Провадження № 2-3247/14
в справі № 760/7796/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року Солом"янський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої
Л.А.

при секретарі - Подолян О.С.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю »Лімар»,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
поставки, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
і просить визнати недійсним Договір
поставки №4 від 26.07.2007 року кухонного
обладнання, укладеного між ТОВ »Лімар»
та ПП»ОСОБА_6».

Посилається в позові на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік
ОСОБА_4, який володів часткою в
статутному капіталі ТОВ »Лімар» у
розмірі 50%. Іншою часткою в такому ж
розмірі володіла ОСОБА_5 - мати
директора ТОВ »Лімар» ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
16.01.2014 року за нею визнано право
власності на частку у Статутному
капіталі ТОВ «Лімар» вартістю 25
000,00гр., що складає 50 % розміру
статутного капіталу в порядку
спадкування за заповітом після смерті
чоловіка.

З матеріалів досудового розслідування
Солом»янського РУ ГУ МВС України в м.
Києві щодо неправомірних дій посадових
осіб ТОВ «Лімар», їй стало відомо, що
директор ТОВ «Лімар» ОСОБА_3 26.07.2007 року
уклав договір поставки № 4 кухонного
обладнання з ПП «ОСОБА_6» на 1 759 457,0 гр.

Вважає, що договір був укладений з
порушенням обмежень, накладених
ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 29.03.2006 року та ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва
від 22.01.2007 року в межах розгляду
цивільних справ за участю її померлого
чоловіка, а також особою, яка не мала
повноважень укладати цей договір від
імені ТОВ «Лімар».

Даними ухвалами ТОВ «Лімар» та його
директору ОСОБА_3 було заборонено
вчиняти будь-які дії, направлені на
взяття товариством будь-яких
фінансових зобов»язань перед третіми
особами та вчиняти будь - які дії до
майна ТОВ, яке знаходиться в його
власності,

господарському віданні чи
користуванні, передавати майно третім
особам, в тому числі на підставі будь
яких цивільно-правових договорів,
актів здачі - приймання майна.

Крім того, ухвалою Голосіївського
районного суду м. Києва на майно ТОВ
«Лімар» був накладений арешт.

Заходи забезпечення позову були
скасовані ухвалою Голосіївського
районного суду м. Києва від 22.01.2010 року.

Директор ТОВ «Лімар» ОСОБА_3 жодного з
застосованих ухвалами суду обтяжень
не виконав, діяв на свій розсуд та
вчиняв кримінальні злочини з метою
заволодіння та присвоєння чужого майна
в особливо великих розмірах.

Так, 26.07.2007 року відповідач ОСОБА_3
підписав договір поставки кухонного
обладнання з ПП»ОСОБА_6» № 4 з ПП «
ОСОБА_6» на суму 1 759 457,00гр., і фактично
взяв фінансові зобов»язання ТОВ
«Лімар» перед третьою особою.

За умовами договору ТОВ «Лімар»
зобов»язано було оплатити вартість
товару протягом трьох банківських днів
з моменту підписання Акту прийому -
передачі майна на підставі наданого ПП
«ОСОБА_6» рахунку, однак з вини
відповідача ОСОБА_3, як директора, умови
договору товариством не виконувалися
протягом трьох років.

При цьому в договорі не відображено про
відповідальність поручителя, а також
про кредит чи поруку.

Виходячи з цього, вважає, що даний
договір, укладений в період судових
обмежень, є протиправним.

Крім того, з точки зору ст. 60 закону
України «Про господарські товариства»
дії найманого директора товариства,
яким на момент укладення договору був
відповідач ОСОБА_3, без погодження з
обома засновниками товариства є
протиправним та незаконними.

В період з 2006 року і до дня смерті її
чоловік ОСОБА_4 не брав участі в Зборах
засновників товариства та в його
господарській діяльності в зв»язку з
тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 він не був
допущений до його діяльності і з цієї
причини відбувалися судові тяжби в
різних судових інстанціях.

Відповідно до Статуту ТОВ »Лімар»
директор товариства здійснює поточну
діяльність товариством та є підзвітним
Зборам його учасників, а тому не має
права приймати рішення, обов»язкові
для його засновників.

Починаючи з 2006 року її померлий
чоловік, як засновник товариства, своєї
згоди на продовження повноважень
директора ОСОБА_3 не

надавав і на Зборах засновників з 2006
року по день смерті не був присутній.

Виходячи з цього, а також п. 11.7 Статуту
товариства в частині правомочності
зборів учасників, у неї виникають
сумніви в правомірності зайняття цієї
посади відповідачем ОСОБА_3

Крім того, повноваження представника
товариства врегульовано ст. ст.92 та ч.3
ст.237 ЦК України.

На момент підписання оспорюваного нею
договору не було рішення загальних
зборів учасників ТОВ «Лімар» про
призначення директором ОСОБА_3, з ним
трудовий договір не укладався, а тому
представляти інтереси ТОВ »Лімар» він
не мав права, як і укладати договір
поставки 26.07.2007 року.

Вважає, що з точки зору ст. 241 ЦК України
відповідач ОСОБА_3, як представник, не
мав права на здійснення правочину від
імені товариства за відсутністю у
нього повноважень виконавчого органу.

Виходячи з цього, просить задовольнити
позов.

Представник відповідача - ТОВ»Лімар» у
судовому засіданні проти позову
заперечував.

Посилається на те, що підстави визнання
угод недійсними визначені ст.ст.203, 215
ЦК України, однак позивачка таких
підстав у судовому засіданні не довела,
як і не обґрунтувала недійсності даної
угоди.

Позивачка не є учасником ТОВ «Лімар» і
ніколи ним не була, що позбавляє іі
право втручатися у внутрішні справи
підприємства.

Рішення суду про визнання за нею права
власності на частку в статутному
капіталі товариства в розмірі 50% в
порядку спадкування після смерті її
чоловіка також не дає їй права на
визнання будь - якої угоди недійсною,
укладеної товариством за життя її
чоловіка, оскільки визнання за нею
права власності на частку в статутному
капіталі товариства дає їй лише
переважне права на вступ до товариства.

Позивачка не є учасником ТОВ »Лімар», з
цього приводу вона до товариства не
зверталася і збори з цього приводу не
проводилися.

В 2006 році померлий чоловік позивачки
дійсно звертався до суду з позовом до
ТОВ «Лімар» про визнання протоколу
загальних зборів, яким ОСОБА_3 було
призначено директором товариства,
недійсним, однак його позов був
залишений без розгляду.

Крім того, повноваження посадових
осіб товариства припиняються їх
переобранням, і вирішення цього
питання не належить до компетенції
судів.

Директор товариства мав право укладати
оспорювану позивачкою угоду, т.я.
відповідно до ст.62 Закону України «Про
господарські товариства» та п.11.8
Сатуту товариства директор вирішує усі
питання діяльності товариства, за
виключенням тих, що належать до
виключної компетенції загальних
зборів учасників.

Статутом товариства ніяких обмежень, у
т.ч. в грошовому виразі, на укладення
угод від імені товариства, директору не
встановлено.

Виходячи з цього, вважає, що ОСОБА_3 , як
директор товариства, мав право вчиняти
будь - які дії, в тому числі і укладати
договори, що стосуються діяльності
товариства, т.я. в установчих
документах товариства немає жодних
обмежень щодо укладання директором
товариства будь - яких угод та
договорів.

Виходячи з цього, вважає, що права
позивачки укладенням даної угоди
порушені не були і не могли бути
порушені, а тому просить у позові
відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечував з цих же підстав.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд не
знаходить підстав для задоволення
вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до Установчого договору про
продовження діяльності ТОВ»Лімар»/ в
редакції від 04.12.2001 року/, засновниками
товариства були ОСОБА_5 та ОСОБА_4-
чоловік позивачки, з розміром внеску 50%
кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5, спадкоємцями
яких є позивачка - дружина ОСОБА_4, та
відповідач ОСОБА_3 - син ОСОБА_5

Дані обставини встановлені рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014
року, а тому повторному доказуванню, з
точки зору ст.61 ЦПК України, не
підлягають.

Даним рішенням за позивачкою визнано
право власності на частку статутного
капіталу ТОВ »Лімар» вартістю 25 000,00гр.,
що складає 50% розміру статутного
капіталу в порядку спадкування за
заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_4

Рішення суду в порядку ст.319 ЦПК України
набрало законної сили в момент його
проголошення.

26.07.2007 року між ТОВ»Лімар», від імені
якого діяв відповідач ОСОБА_3, та ПП
»ОСОБА_6» був укладений договір
поставки № 4 кухонного обладнання на
загальну суму 1 759 457,00гр.

/ а.с. 9 - 12; 23 - 30 /

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Тобто, законодавством визначено, що
договір може бути визнаний недійсним
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні
спору суд повинен надати об»єктивну
оцінку наявності порушеного права чи
інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

В п. 5 ч. 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз»яснено, що відповідно
до статей 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи з цього, позивачка,
звертаючись до суду з даним позовом та
вимагаючи визнання недійсним договору
поставки меблів, не будучи стороною за
цим договором, зобов»язана довести,
яким чином даний договір порушує
(зачіпає) її права та законні інтереси,
а суд, в свою чергу, має перевірити
доводи та докази, якими позивачка
обґрунтовує свої вимоги, і в залежності
від встановленого вирішити питання про
наявність чи відсутність підстав для
правового захисту.

Відповідно до ст.55 Закону України» Про
господарські товариства» при
реорганізації юридичної особи,
учасника товариства, або у зв»язку із
смертю громадянина, учасника
товариства, правонаступники
(спадкоємці) мають переважне право
вступу до цього товариства.

При відмові правонаступника
(спадкоємця) від вступу до товариства
з обмеженою відповідальністю або
відмові товариства у прийнятті до
нього правонаступника (спадкоємця)
йому видається у грошовій або
натуральній формі частка у майні,
яка належала реорганізованій або
ліквідованій юридичній особі
(спадкодавцю), вартість якої
визначається на день реорганізації
або ліквідації(смерті) учасника.

У цих випадках розмір статутного
капіталу товариства підлягає
зменшенню.

Як встановлено вище, приведеним
рішенням Апеляційного суду м. Києва за
позивачкою визнано право власності на
частку в статутному капіталі
товариства в розмірі 25 000,00гр.

З точки зору закону дане рішення не
тягне за собою права на участь у даному
товаристві.

Позивачка в судовому засіданні
підтвердила, що вона на даний час не є
учасником ТОВ»Лімар» і після рішення
суду від 16.01.2014 року вона до відповідача
з цього приводу не зверталася.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від
30.05.2008року «Про судову практику у
справах про спадкування» вирішуючи
спір про спадкування частки
учасника підприємницького товариства,
необхідно враховувати, що це
допускається статтями 130, 147, 166 ЦК,
статтями 55, 69 Закону України "Про
господарські товариства" і не підпадає
під заборону пункту 2 частини першої
статті 1219 ЦК.

При цьому спадкується не право на
участь, а право на частку в статутному
(складеному) капіталі.

Згідно зі ст.100 ЦК України право на
участь в товаристві є особистим
немайновим правом і не може окремо
передаватися іншій особі.

Тобто, з точки зору закону дане право не
право не входить до складу спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України на
сторони покладається обов'язок
доведення обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими, і
обов'язком позивача, відповідно до
даної норми закону, є
доведення/підтвердження/ в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Тобто, самі по собі твердження
зацікавленої особи про
невідповідність оспорюваного договору
нормам чинного законодавства за
відсутності при цьому порушень її прав
та інтересів, не є підставою для
визнання такого договору недійсним ,
оскільки відповідно до приписів ст. 3
ЦПК України особа звертається до суду
саме за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних
законом інтересів.

Звертаючись до суду, всупереч вимогам
даної норми закону позивачка в
судовому засіданні не довела, в чому
полягає порушення її прав та законних
інтересів, для захисту яких вона
звернулася до суду, а при зверненні до
суду та в судовому засіданні лише
аналізувала норми закону в частині
правових підстав представництва
інтересів господарського товариства у
відносинах з третіми особами,
відповідність дій директора
товариства ОСОБА_3 закону та Статуту
товариства при укладенні договору, а
також законності його перебування на
даній посаді.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Будь-яких доказів, визначених законом,
порушення її прав укладенням
оспорюваного договору, позивачка суду
не надала.

Приведені нею обґрунтування
недійсності договору судом не можуть
бути прийняті до уваги з огляду на
наступне.

Так, оспорюваний позивачкою договір
поставки був укладений 26.07.2007 року,
тобто ще за життя її чоловіка - учасника
товариства.

Як приведено вище, з точки зору с.100 ЦК
України, право на участь в товаристві є
особистим немайновим правом і не може
окремо передаватися іншій особі.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.1219 ЦК України не
входять до складу спадщини права та
обов'язки, що нерозривно пов'язані з
особою спадкодавця, зокрема: особисті
немайнові права; право на участь у
товариствах та право членства в
об'єднаннях громадян, якщо інше не
встановлено законом або їх установчими
документами.

На момент укладення договору померлий
ОСОБА_4 був учасником товариства і
законність укладеного договору не
оспорював.

Таким чином, позивачка, як спадкоємиця,
за відсутності у неї як на момент
укладення договору, так і на момент
звернення до суду, права на участь у
товаристві, яке не входить до складу
спадщини з точки зору закону, не має
права вимоги про недійсність
укладеного договору.

Враховуючи викладене вище, суд
приходить до висновку, що права
позивачки укладенням оспорюваної нею
угоди в 2007 році, порушені не були як в
момент її укладення, так і в зв»язку з
визнанням за нею права власності на
частку в статутному капіталі
товариства в порядку спадкування, а
тому правові підстави для захисту її
прав відсутні.

З врахуванням викладених вище
висновків, ухвали суду про
забезпечення позову, постановлені в
зв»язку зі зверненням до суду з
позовами її померлого чоловіка, як
учасника товариства, не впливають на
висновки суду про відсутність
порушення прав позивачки укладенням
даного договору.

Керуючись ст.ст.15-16, 92,100, 147, ч.1 ст.203, ч.1
ст.215, ч.3 ст.237, 241,712,1219 ЦК України, ст.ст.55,
62 Закону України « Про господарські
товариства», ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю »Лімар»,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
поставки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: