Справа № 697/1473/14-ц
№ пров. 2/697/473/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року

Канівський міськрайонний суд
Черкаської області

в складі : головуючого судді - Льон О.М.

з участю секретаря - Дрянової
Н.В.

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідачів - Король
І.О., Петасюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Каневі Черкаської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Шевченківського
національного заповідника
Міністерства культури України та
Міністерства культури України про
стягнення належних працівнику сум,
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
Шевченківського національного
заповідника про стягнення належних
працівнику сум, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що перебував в
трудових відносинах з відповідачем,
поскільки згідно наказу Міністерства
культури і туризму України № 764/0/17-10 від
02.12.2010 його було призначено на посаду
генерального директора
Шевченківського національного
заповідника. Трудовий договір був у
формі Контракту №461, який було укладено
з Міністерством культури і туризму
України 02.12.2010 терміном на три роки.
17.10.2013 ним була подана заява Міністру
культури України про «звільнення з
посади в зв'язку з виходом на пенсію з
15.10.2013».

За наказом Міністерства культури
України № 698/0/17-13 від 15.10.2013 було
розірвано контракт та звільнено
позивача з посади генерального
директора Шевченківського
національного заповідника за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
згідно ст.38 КЗпП України.

При цьому п.3.11 розділу 3 даного
Контракту передбачалося, що «у разі
виходу Керівника на пенсію йому
виплачується грошова допомога в
розмірі п'яти посадових окладів
відповідно до чинного законодавства».

Своєю заявою від 28.11.2013 позивач
звернувся до Міністра культури України
Новохатько Л.М. з проханням виплатити
йому грошову винагороду в зв'язку з
виходом на пенсію відповідно до умов
контракту, на що отримав відповідь від
30.12.2013 в якій було «звернуто увагу
ОСОБА_1 на те, що зазначена виплата
здійснюється закладом культури, в
якому працює керівник, в даному випадку
заповідником».

10.01.2014 він звернувся до Шевченківського
національного заповідника із заявою
про здійснення даної виплати, але ні
виплат, ні письмової відмови від
заповідника не отримав, тому змушений
був звернутись до суду за захистом
своїх прав.

В подальшому позивач заявив клопотання
про залучення співвідповідача -
Міністерства культури України та
уточнив свої позовні вимоги, в яких
просив стягнути з відповідачів на його
користь невиплачену грошову допомогу в
зв'язку з виходом на пенсію в розмірі
п'яти посадових окладів, що становить 34
110,00 грн., середній заробіток за весь час
затримки розрахунку в період з 15.10.2013 до
22.09.2014, що становить 101 140,00 грн., завдану
моральну шкоду в сумі 1 грн. та витрати
на правову допомогу в сумі 6820 грн..

У судовому засіданні позивач та його
представники підтримали позов та
просили його задовольнити в повному
обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача Шевченківського
національного заповідника позов не
визнав та просив відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
належним відповідачем є Міністерство
культури України, поскільки відповідно
до контракту, укладеного між ОСОБА_1 та
Міністерством культури і туризму
України ( на даний час Міністерство
культури України) 02.12.2010 терміном на три
роки до 02.12.2013 виникли трудові
відносини і Міністерство культури
України для позивача є роботодавцем, а
в розумінні ст.ст. 47,116,117 КЗпП України -
уповноваженим органом (власником -
Держава). Шевченківський національний
заповідник, як юридична особа -
державний заклад культури сфери
управління Міністерства культури
України не є стороною контракту та
учасником трудових відносин між
Міністерством культури України та
позивачем, трудова книжка позивача
зберігалася і заповнювалася
роботодавцем - Міністерством культури
України. Наказ Міністерства культури
України від № 698/0/17-13 від 15.10.2013 про
розірвання контракту та звільнення
позивача з посади генерального
директора Шевченківського
національного заповідника за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
згідно ст.38 КЗпП України не містить
вказівки про проведення розрахунку та
виплати вихідної допомоги. Без
відповідного розпорядчого рішення
уповноваженого органу (Міністерства
культури України) виплата грошової
допомоги Заповідником неможлива,
поскільки це буде суперечити Статуту
заповідника. У свою чергу розрахунок з
позивачем при його звільненні за
невикористану відпустку Заповідником
проведено на підставі вказаного вище
наказу МКУ та загальнообов'язкових
норм законів ( ч.1ст.24 ЗУ «Про
відпустки», ч.1ст.83 КЗпП України) на
підставі наказу, виданого позивачем, як
генеральним директором заповідника в
останній робочий день за його підписом
від 15.10.2013 за № 158к про проведення
розрахунку, за яким бухгалтерією
Заповідника проведено йому відповідні
нарахування та виплату належних
коштів.

У судове засідання представник
відповідача Міністерства культури
України не з'явився, надав заяву про
розгляд справи за його відсутності, в
попередніх судових засіданнях позов не
визнав, посилаючись на те, що на
підставі наказу Міністерства культури
України від № 698/0/17-13 від 15.10.2013 про
розірвання контракту та звільнення
позивача з посади генерального
директора Шевченківського
національного заповідника за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
згідно ст.38 КЗпП України, було видано та
підписано генеральним директором
заповідника ОСОБА_1 наказ №158к про
проведення розрахунку, в якому
зобов'язано бухгалтерію заповідника
провести розрахунок за фактично
відпрацьований час у жовтні поточного
року та виплатити компенсацію за
невикористану відпустку(а.с.113).
Вказаний розрахунок був проведений
згідно вимог ч.1ст.24 ЗУ «Про відпустки»
та ч.1ст.83 КЗпП України і вказані
виплати є обов'язковими, тому здійснені
без відповідної заяви позивача щодо її
виплати. Зазначений наказ заповідника
№158к не містить вказівки щодо виплати
грошової допомоги в розмірі п'яти
посадових окладів, передбаченої п.3.11
Контракту, оскільки згідно ст.2 Закону
України «По оплату праці» зазначена
виплата за структурою заробітної плати
відноситься до інших заохочувальних та
компенсаційних виплат. Будь-яких
додаткових погоджень Міністерства
культури України для виплати
передбаченої Контрактом грошової
допомоги в розмірі п'яти посадових
окладів чинним законодавством не
передбачено, а тому позивач, як
генеральний директор заповідника мав
повне право в наказі про проведення
розрахунку зазначити про її виплату. На
момент звільнення звернень позивача до
Міністерства культури України щодо
виплати грошової допомоги в розмірі
п'яти посадових окладів не було,
позивач вперше звернувся з проханням
щодо виплати вказаної допомоги 28.11.2013,
тобто після припинення трудових
правовідносин. Отже представник
вважає, що виплата, передбачена п.3.11
Контракту не проведена з вини позивача
(на той час генерального директора
Шевченківського національного
заповідника), оскільки його заява
написана після розірвання Контракту не
може бути підставою для виплати
грошової допомоги, передбаченої
Контрактом, за яким трудові відносини
припинені.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, свідка, вивчивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організації
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.
Законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 КЗпП України
підприємства, установи, організації в
межах своїх повноважень і за рахунок
власних коштів можуть установлювати
додаткові порівняно із законодавством
трудові та соціально-побутові пільги
для працівників.

Відповідно до статті 21 КЗпП України
контракт є особливою формою трудового
договору, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому
числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін.

Шевченківський національний
заповідник (далі - Заповідник) є
об'єктом державної власності,
перебуває у сфері управління
Міністерства культури України (орган
управління майном).

Відповідно до пункту 10.1. розділу 10
Статуту Заповідника, затвердженого
наказом Міністерства від 13.08.2012 року №
862 (далі - Статут), керівництво
Заповідником здійснює генеральний
директор, який призначається на посаду
шляхом укладення контракту та
звільняється з посади органом
управління майном.

Типова форма контракту з керівником
підприємства, що є у державній масності
затверджена постановою Кабінету
Міністрів України від 02.08.1995 року № 597
«Про Типову форму контракту з
керівником підприємства, що є у
державній власності» (далі - Постанова
№ 597).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про
культуру» керівники закладів культури
призначаються на посаду шляхом
укладення з ними трудового договору
(контракту). Також, Положенням про
порядок укладання контракту з
керівником підприємства, що є у
державній власності, при прийнятті на
роботу, і затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 №
203 (далі - Положення), встановлено, що
наймання керівника підприємства, що є у
державній власності, здійснюється
шляхом укладання з ним контракту.

Пунктом 15 Положення передбачено, що при
укладанні контракту сторони можуть
передбачати додаткові пільги, не
встановлені чинним законодавством, за
рахунок власних коштів підприємства.
За умови припинення контракту в зв'язку
з виходом керівника підприємства на
пенсію або одержанням ним трудового
каліцтва можуть передбачатися виплати
компенсацій, крім встановлених пенсій
та виплат, пов'язаних з відшкодуванням
заподіяної йому шкоди.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 19.03.1993 № 203 «Про застосування
контрактної форми трудового договору з
керівником підприємства, що є у
державній власності», а саме пунктом
четвертим, чітко визначено, що оплата
праці та матеріальне забезпечення
керівника підприємства визначаються у
контракті, провадяться за рахунок
коштів підприємства і
встановлюються у прямій залежності
від результатів
виробничо-господарської діяльності
підприємства.

