У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука
М.І.,Мартинюка В.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до Державного комітету України
з питань регуляторної політики та
підприємництва, державного
підприємства «ТВК» Державної служби
України з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва, третя
особа - Державна служба України з
питань регуляторної політики та
розвитку підприємництва, про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7,
який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду Одеської області від
17 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом до Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва, державного
підприємства «ТВК» Державної служби
України з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва, третя
особа - Державна служба України з
питань регуляторної політики та
розвитку підприємництва, про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 02 жовтня 2009 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 03 грудня 2009 року
його було поновлено на посаді
директора ДП «Південь» (в подальшому
змінило назву на ДП «ТВК»). Дане рішення
відповідачем тривалий час не
виконувалось і лише 20 травня 2010 року
згідно наказу № 125 Голови Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва його було
поновлено на посаді директора ДП
«Південь» з 21 травня 2010 року. Однак, він
не встиг приступити до виконання своїх
обов'язків, оскільки його було знову
звільнено на підставі наказу № 126 від 21
травня 2010 року.

Позивач також зазначав, що Рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
13 жовтня 2010 року, яке було змінено, в
частині визначення розміру моральної
шкоди, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 08 лютого 2011 року,
на його користь з ДП «Південь» було
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 03 жовтня
2009 року по 20 травня 2010 року в розмірі
88 616,70 грн та моральну шкоду в розмірі 1
000,00 грн.

Крім того, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 06 грудня 2010
року його було поновлено на роботі на
посаді директора ДП «Південь» та
стягнуто на його користь середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 77 058,00 грн, а також
відшкодовано моральну шкоду в розмірі
40 000,00 грн. Вказане рішення було змінено
апеляційним судом Одеської області від
31 березня 2011 року в частині
відшкодування моральної шкоди та
стягнуто на його користь у
відшкодування моральної шкоди 2 000,00
грн, в іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У зв'язку із тим, що рішення Київського
районного суду м. Одеси від 06
грудня 2010 року не виконується
відповідачем, просив стягнути з нього
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 617 702,82 грн та моральну
шкоду в розмірі 65 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26 квітня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державного підприємства «ТВК» на
користь ОСОБА_6 середню заробітну плату
за час вимушеного прогулу в сумі 424 902,42
грн та моральну шкоду в розмірі 1 000,00
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17 грудня 2013 року, рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове про відмову в
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в
інтересах ОСОБА_6 просить скасувати
рішення апеляційного суду Одеської
області від 17 грудня 2013 року,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в позові,
апеляційний суд виходив із того, що
позивача було звільнено з роботи на
підставі наказу № 382 від 30 липня 2008
року, у зв'язку з закінченням строку дії
контракту; на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від
02 жовтня 2009 року його було
поновлено на роботі, однак суд не
визнав незаконним та не скасував наказ
№ 382 від 30 липня 2008 року про звільнення
ОСОБА_6 у зв'язку із закінченням строку
дії контракту; за таких обставин,
враховуючи особливості
працевлаштування позивача на роботу по
контракту, термін дії якого закінчився
24 травня 2008 року, наказ Міністерства
оборони України від 30 липня 2008 року № 382
на підставі якого ОСОБА_6 звільнено
продовжує діяти і є законним, так як не
оскаржений позивачем, тому відсутні
правові підставі для стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання судового рішення.

Однак, такий висновок зроблено судом
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, належної оцінки наданих ними
доказів.

Судом встановлено, що наказом Міністра
оборони України № 382 від 30 липня
2008 року ОСОБА_6 було звільнено з посади
директора ДП «Південь».

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 02 жовтня 2009 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 03 грудня 2009 року
ОСОБА_6 було поновлено на роботі на
посаді директора ДП «Південь»
та стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 136 777,56
грн.

Незважаючи на те, що рішення в частині
поновлення на роботі підлягало
негайному виконанню, позивача було
поновлено на роботі лише 20 травня
2010 року згідно наказу № 125 Голови
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва.

Однак, ОСОБА_6 не встиг приступити до
виконання своїх трудових обов'язків, у
зв'язку з тим, що наказом Державного
комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва № 126 від 21 травня 2010
року його було знову звільнено з посади
директора ДП «Південь».

Судом також встановлено, що рішенням
Київського районного суду м.
Одеси від 13 жовтня 2010 року, яке було
змінено, в частині визначення розміру
моральної шкоди, рішенням апеляційного
суду Одеської області від 08 лютого 2011
року, стягнуто з ДП «Південь» на
користь ОСОБА_6 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 03
жовтня 2009 року по 20 травня 2010 року в
розмірі 88 616,70 грн та моральну шкоду в
розмірі 1 000,00 грн

Крім того, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 06 грудня
2010 року ОСОБА_6 було поновлено на роботі
на посаді директора ДП
«Південь» та стягнуто на його користь
середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу в сумі 77 058,00 грн, а
також відшкодовано моральну шкоду в
розмірі 40 000,00 грн. Вказане рішення було
змінено апеляційним судом Одеської
області від 31 березня 2011 року в частині
відшкодування моральної шкоди та
стягнуто на користь ОСОБА_6 у
відшкодування моральної шкоди 2 000,00
грн, в іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У зв'язку з тим, що відповідач
добровільно не виконував рішення
Київського районного суду м. Одеси від
06 грудня 2010 року в частині поновлення
ОСОБА_6 на посаді директора ДП «ТВК»
було відкрито виконавче провадження.

За невиконання судового рішення
державним виконавцем було накладено
штраф на Державний комітет України з
питань регуляторної політики та
підприємництва.

Крім того, позивач звертався з
численними скаргами з приводу
невиконання судового рішення.

Отже, судом першої інстанції правильно
встановлено, що рішення Київського
районного суду м. Одеси від 06 грудня 2010
року не виконане у повному обсязі,
ОСОБА_6 не поновлено на роботі, тому він
і досі перебуває у вимушеному прогулі.

Відповідно до ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП
України, ст. 77 Закону України «Про
виконавче провадження», негайне
виконання рішення суду означає
обов'язок, а не право власника не
пізніше наступного дня після
проголошення судового рішення видати
наказ (розпорядження) про поновлення на
роботі і фактично допустити його до
виконання попередніх обов'язків.

Згідно ст. 236 КЗпП України у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд послався лише на те, що
оскільки позивач не оскаржив наказ № 382
від 30 липня 2008 року про його звільнення,
у зв'язку із закінченням строку
контракту, тому він є чинним на даний
час і підстав для стягнення середнього
заробітку за затримку виконання
судового рішення немає, однак не
врахував, що в мотивувальній частині
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 02 жовтня 2009 року вказаний
наказ був визнаний таким, що грубо
порушує конституційні права ОСОБА_6 і
його права на працю, у зв'язку із чим був
задоволений позов про поновлення його
на посаді директора ДП «Південь».

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог ОСОБА_6 в частині визнання його
таким, що знаходився в період з 07 грудня
2010 року по 19 березня 2013 року у
вимушеному прогулі, у зв'язку з
невиконанням рішення суду в частині
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання рішення суду, оскільки
негайного виконання рішення суду про
поновлення на роботі ОСОБА_6 не
відбулося та він не був поновлений на
посаді.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, суди не
врахували положень ст. 237-1 КЗпП України
та роз'яснень, викладених в п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», згідно яких, за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров`я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої приналежності.

Отже, відшкодування моральної
(немайнової) шкоди здійснюється за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин, а саме,
незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров`я умовах
тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції
задовольняючи частково позовні вимоги
про відшкодування моральної шкоди, не
врахував, що позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення середнього
заробітку за час невиконання судового
рішення про поновлення на роботі, тобто
в даному випадку діючим законодавством
не передбачено відшкодування
моральної шкоди, оскільки вона була
відшкодована при ухваленні рішення про
поновлення на роботі.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, що є підставою для скасування
судового рішення з направленням справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в
інтересах ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 17 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук