Провадження № 2/127/1048/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі головуючого судді Кашпрука
Г.М.,

секретаря Мироненко В.В.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
за участю третьої особи без
самостійних вимог на стороні позивача
ОСОБА_4, про визнання майна особистою
приватною власністю, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Вінницького
міського суду Вінницької області із
первісним позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя.

ОСОБА_2 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання майна таким, що не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права особистої приватної
власності. 16.01.2014 року судом об'єднано
позовні вимоги за зустрічним позовом
ОСОБА_2 у одне провадження із первісним
позовом ОСОБА_3

Зустрічний позов ОСОБА_2
мотивований тим, що 19.05.2007 року між
сторонами було зареєстровано шлюб,
який проіснував до 10.01.2013 року, коли був
розірваний рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області по
справі № 232/3706/12. В той же час позивачка
зазначає, що шлюбні відносини між нею
та колишнім чоловіком почали
руйнуватись фактично ще влітку 2010 року,
коли вони перестали вести спільне
господарство, ОСОБА_3 почав проживати
окремо, а ОСОБА_2 самостійно утримувала
та доглядала спільну доньку. У зв'язку
із розривом стосунків із чоловіком, у
позивачки виникла необхідність пошуку
помешкання для проживання із дитиною, а
тому вона звернулась по допомогу до
батька ОСОБА_3останній надав ОСОБА_2
кошти у розмірі 350 000,00 грн. під
зобов'язання придбати за них собі у
власність квартиру, що позивачка і
зробила. ОСОБА_2 стверджує, що саме за
батькові кошти нею була придбана
спірна квартира АДРЕСА_1.

Враховуючи наведені обставини та
беручи до уваги вимоги первісного
позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулась до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1
її особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 13.05.2014 року, у
зв'язку із повторною неявкою позивача
та його представника, залишено без
розгляду первісний позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 13.05.2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_2 та її представник за договором
про надання правової допомоги адвокат
ОСОБА_1 вимоги позову підтримали у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві.

Третя особа ОСОБА_4 не заперечував
проти задоволення позову ОСОБА_2

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 та його представник за
договором про надання правової
допомоги адвокат ОСОБА_5 в судове
засідання повторно не з'явились,
причини своєї неявки суду не
повідомили. В ході судового розгляду
справи позов ОСОБА_2 не визнали з
підстав, викладених у письмових
запереченнях.

Суд ухвалив проводити розгляд
справи за відсутності відповідача
ОСОБА_3 та його представника.

В ході судового розгляду по
справі встановлено наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про укладення
шлюбу, виданого 19.05.2007 року відділом
ЗАГС Красногвардійського району
комітету у справах ЗАГС уряду
Санкт-Петербургу РФ, ОСОБА_3 уклав шлюб
із ОСОБА_2, якій після реєстрації шлюбу
присвоєно прізвище «ОСОБА_2».

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_7,
батьками якої, відповідно до свідоцтва
про народження серії НОМЕР_1, виданого
відділом РАЦС Теплицького районного
управління юстиції Вінницької області
13.09.2007 року, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно письмової розписки від
05.09.2010 року, складеної власноручно
ОСОБА_2, вона отримала від ОСОБА_4 кошти
в сумі 350 000,00 грн. під зобов'язання
придбати у свою приватну власність
квартиру.

14.09.2010 року ОСОБА_2 уклала з
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11
договір купівлі-продажу, на підставі
якого ОСОБА_2 придбала у власність
квартиру АДРЕСА_1. Даний договір
купівлі-продажу того ж дня було
посвідчено приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_12 за реєстровим № 3455.
Відповідно до умов пункту 2.1. Договору,
за домовленістю сторін продаж вчинено
за 343 650,00 грн., які продавці отримали від
покупця до підписання договору.

14.09.2010 року за заявою ОСОБА_2 було
проведено державну реєстрацію її права
власності на спірну квартиру, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 27318525, виданому КП «ВМБТІ».

Заочним рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 10.01.2013 року
по справі № 232/3706/12 розірвано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно довідки, виданої Управлінням
праці та соціального захисту населення
Теплицької районної державної
адміністрації Вінницької області № 321
від 06.05.2014 року, ОСОБА_2 в період з 28.11.2007
року по 31.05.2010 року перебувала на обліку
в управлінні та отримувала допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьох років.

Відповідно до копії трудової книжки
серії НОМЕР_2, ОСОБА_4 починаючи з 01.02.2007
року прийнятий на посаду виконавця
робіт у ТОВ «Шатро».

Згідно листа № 1-4/04 від 04.04.2011 року
надано дозвіл на в'їзд на територію
урочища «Межигір'я» начальнику
дільниці ОСОБА_4

В судовому засіданні в якості
свідка було допитано батька ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 Останній пояснив суду, що він за
фахом є інженером будівельником, і
тривалий час офіційно працює
бригадиром або начальником дільниці в
різних будівельних фірмах, в тому числі
і за кордоном, а саме в Німеччині та
Російській Федерації у м.
Санкт-Петербург. З 2002 року по 2006 рік він
працював у РФ на посаді прораба у БК
«Прагма-Строй», а також був помічником
депутата. За цей час він зібрав певні
грошові заощадження. Крім того, з 2007
року він працював виконавцем робіт та
начальником дільниці у ТОВ «Шатро», яке
було генеральним підрядником при
будівництві маєтку колишнього
Президента України В. Януковича в
урочищі «Межигір'я», де теж отримував
значну заробітну плату. У 2010 році до
нього звернулась донька ОСОБА_2, яка
пояснила, що вони із чоловіком ОСОБА_3
фактично разом вже не проживають та
мають намір розірвати шлюб. Оскільки їй
з дитиною не буде де проживати, вона
попросила кошти на придбання іншого
житла, а тому він надав їй необхідну
суму під розписку.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що
вона була присутньою при передачі
коштів її чоловіком доньці ОСОБА_2 на
придбання квартири. Додатково
пояснила, що її колишній зять ОСОБА_3
постійного офіційного місця роботи не
мав, а тому в нього не було можливості
самостійно зібрати суму коштів,
необхідну для придбання квартири.
ОСОБА_2 теж не мала можливості зібрати
відповідні кошти, оскільки вона
тривалий час перебувала у відпустці по
догляду за дитиною.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного
кодексу України визначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
визначено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень пункту 23
Постанови пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Пунктом 24 цієї ж постанови Пленуму ВС
України судам рекомендовано при
вирішенні судових спорів даної
категорії враховувати, що до складу
майна, що підлягає поділу, включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто.

Відповідно до вимог частини 2 статті 331
Цивільного кодексу України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до частини 3 статті 368
Цивільного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж
статті, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог частини 3 статті 61
ЦПК України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Заслухавши думку сторін та
пояснення свідків, дослідивши
матеріали справи та оцінивши зібрані
докази у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про задоволення позову
ОСОБА_2 з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони в період
з 19.05.2007 року по 10.01.2013 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
спільну доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Фактично шлюбні відносини між
сторонами почали погіршуватись, а з
літа 2010 року сторони припинили ведення
спільного господарства. В даний період
ОСОБА_2 звернулась до свого батька
ОСОБА_4 та отримала від нього згідно
розписки від 05.09.2010 року кошти у
розмірі 350 000,00 грн. під зобов'язання
придбати за них квартиру для себе та
своєї доньки. 14.09.2010 року ОСОБА_2 уклала
договір купівлі-продажу та придбала у
власність квартиру АДРЕСА_1 ум. Вінниці.
Під час укладення даного договору,
позивачка дозволу від ОСОБА_3 не брала.

В судовому засіданні було доведено той
факт, що подружжя ОСОБА_3 не мало
фінансової можливості зібрати кошти у
необхідному розмірі для придбання
власної квартири, оскільки ОСОБА_2
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною, а ОСОБА_3 не мав постійного
офіційного місця роботи, а періодично
виїжджав до РФ на роботу будівельником
різноробочим. В той же час, батько
позивачки ОСОБА_4, який залучений до
участі у справі в якості третьої особи
без самостійних вимог на предмет спору,
довів документально, а також показами
свідка розмір своїх доходів, які надали
йому змогу зібрати коштів достатньо
для придбання квартири.

Враховуючи наведене, суд вважає
зустрічний позов ОСОБА_2 доведеним та
таким, що підлягає до задоволення.

Питання судових витрат суд
вирішує у відповідності до положень
статті 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
статтями 57, 60 - 62 Сімейного кодексу
України, статтями 331, 368 Цивільного
кодексу України, статтями 11, 15, 27, 30, 58 - 60,
88, 212, 214 - 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Зустрічний позов ОСОБА_2
задовольнити у повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 такою,
що не є об'єктом спільного сумісного
майна колишнього подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право особистою
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 в рахунок понесених позивачем
судових витрат по сплаті судового
збору 3 654,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено
сторонами до апеляційного суду
Вінницької області протягом десяти
днів після його проголошення, шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції.

Особи, які не були присутніми у
судовому засіданні, можуть оскаржити
рішення суду протягом десяти днів,
після отримання його копії.

Суддя :

Г.М.Кашпрук