Виплата п'яти посадових окладів
передбачена Постановою № 597, де у
пункті 20 зазначено, що у разі виходу
Керівника на пенсію йому виплачується
грошова допомога у розмірі не більше
п'яти посадових окладів.

Судом встановлено, що згідно наказу
Міністерства культури і туризму
України № 764/0/17-10 від 02.12.2010 ОСОБА_1
призначено на посаду генерального
директора Шевченківського
національного заповідника на підставі
Контракту №461, укладеного між
Міністерством культури і туризму
України та позивачем 02.12.2010 терміном на
три роки до 02.12.2013 (а.с.13-20).

При цьому п.3.11 розділу 3 даного
Контракту передбачалося, що «у разі
виходу Керівника на пенсію йому
виплачується грошова допомога в
розмірі п'яти посадових окладів
відповідно до чинного законодавства».

10.10.2013 позивачем була подана заява
Міністру культури України про
«звільнення з посади в зв'язку з
виходом на пенсію з 15.10.2013» (а.с.86).

Згідно пенсійного посвідчення №
НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_1
вбачається дата його видачі Пенсійним
фондом України - 14.10.2013 (а.с.129).

За наказом Міністерства культури
України № 698/0/17-13 від 15.10.2013 було
розірвано контракт та звільнено
позивача з посади генерального
директора Шевченківського
національного заповідника за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
згідно ст.38 КЗпП України (а.с.87).

Заявою від 28.11.2013 позивач звернувся до
Міністра культури України Новохатько
Л.М. з проханням виплатити йому грошову
винагороду в зв'язку з виходом на
пенсію відповідно до умов контракту
(а.с.22), на що отримав відповідь від
30.12.2013 за № 1606/15/53-13, в якій було
«звернуто увагу ОСОБА_1 на те, що
зазначена виплата здійснюється
закладом культури, в якому працює
керівник, в даному випадку
заповідником» (а.с.23).

17.01.2014 позивач звернувся до в.о.
генерального директора
Шевченківського національного
заповідника Туліна В.І. із заявою про
здійснення «грошової винагороди в
зв'язку з виходом на пенсію відповідно
до умов контракту» (а.с.114), у зв'язку з
чим Заповідник звернувся за
роз'ясненням до управління правового
забезпечення Міністерства культури
України (а.с.115), і отримавши відповідь
Міністерства від 07.02.2014 (а.с.116), в.о.
генерального директора Заповідника
видав наказ від 13.03.2014 про виплату
грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі
п'яти посадових окладів за рахунок
загального фонду заробітної плати при
наявності коштів (а.с.117), який в
подальшому був скасований відповідним
наказом генерального директора
Заповідника Туліна В.І., поскільки
наказ Міністерства культури України не
містить вказівки про виплату даної
грошової допомоги (а.с.120).

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст.116
цього Кодексу.

За ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
працівникові сум у строку, зазначені в
ст.116 цього Кодексу, при відсутності
спору про їх розмір підприємство ,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Розділом 3 Контракту чітко передбачено,
«щоквартальна премія, матеріальна
допомога на оздоровлення, грошова
винагорода за сумлінну працю та
зразкове виконання трудових обов'язків
та матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань надаються
керівнику за погодженням з
Міністерством (Органом управління
майном)». Погодження виплати грошової
допомоги в розмірі п'яти посадових
окладів у разі виходу на пенсію
керівника, Контрактом та чинним
законодавством не передбачено.

Допитана у суді свідок ОСОБА_11, яка
працює заступником директора
Департаменту фінансового забезпечення
Міністерства культури України,
пояснила, що в зв'язку з тим, що фонд
заробітної плати обліковується за
місцем роботи позивача, всі належні
йому виплати проводяться заповідником.
При цьому, згідно контракту виплата
грошової допомоги в розмірі п'яти
посадових окладів у разі виходу на
пенсію керівника не потребує окремого
погодження з Міністерством культури
України, про що міністерство
неодноразово роз'яснювало
Шевченківському національному
заповіднику на їх звернення.

Пунктом 8 Положення визначено, що в
статутах (положеннях) підприємств, які
затверджуються органами управління
майном, передбачаються умови оплати
праці та матеріального забезпечення
керівника підприємства за рахунок
коштів підприємства, що спрямовуються
на оплату праці.

Згідно пункту 10.2. розділу 10 Статуту
Шевченківського національного
заповідника, генеральний директор
здійснює керівництво діяльністю
Заповідника, несе повну
відповідальність за фінансовий стан.

Пунктом 7.1.9. розділу 7 Статуту
передбачено право Заповідника на
отримання та використання в
установленому порядку бюджетних
коштів.

Згідно п. 12.1. розділу 11 Статуту трудовий
колектив Заповідника становлять всі
особи, які своєю працею беруть участь у
його діяльності на основі трудового
договору (контракту, угоди) або інших
форм, що регулюють трудові відносини
працівника з Заповідником.

Згідно пункту 7.2.9. розділу 7 Статуту
визначено обов'язок Заповідника щодо
забезпечення своєчасності розрахунків
з працівниками Заповідника.

Відповідно до пункту 3.5. розділу 3
Статуту Держава та Орган управління
майном не несуть відповідальності за
зобов'язаннями Заповідника.

Отже, з огляду на зазначені норми права,
які регулюють спірні правовідносини,
обов'язок виплати всіх сум, що належать
працівнику від підприємства, установи,
організації та провадяться в день його
звільнення, покладено на
Шевченківський національний
заповідник, генеральним директором
якого на момент звільнення був позивач
ОСОБА_1, який повинен був провести ці
виплати 15.10.2013, тобто в останній робочий
день.

Так, на підставі наказу Міністерства
культури України від № 698/0/17-13 від 15.10.2013
про розірвання контракту та звільнення
позивача з посади генерального
директора Шевченківського
національного заповідника за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
згідно ст.38 КЗпП України, було видано та
підписано генеральним директором
заповідника ОСОБА_1 (позивачем) наказ
№158к про проведення розрахунку, в якому
зобов'язано бухгалтерію заповідника
провести розрахунок за фактично
відпрацьований час у жовтні поточного
року та виплатити компенсацію за
невикористану відпустку (а.с.113).

Судом встановлено, що вказаний
розрахунок був проведений згідно вимог
ч.1ст.24 ЗУ «Про відпустки» та ч.1ст.83 КЗпП
України і вказані виплати є
обов'язковими, тому здійснені без
відповідної заяви позивача щодо її
виплати. Зазначений наказ заповідника
№158к не містить вказівки щодо виплати
грошової допомоги в розмірі п'яти
посадових окладів, передбаченої п.3.11
Контракту, оскільки згідно ст.2 Закону
України «По оплату праці» зазначена
виплата за структурою заробітної плати
відноситься до інших заохочувальних та
компенсаційних виплат.

Будь-яких додаткових погоджень
Міністерства культури України для
виплати передбаченої Контрактом
грошової допомоги в розмірі п'яти
посадових окладів чинним
законодавством не передбачено, а тому
позивач, як генеральний директор
заповідника мав повне право в наказі
про проведення розрахунку зазначити
про її виплату. На момент звільнення
звернень позивача до Міністерства
культури України щодо виплати грошової
допомоги в розмірі п'яти посадових
окладів не було, позивач вперше
звернувся з проханням щодо виплати
вказаної допомоги до Міністерства
культури України 28.11.2013, до
Шевченківського національного
заповідника 17.01.2014, тобто після
припинення трудових правовідносин.

Таким чином суд дійшов висновку про те,
що виплата, передбачена п.3.11 Контракту
не проведена з вини позивача (який на
час звільнення був генеральним
директором Шевченківського
національного заповідника), оскільки
його заява написана після розірвання
Контракту не може бути підставою для
виплати грошової допомоги,
передбаченої Контрактом, за яким
трудові відносини припинені.

З огляду на викладене підстав для
стягнення з відповідачів середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку, що передбачено ст.117 КЗпП
України не вбачається, поскільки судом
не встановлено вини власника або
уповноваженого ним органу щодо
невиплати належних працівникові сум у
строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Вирішуючи питання про відшкодування
моральної шкоди, Верховний Суд України
рекомендує судам враховувати
роз'яснення , що містяться в постанові
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди». Зазначеною
Постановою визначено, що у позовній
заяві про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Позивачем не підтверджено факт
заподіяння йому моральних страждань та
втрат немайнового характеру, не
доведено, якими саме діями
Міністерства культури України та
Шевченківського національного
заповідника вони заподіяні, також не
надано доказів на підтвердження вини
відповідачів у заподіянні позивачу
моральної шкоди.

Таким чином, вимоги позивача про
виплату грошової допомоги в розмірі
п'яти посадових окладів, середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку та моральної шкоди є
необгрунтованими та недоведеними, а
тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214-215, 294 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Шевченківського
національного заповідника та
Міністерства культури України про
стягнення належних працівнику сум,
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Черкаської області через Канівський
міськрайонний суд протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий О . М . Льон