Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом Житомирської міської
ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Управління державної міграційної
служби в Житомирській області, треті
особи: комунальне виробниче житлове
ремонтно-експлуатаційне підприємство
№ 9, орган опіки та піклування
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, про визнання осіб такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням, зобов'язання звільнити
жиле приміщення від особистих речей та
зняття з реєстраційного обліку

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 18 квітня
2013 року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 20 листопада
2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Житомирська міська рада
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, управління
державної міграційної служби в
Житомирській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, зобов'язання
звільнити жиле приміщення від
особистих речей та зняття з
реєстраційного обліку.

Позов обґрунтовано тим, що за рішенням
виконавчого комітету Житомирської
ради від 23 липня 2008 року № 537 кімнату
АДРЕСА_1 включено до фонду житла для
тимчасового проживання громадян.
Термін проживання у вказаному жилому
приміщенні продовжувався відповідачам
у 2006 та у 2008 роках. 25 червня 2011 року та 25
червня 2012 року було складено акти про
те, що сім'я ОСОБА_5 не проживає у
кімнаті АДРЕСА_1 більше одного року. У
2012 році у продовженні терміну
проживання у спірному жилому
приміщенні відмовлено у зв'язку із
наведеними обставинами. Посилаючись на
положення ст. ст. 71, 72 ЖК України,
позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 18 квітня 2013
року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звільнити указане жиле приміщення від
особистих речей. Зобов'язано
Управління державної міграційної
служби в Житомирській області зняти з
реєстраційного обліку з квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 20 листопада
2013 року скасовано рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 18 квітня 2013 року у
частині задоволення позовних вимог про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, та ухвалено нове рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог. В іншій частині рішення залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просять скасувати
рішення суду першої інстанції, рішення
апеляційного суду та залишити позовну
заяву без розгляду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

У справі встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Житомирської
ради від 23 липня 2008 року № 537 кімнату
АДРЕСА_1 віднесено до фонду житла для
тимчасового проживання громадян.

Відповідно до листів виконавчого
комітету Житомирської міської ради від
3 листопада 2006 року № 25/Д-10831 та
від 5 березня 2008 року № 18/1341 ОСОБА_3 у
складі сім'ї 3 особи надано дозвіл на
продовження терміну проживання із
реєстрацією у квартирі АДРЕСА_1 на
один рік у 2006 та у 2008 роках.

Актом комісії КВЖРЕП-9 від 20 вересня 2011
року встановлено, що ОСОБА_3 разом із
сім'єю не проживає у спірному жилому
приміщенні більше одного року.

25 червня 2012 року указаною комісією
складено акт про відсутність сім'ї
ОСОБА_3 у кімнаті АДРЕСА_1 понад сім
років.

Листом відділу по обліку та розподілу
жилої площі Житомирської міської ради
від 21 травня 2012 року № 381 та повторно
листом від 25 липня 2012 року № 553
повідомлено про те, що ОСОБА_3 та її
родині не продовжено термін проживання
та реєстрації у кімнаті АДРЕСА_1 у
зв'язку з тим, що сім'я не проживає у
жилому приміщенні, що підтверджується
актами від 20 вересня 2011 року та від 25
червня 2012 року. Зобов'язано КВЖРЕП-9
попередити ОСОБА_3 про необхідність
звільнення жилого приміщення
відповідно до ч. 2 п. 22 Порядку надання і
користування житловими приміщеннями з
фондів житла для тимчасового
проживання, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31
березня 2004 року № 422 (далі - Порядок).

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування
кімнатою АДРЕСА_1 на підставі ст. 72 ЖК
Української РСР, апеляційний суд
виходив із того, що відповідно до
наведеної норми визнається такою, що
втратила користування жилим
приміщенням, особа, яка відсутня понад
шість місяців без поважних причин у
жилому приміщенні, яке перебуває у
державному чи громадському житловому
фонді. Порядок надання і користування
житловими приміщеннями з фондів житла
для тимчасового проживання, до яких
належить спірне житло, врегульовано
Главою 4-1 ЖК Української РСР та
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 березня 2004 року № 422 про
затвердження такого Порядку. З підстав,
які визначені ст. 72 ЖК Української РСР
(Глава 2), право користування жилим
приміщенням з фондів житла для
тимчасового проживання особа не
втрачає.

Такі висновки апеляційного суду є
обґрунтованими. Рішення у цій частині
ухвалено апеляційним судом згідно із
законом та залишається колегією суддів
без змін у відповідності до ст. 337 ЦПК
України.

Разом з тим, із обґрунтуванням
висновків про задоволення позову про
виселення відповідачів із жилого
приміщення погодитися не можна.

Відповідно до ч. 4 ст. 132-2 ЖК
Української РСР та п. 5 Порядку, житлові
приміщення з фондів житла для
тимчасового проживання надаються
громадянам на строк до одного року з
можливістю продовження цього строку
у разі неспроможності їх набути
альтернативне місце проживання. Після
закінчення встановленого строку
тимчасового проживання громадяни
зобов'язані звільнити надане житлове
приміщення.

Підстави для дострокового припинення
права громадян на житло з фондів для
тимчасового проживання визначені ст.
132-2 ЖК Української РСР та п. 6 Порядку,
до яких належать: надання громадянину
або придбання ним іншого житлового
приміщення; підвищення доходів
громадянина до рівня, який дозволяє
йому укласти договір найму іншого
житлового приміщення; порушення
громадянином правил користування
житловим приміщенням з фондів житла
для тимчасового проживання; приведення
мешканцем житлового приміщення з
фонді житла для тимчасового проживання
у непридатність для його використання;
інші підстави, встановлені законом.

Виконавчі органи сільських, селищних,
міських рад, Київська і
Севастопольська
міськдержадміністрації повинні за два
тижні до закінчення строку
проживання, визначеного договором
найму, попередити громадянина про
необхідність звільнення житлового
приміщення (якщо такий строк не
продовжено відповідно до п. 23 Порядку).

За наявності підстав для
дострокового припинення права
громадян на житло, визначених п. 6 цього
Порядку, вимога про необхідність
звільнення житлового приміщення
пред'являється за 7 днів до
закінчення строку, визначеного
договором найму. У разі відмови
громадянина звільнити житло
виселення здійснюється на підставі
рішення суду (п. 22 Порядку).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи у межах заявлених ними
вимог.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов у частині вимог
про зобов'язання відповідачів
звільнити жиле приміщення від
особистих речей та зняття їх з
реєстраційного обліку, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачі не проживають у спірному
жилому приміщенні тривалий час, тому
відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК Української
РСР підлягають виселенню як такі, що
втратили право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
понад встановлені строки.

Залишаючи рішення суду у цій частині
без змін, апеляційний суд пов'язав
обставини непроживання відповідачів у
спірному жилому приміщенні із
наявністю підстав для звільнення ними
житла відповідно до п. 5 Порядку у
зв'язку із закінченням строку
тимчасового проживання. Таким чином,
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, у порушення вимог ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд дійшов
висновку про задоволення позову у цій
частині з інших підстав.

Порушення процесуального закону
допущено й судом першої інстанції.

Розглядаючи вимоги про зобов'язання
відповідачів звільнити жиле
приміщення від особистих речей та
зняття їх з реєстраційного обліку, суд
першої інстанції не уточнив підстав
такого позову та не встановив, із якими
обставинами позивач пов'язує
обґрунтованість указаних вимог -
втратою відповідачами права
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності понад
встановлені строки відповідно до ст.
ст. 71, 72 ЖК Української РСР чи спливу
строку тимчасового проживання за
відсутності підстав для його
продовження або дострокового
припинення права громадян на житло, що
передбачено ч. 4 ст. 132-2 ЖК Української
РСР та п. п. 5, 6 Порядку.

Крім того, суд першої інстанції у
рішенні посилався на те, що заявлений
позов містить вимогу про виселення
відповідачів без надання іншої жилої
площі. Разом з тим, у прохальній частині
позовної заяви такої вимоги немає.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права
підстави позову про зобов'язання
відповідачів звільнити жиле
приміщення від особистих речей та
зняття їх з реєстраційного обліку не
встановлені, а обґрунтованість таких
вимог підлягає перевірці, оскаржувані
рішення у цій частині підлягають
скасуванню із передачею справи у цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 18 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 20 листопада
2013 року скасувати у частині
вирішення позову Житомирської міської
ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Управління державної міграційної
служби в Житомирській області про
зобов'язання звільнити жиле приміщення
від особистих речей та зняття з
реєстраційного обліку, справу у цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Житомирської області від
20 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко