскільки посилання ОСОБА_3 на
вимоги ст.ст. 210, 215 ЦК України, як на
підставу позову про визнання
означеного договору недійсним є
безпідставними через наявність між
сторонами трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 213-215 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.ст.
1, 3, 4, 24-1 КЗпП України п. 2 Порядку
реєстрації трудового договору між
працівником та фізичною особою,
затвердженого наказом Міністерства та
соціальної політики України від 8.06.2001
р. № 260, п. 7 Форми трудового договору між
працівником і фізичною особою,
затвердженого наказом Міністерства та
соціальної політики України від 8.06.2001
р. № 260, суд

вирішив:

у задоволенні позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
додатковим договором відмовити.

у задоволенні позову ОСОБА_3 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
визнання недійсним додаткового
договору №1 до трудового договору
відмовити.

На рішення через суд першої інстанції,
який його ухвалив, може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Хмельницької області протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, а
особою, без участі якої проголошено
рішення - протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Логінова С.М.

16.12.2014