Справа № 565/1542/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року
м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд Рівненської
області-

під головуванням судді
Ковтуновича М.І.

при секретарі судового засідання
Ломазі С.О.

з участю:

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні
Кузнецовського міського суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
визначення часток та поділ спільної
сумісної власності подружжя, визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

В суд звернулася ОСОБА_1 з позовом
до ОСОБА_3 про: визнання квартири
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя;
визначення ідеальних часток ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 у праві спільної сумісної
власності на квартиру №15, відповідно
до розміру часток, визначених
експертом; поділ квартири №15 між двома
співвласниками у визначених експертом
частках та визнання у відповідності до
визначеної частки права власності на
квартиру №15 за ОСОБА_1 В цьому ж позові
ОСОБА_1 просить визнати частково
недійсним свідоцтво про право
власності на спірну квартиру серії САА
№049360, виданого територіальною
громадою м.Кузнецовська 19.07.2006р.

Позовні вимоги обгрунтовуються
тим, що із 22.02.1997р. по 06.10.2011р. сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі та
мають двох спільних дітей.

Під час перебування у шлюбі сім'я
ОСОБА_1 в особі відповідача 09.10.2003р.
уклала із Рівненським регіональним
відділенням Державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву
кредитну угоду №30 з додатками до неї та
додатковим договором №30а від 24.03.2006р.
щодо надання позичальнику прямого
адресного (цільового) кредиту на
будівництво (реконструкцію) житла -
квартири №15, в сумі 138946грн. Право
власності на дану квартиру було
зареєстроване за ОСОБА_3 20.10.2006р.
укладено договір іпотеки житла,
збудованого за рахунок коштів
пільгового довготермінового кредиту.

Загальна вартість квартири складає 145329
грн. Перший внесок у погашення
заборгованості, що був сплачений у
період шлюбу за рахунок спільних
коштів становить 6383 грн. Державна
пільга, надана сім'ї ОСОБА_3 для
придбання квартири складає 34737 грн.
Платежі по погашенню кредитних
зобов'язань здійснювала особисто
позивач: 20742 грн. у період шлюбу, а решту
- 83467 грн. вона сплатила за рахунок своїх
особистих коштів після розірвання
шлюбу. Навівши розрахунки, ОСОБА_1
стверджує, що в період шлюбу подружжям
спільними коштами погашено суму
кредиту в розмірі 61862 грн. (в рівних
частках - по 30931 грн.) та 83467 грн. - з
особистих коштів позивача. Тому, сума
кредиту, погашена нею, становить 114398
грн. (30931 грн. + 83467 грн.).

Покликається на те, що необхідність
погашення кредиту ОСОБА_1 обумовлена
існуванням загрози втратити
заставлене майно - квартиру №15, так як
відповідач після розірвання шлюбу не
сплачував кошти по кредитному
зобов'язанню і виникла заборгованість.

Наведеними обставинами та
посилаючись на норми Сімейного кодексу
України позивач доводить, що при
вирішенні питання щодо визначення
часток у праві власності на квартиру
№15 суд повинен відійти від принципу
рівності часток у бік збільшення
частки ОСОБА_1 у праві спільної
сумісної власності, з урахуванням
особистих коштів позивача, внесених на
погашення кредиту.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала
повністю. Уточнювала також, що в цьому
позові не ставиться вимога щодо поділу
квартири №15 у натурі, а в заяві вказано
про поділ для того, щоб суд визначив
ідеальні частки співвласників у праві
власності на квартиру. Під час
з'ясування обставин справи, після
проведених розрахунків, ОСОБА_1 вважає,
що її частка становить 88/100, а частка
відповідача у праві власності на
квартиру №15 - 12/100. Дала суду пояснення,
близькі за змістом із обґрунтуваннями
позовних вимог. Пояснювала також, що
після розірвання шлюбу відповідач
припинив здійснювати внесення
платежів по погашенню кредиту. Позивач
погасила заборгованість по кредиту та
пеню. Кредитор не заперечував проти
внесення позивачем суми на погашення
платежів за кредитним договором. В
липні 2014р. ОСОБА_1 внесла всю суму
належних платежів по кредитному
договору.

Відповідач ОСОБА_3 позову не
визнав повністю. Подав до суду письмові
заперечення, в яких просить повністю
відмовити у позові ОСОБА_1 З його
пояснень також слідує, що до січня 2014р.,
коли в суд було подано перший позов
ОСОБА_1 про поділ майна, ОСОБА_3 надавав
кошти для оплати по кредиту, в тому
числі й після розірвання шлюбу.
Фактично платежі здійснювала ОСОБА_1,
так як вона працювала у ощадбанку і для
неї зручніше було вносити оплату. Після
січня 2014р. відповідач не виявив
документів на квартиру і не мав
реквізитів для оплати, оскільки
документи забрала позивач. У
Рівненському регіональному управлінні
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»
відповідач дізнався, що позивач
звернулася із запитом і внесла
непогашену суму кредиту. В зазначеній
установі йому роз'яснили, що без його
згоди коштів, внесених ОСОБА_1 не можуть
зарахувати на погашення кредиту, а ці
кошти обліковуються окремо.
Заборгованості по кредиту та вимог від
вказаного фонду про погашення
заборгованості не було.

Відповідач вважає, що квартира №15
належить сторонам спільно і визнає, що
частка кожного з них у праві власності
становить ?. Залишок по кредиту теж має
бути сплачений кожним із колишнього
подружжя по 50% від непогашеної суми.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідача -
Рівненського регіонального управління
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву» в
судове засідання не з'явився, надіслав
до суду письмові заперечення, просив
провести розгляд справи у їх
відсутності і в позові відмовити. Суть
заперечень зводиться до того, що в
результаті придбання подружжям
квартири в кредит боргові зобов'язання
несуть обоє з подружжя. У разі поділу
спільного майна подружжя, поділу
підлягають не тільки речі, але й
майнові права і обов'язки, що є об'єктом
права їх спільної сумісної власності.
Вважають, що спірна квартира є спільним
майном подружжя, тому і обов'язок по
погашенню кредиту є у обох сторін.
Зазначають, що твердження про те, що
позивач погасила кредит, не
відповідають дійсним обставинам, так
як вона не є стороною кредитної угоди,
що укладалася в інтересах сім'ї, а на
сьогодні у зв'язку із розлученням,
позивач не є членом сім'ї відповідача.
Тому, кошти, сплачені ОСОБА_1 не можуть
бути зараховані в рахунок погашення
кредиту. Позивач зобов'язана лише
відшкодувати свою частку по кредитному
договору для відповідача. У
Рівненському регіональному управлінні
фонду відсутні будь-які докази
покладення боржником ОСОБА_3 обов'язку
по виконанню зобов'язань по кредитній
угоді на ОСОБА_1, відтак виконання
зобов'язання, здійснене ОСОБА_1
Рівненським регіональним управлінням
не приймалося. Кошти, сплачені нею
обліковуються на рахунку, на погашення
кредиту не зараховуються і можуть бути
повернуті ОСОБА_1 на її вимогу.
Відзначають, що погашення кредиту
ОСОБА_3 проводиться своєчасно,
заборгованість відсутня, звернення
стягнення на майно не здійснюється,
тому вважають безпідставними
посилання на ст.528 ч.3 ЦК України.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору виконавчого комітету
Кузнецовської міської ради
Рівненської області Лазарчук Т.М.
заперечувала проти визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру №15. Посилалась,
що згідно кредитного договору
передбачено здійснення видачі
свідоцтва про право власності
позичальнику.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
представника третьої особи, дослідивши
та оцінивши в сукупності докази у
справі приходить до висновку про
задовольнення позову частково.

Під час з'ясування обставин
справи і перевірки їх доказами судом
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі із
22.02.1997р. по 06.10.2011р.

09.10.2003р. ОСОБА_3 в інтересах сім'ї
укладено кредитну угоду №30 із
Рівненським регіональним відділенням
Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву та 23.03.2006р.
додатковий договір, згідно яких було
отримано кредит на будівництво житла, -
квартири №15, в сумі 138946 грн. з терміном
повернення 30 років з дати укладення
кредитної угоди. Після завершення
будівництва житла відповідач отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно (квартиру №15) від
19.07.2006р. серії САА №049360. Між подружжям
ОСОБА_3 не було домовленостей щодо
часток у спільно набутому майні
подружжя.

Застосуванню до спірних
правовідносин підлягають норми
Сімейного кодексу, що були чинні на час
набуття квартири №15 у власність.

Відповідно до ст.60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності. Ст.70
СК встановлено, що у разі поділу майна,
що є об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Отже, виходячи із зазначених
обставин, які сторонами визнаються та
не оспорюються, суд приходить до
висновку, що квартира №15 була набута
сторонами в період шлюбу, в липні 2006р., і
тому, належить позивачу і відповідачу
на праві спільної сумісної власності.

На думку суду, не спроможними є
доводи сторони позивача, з посиланням
на норму ст.57 ч.7 СК, про те, що її частка
у спільній сумісній власності на
квартиру збільшилася (до 88/100), у зв'язку
із достроковим виконанням нею
зобов'язань по цільовому пільговому
кредиту на будівництво житла. При цьому
суд виходить із того, що ст.57 ч.7 СК
визначено - якщо у придбання майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя, то
частка у цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою
приватною власністю. Однак у суді
встановлено, що ОСОБА_1 у придбання
квартири №15 ( набута у власність у 2006р.),
особисто належних їй коштів не було
вкладено. Та обставина, що позивач, уже
після набуття квартири №15 у спільну
сумісну власність, і після припинення
шлюбу перерахувала кошти з метою
дострокового у повному обсязі
погашення кредиту на будівництво
житла, не є законною підставою для
збільшення її частки у спільній
сумісній власності. Таку дію позивача
можна розглядати лише у площині
виконання спільно набутого подружжям
ОСОБА_1 майнового обов'язку.

Реального ризику втрати житла не було,
так як позичальник не заявляв про
звернення стягнення на квартиру №15.

Тому, вирішуючи спір у межах
заявлених вимог, суд вбачає підстави
для визнання квартири №15 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, та визначення ідеальних
рівних часток - по ?, кожного із сторін у
праві спільної сумісної власності на
квартиру №15. На думку суду, визначення
часток є можливим і доцільним, з метою
досягнення визначеності сторін у цих
правовідносинах, навіть без реального
поділу спірної квартири. Це також
сприятиме поділу спільно набутих
майнових обов'язків.

Враховуючи, що відповідно до ст.60
ч.1 СК квартира №15 належить на праві
спільної власності не лише ОСОБА_3, а й
ОСОБА_1, то свідоцтво про право
власності на квартиру №15 в цій частині
не відповідає дійсним обставинам
справи і найбільш прийнятним способом
захисту прав позивача у цій частині є
визнання оспорюваного свідоцтва
частково недійсним, а саме - в частині
належності відповідачу цілої квартири
№15, а не ? частки.

За таких обставин позов має бути
задоволений частково.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 215 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Визначити
ідеальні частки сторін у праві
спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 по ? частки у праві спільної
сумісної власності на квартиру
АДРЕСА_1, за кожним.

Визнати частково недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
серії САА № 049360 від 19.07.2006р. в частині
визнання за ОСОБА_3 права власності
саме на цілу квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1, -
відмовити, через безпідставність.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 726
(сімсот двадцять шість) гривень 42
копійки судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Кузнецовський
міський суд Рівненської області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С у д д я :