АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 669/655/14-ц
Провадження № 22-ц/792/2480/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Талалай О.І.

суддів: П'єнти І.В., Корніюк А.П.

з участю секретаря Сацюк Г.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» на рішення Білогірського
районного суду від 05 листопада 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з доводами апеляційної
скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з вказаним
позовом, зазначив, що 24 травня 2014 року з
ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
уклав договір фінансового лізингу,
предметом якого був мінітрактор Донг
Фенг-354. Отримавши від представника ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
рахунок до оплати та запевнення, що
після такої оплати він негайно отримає
предмет лізингу, у цей же день
відповідно до умов договору він
сплатив на рахунок товариства 75000 грн.
Відповідач відмовився передавати йому
предмет лізингу і виконання договору
не відбулося. Вважає, що під час
попередніх переговорів представником
товариства введено його в оману щодо
умов виконання договірних зобов'язань.
Договір та додатки до нього не містять
жодних умов, які б передбачали захист
його прав у випадку не отримання ним
послуги. Умови договору свідчать про
нечесну підприємницьку діяльність,
метою якої є залучення сторонніх
фінансових ресурсів для власних потреб
та небажання продавати визначений
видом діяльності товар і надавати
фінансові послуги, а якщо вони і будуть
надаватися, то лише на розсуд
відповідача, що заборонено положеннями
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів». Крім того, договір не
містить конкретних визначень щодо
розміру щомісячних лізингових
платежів, не вказано в кого саме
лізингодавець придбає мінітрактор, не
визначено конкретний порядок та місце
отримання лізингоодержувачем предмета
договору, яким чином буде відбуватися
страхування транспортного засобу,
строк виконання зобов'язань
відповідача. У п. 1.6 договору
відображена несправедлива умова,
згідно якої вартість мінітрактора, що
визначена додатком № 3 у розмірі 94300
грн. може бути в подальшому змінена і в
такому випадку лізингоодержувач не
буде мати вибору, окрім як доплатити
різницю вартості до вже сплачених
авансових платежів. Вважає, що
укладений договір фінансового лізингу
є нікчемним, оскільки укладений з
недодержанням вимог закону про
нотаріальне посвідчення договору. Тому
просив визнати недійсним договір та
застосувати наслідки недійсності
правочину, стягнувши з відповідача 75000
грн., які сплачені ним за договором і 375
грн. комісії за прийом платежів згідно
тарифів банку.

Рішенням Білогірського районного суду
від 05 листопада 2014 року позов
задоволено частково. Визнано
недійсним, укладений 24 травня 2014 року
між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» договір фінансового
лізингу № 009958 з додатками. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_1 75000 грн.,
сплачених за договором фінансового
лізингу № 009958 від 24 травня 2014 року.
Вирішено питання про судовий збір.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»,
не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, в апеляційній скарзі
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.
Посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права. Позивачем не
надано доказів порушення його прав
споживача і підстав визнання договору
недійним. Правовідносини, які виникли
між сторонами правочину відповідають
вимогам Закону України «Про фінансовий
лізинг». Суд не врахував того, що
відповідно до ст. 627, ч. 1 ст. 638 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору і досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Застосувавши
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів», суд не встановив і не
зазначив на підставі яких ознак,
передбачених законом, умови договору є
несправедливими і чи тягне
несправедливість цих умов недійсність
договору у цілому. Щодо
несправедливості п. 1.4 договору,
зазначення продавця товару не є
істотною умовою договору фінансового
лізингу. Продавця за договором
відповідно до ст. 808 ЦК України може
обирати лізингодавець і
лізингоодержувач. Усі зобов'язання
щодо належної якості товару може
виконати лише продавець, оскільки
товариство не є виробником і немає
технічної можливості для усунення
недоліків. Відповідач не змінює ціну
товару за договором. Така функція
належить виключно продавцям,
виробникам і дилерам. Договором
передбачено можливість сплачувати
авансовий внесок протягом 12 місяців,
коли ціна може змінитись і товариство
не зможе придбати товар за ціною, яка
діяла на час підписання договору.
Порядок і наслідки розірвання договору
фінансового лізингу передбачені
законодавством України. Відсутність
умов розірвання у самому договорі не є
несправедливим. Умова договору про
підписання додаткової угоди у разі
зміни розмірів лізингових платежів та
акту коригування вартості предмета
лізингу (п. 8.15) не може вважатись
несправедливою, оскільки така зміна не
залежить від лізингодавця.
Лізингоодержувач повідомляється про
такі зміни і за згодою сторін
укладається додаткова угода. Надуманим
і таким, що не ґрунтується на законі є
висновок суду про несправедливість
умов договору, передбачених п. 8.10.
Безпідставним є висновок суду про
необґрунтованість і несправедливість
визначення комісії у розмірі 10% від
суми договору, оскільки судом не
досліджувались які саме затрати були
понесені відповідачем при укладенні
договору, що саме входить у комісію.

У засідання апеляційного суду особи,
які беруть участь у справі, не
з'явилися, про розгляд справи належним
чином повідомлені.

У зв'язку з чим в порядку ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставою для скасування або
зміни рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 24 травня 2014 року ОСОБА_1
уклав з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» договір фінансового
лізингу. Предметом лізингу по договору
є мінітрактор Донг Фенг-354. За умовами
договору лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу
у власність та передати у користування
лізингоодержувача на строк та на
умовах, передбачених договором.
Складові лізингових платежів, їх суми і
дати платежів визначені у графіку у
додатках № 1 і № 2 до договору, які є
його невід'ємною частиною. 24 травня 2014
року позивач сплатив на рахунок
товариства 75000 грн.

Наведене підтверджується матеріалами
справи.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що умови договору про
фінансовий лізинг обмежують права
ОСОБА_1 як споживача, передбачені
Законом України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
фінансовий лізинг», ЦК України, не
відповідають принципу добросовісності
та рівності сторін у договорі. Його
положення в цілому містять істотний
дисбаланс прав та обов'язків сторін
договору на шкоду споживача і є
несправедливими, а тому наявні
підстави для визнання договору
недійсним. Зокрема, у договорі звужені
обов'язки лізингодавця, передбачені
діючим законодавством, виключена його
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання обов'язків щодо
передачі предмета лізингу та передачі
цієї речі неналежної якості, значно
розширені права лізингодавця, не
передбачено його обов'язок надати
предмет у стані, який би відповідав
його призначенню, не передбачені умови
щодо розірвання договору з ініціативи
лізингоодержувача у випадку
невиконання зобов'язань відповідачем і
відшкодування шкоди, всупереч вимогам
діючого законодавства визначено
сплату комісійної винагороди у розмірі
10% від вартості предмета договору.

Проте такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачені
підстави визнання недійсними умов
договорів, що обмежують права
споживачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Для кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови
договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; умови договору
завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» істотними умовами
договору лізингу є: предмет лізингу;
строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу);
розмір лізингових платежів; інші умови,
щодо яких за заявою хоча б однієї із
сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Укладаючи договір сторони
з'ясували на яких умовах він
укладається, з власної ініціативи
взяли на себе певні зобов'язання,
виконували їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.
Лізингоодержувач має право вимагати
відшкодування збитків, у тому числі
повернення платежів, що були сплачені
лізингодавцю до такої відмови.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством передбачена
можливість відмовитись від правочину у
разі неналежного виконання
лізингодавцем умов договору, а саме
лише у разі затримки передачі товару в
користування, в інших випадках сторони
мають керуватись умовами договору.

Згідно ст. 808 ЦК України право вибору
продавця предмета лізингу належить як
лізингодавцю, так і лізингоодержувачу.

Відповідно до договору фінансового
лізингу від 24 травня 2014 року продавець
означає юридичну особу чи фізичну
особу - суб'єкта підприємницької
діяльності, найменування, адресу та
реквізити якої зазначено в акті
приймання-передачі предмета лізингу,
який є предметом даного договору.

Тому помилковим є висновок суду про
вибір продавця за договором
відповідачем, а відповідно і висновок
про невідповідність вимогам закону п.
1.4 договору, згідно якого лізингодавець
не відповідає перед
лізингоодержувачем за невиконання
будь-якого зобов'язання щодо якості,
комплектації, справності предмета
лізингу, усунення несправностей
протягом гарантійного строку; за
вищенаведеними зобов'язаннями
відповідає продавець.

Отже суд на викладене уваги не звернув,
у порушення положень ст. ст. 212 - 214, 215 ЦПК
України не врахував, що між сторонами
був укладений цивільно-правовий
договір з дотриманням усіх
передбачених чинним законодавством
вимог, не встановив дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
договору фінансового лізингу та дійшов
помилкового висновку про часткове
задоволення позову ОСОБА_1

При цьому суд застосував положення
Закону України «Про захист прав
споживачів» не у системному зв'язку із
спірними правовідносинами, що
регулюються Законом України «Про
фінансовий лізинг», який є спеціальним.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Білогірського районного
суду від 05 листопада 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: (підпис)
Судді: (підписи)

Вірно:

Головуючий:

____________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції: Давидюк
О.І. Провадження: №
22-ц/792/2480/14

Доповідач: Талалай О.І.
Категорія: 19