У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання договору
дарування квартири недійсним,
відшкодування майнової та моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 15 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 13 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним вище позовом,
посилаючись на те, що вона 30 жовтня 2010
року подарувала відповідачу 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 під впливом тяжких
обставин, а саме вони з покійною матір'ю
були самотніми і потребували
сторонньої допомоги в частині
утримання майна в належному стані,
оплаті житлово-комунальних послуг,
витрат на лікування, а відповідач
обіцяв надати таку допомогу, проте не
надав.

Ураховуючи викладене, позивач на
підставі ст. 233 ЦК України просила суд
визнати договір дарування від 30 жовтня
2010 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1
недійсним з моменту його укладення;
визнати за нею право власності на
вказану частку квартири; стягнути з
відповідача на її користь 10 тис. грн на
відшкодування майнової шкоди та
100 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 січня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 13 лютого
2014 року, клопотання ОСОБА_4 про закриття
провадження у справі задоволено
частково. Провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
договору дарування від 30 жовтня 2010 року
1/2 частку квартири АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним з
моменту його укладення та визнання за
ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку
вказаної квартири закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу в частині визнання
недійсним договору дарування від 30
жовтня 2010 року до суду першої інстанції
для провадження розгляду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю- доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Закриваючи
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання договору
дарування від 30 жовтня 2010 року
недійсним з моменту його укладення та
визнання за ОСОБА_3 права власності на
1/2 частку вказаної квартири, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що є рішення суду, яке набрало
законної сили та яким вирішено спір між
тими самими сторонами, про той самий
предмет спору й з тих самих підстав.

Погодитись з таким
висновком суду не можна, оскільки до
них суд дійшов з порушенням норм
процесуального права, а апеляційний
суд зазначені порушення не усунув.

Судом установлено, що в лютому 2013 року
ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до
ОСОБА_4, треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору дарування квартири, в якому
просила визнати недійсним укладений
між сторонами договір дарування від 30
жовтня 2010 року 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1 на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК
України, посилаючись на те, що він був
укладений внаслідок помилки, оскільки
вона вважала, що укладає з ОСОБА_4
договір довічного утримання.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10 грудня
2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Зазначене рішення суду визнано судами
як таке, що ухвалене з приводу спору між
тими самими сторонами, про той же самий
предмет і з тих же самих підстав, з яких
у серпні 2013 року заявлено новий позов
про визнання договору дарування
квартири недійсним.

Разом з тим, позови вважаються
тотожними тільки в тому випадку, коли в
них одночасно співпадають сторони,
підстава і предмет. При визначенні
підстави позову як елементу його
змісту, суд повинен перевірити на
підставі чого, тобто яких фактів
(обставин) і закону, позивач просить про
захист свого права.

Звернувшись до суду з
новим позовом, на відміну від
попереднього, позивач зазначала нові
факти укладення спірного договору та
просила суд на підставі ст.
ст. 230, 233 ЦК України визнати його
недійсним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до чч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч. 1
- 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 230 ЦК України передбачено
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, а саме, якщо одна зі
сторін правочину навмисне ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216 цього
Кодексу. Сторона, яка скористалася
тяжкою обставиною, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки і
моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку
з вчиненням цього правочину.

Ураховуючи викладене, судова колегія
вважає, що суд на зазначене уваги не
звернув та не з'ясував усіх обставин, що
мають процесуальне значення для
прийняття рішення про закриття
провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України
суд касаційної інстанції скасовує
ухвалу і передає питання на новий
розгляд до суду першої інстанції, якщо
було порушено порядок, встановлений
для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 15 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 13 лютого
2014 року скасувати, а справу передати до
суду першої інстанції для розгляду
справи по суті.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська