Справа № 2-599/12 Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/7173/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 19
УХВАЛА

Іменем
України

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, управління земельних ресурсів
Києво-Святошинського району Київської
області, третя особа ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
скасування правовстановлюючого
документа, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1, Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки, за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_2, треті особи відділ
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_3, Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання дійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання права власності на земельну
ділянку,

встановила:

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
управління земельних ресурсів
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та скасування
правовстановлюючого документа.
Зазначав, що 15 липня 2009 року між ним та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства площею 1,4782 га,
кадастровий номер :05:005:0029, яка
розташована в адміністративних межах
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області. 16 липня 2009 року між ОСОБА_3, від
імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_4,
та ОСОБА_1 укладено договір
купівлі-продажу тієї ж земельної
ділянки. 19 серпня 2009 року ОСОБА_1 на
підставі спірного договору отримав
державний акт на право власності на
зазначену земельну ділянку серії ЯД №
772240. Таким чином, 15 липня 2009 року та 16
липня 2009 року ОСОБА_3 продав одну і ту ж
саму земельну ділянку.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 16.07.2009 року
продав ОСОБА_1 спірну земельну ділянку,
яка йому вже не належала на праві
власності, то ОСОБА_2 звернувся до суду
із зазначеним позовом.

Просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства площею 1,4782 га,
кадастровий номер :05:005:0029, яка
розташована в адміністративних межах
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, укладений 16 липня 2009 року між
ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого
діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за №1973,
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
1,4782 га, кадастровий номер :05:005:0029,
яка розташована в адміністративних
межах Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, серія ЯД №772240 від 19 серпня 2009
року, виданий 19.08.2009 року на ім'я ОСОБА_1
(т. 1, а. с. 18-20).

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 13
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 20 грудня 2012 року, в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
зазначені судові рішення скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У лютому 2013 року ОСОБА_3 подав до суду
позов до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Реєстраційної
служби Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
відшкодування моральної шкоди,
зобов'язання вчинити дію. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що йому згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯЖ № 322256 від
21.03.2008 року на праві власності належала
земельна ділянка площею 1,4782 га,
кадастровий номер :05:005:0029, яка
розташована в адміністративних межах
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області.

Він, як власник зазначеної земельної
ділянки, на підставі державного акту,
який зберігався у нього, 15 липня 2009 року
особисто уклав з ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу земельної ділянки.

03.06.2009 року він видав довіреність на
ім'я ОСОБА_4, який 16 липня 2009 року уклав
від його імені з ОСОБА_1 договір
купівлі-продажу зазначеної земельної
ділянки на підставі державного акту на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ № 202170 від 21.03.2008 року,
кадастровий номер :05:005:0029. Даний
державний акт він самостійно не
отримував та не уповноважував отримати
його інших осіб, не замовляв його
виготовлення і про його існування йому
стало відомо у вересні 2010 року, коли
дізнався про існування договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
16.07.2009 року.

Він ніколи не передавав ОСОБА_4
оригіналів документів на спірну
земельну ділянку, ніколи не бачив
останнього у вічі і не спілкувався з
ним, а 03.06.2009 року видав на його ім'я
довіреність за тривалим наполяганням
відповідача ОСОБА_1, який тиснув на
нього з ціллю укласти в майбутньому
договір купівлі-продажу земельної
ділянки.

Однак, 15.07.2009 року він особисто продав
належну йому земельну ділянку ОСОБА_2,
від якого отримав грошову суму за
продану ним земельну ділянку у
відповідності до умов укладеного
договору.

Тому, виходячи з цього, 16 липня 2009 року
ОСОБА_4 не мав права укладати правочин
щодо майна довірителя, яке йому вже не
належало. Він ніколи не отримував
коштів від відповідачів за правочином,
учиненим відповідачами від його імені
16.07.2009 року.

Крім того, при укладенні оспорюваного
договору нотаріусом також не
перевірено сімейного стану ОСОБА_3,
який на той час перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Через
неправомірні дії відповідачів йому, як
людині похилого віку, заподіяно
моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, зобов'язати реєстраційну
службу Києво-Святошинського району
управління юстиції внести до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно інформацію про скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку на
підставі договору купівлі-продажу від
16.07.2009 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_5, зобов'язати
реєстраційну службу
Києво-Святошинського району
управління юстиції зареєстрованому в
Державному реєстрі прав на нерухоме
майно право власності на спірну
земельну ділянку за ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 15 липня 2009
року. Стягнути з відповідача ОСОБА_4
моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та
стягнути з відповідачів судові
витрати. (т. 1, а. с. 1-11).

У березні 2013 року ОСОБА_2 подав заяву
про вступ у справу в якості третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмета спору, в якій просив
визнати дійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
15.07.2009 року, укладений між ним і ОСОБА_3
Визнати за ним право власності на
спірну земельну ділянку, яка набута на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 15.07.2009 року.
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в
повному обсязі. Витребувати спірну
земельну ділянку з володіння ОСОБА_1
Зобов'язати відповідача ОСОБА_3
передати йому спірну земельну ділянку
та стягнути з відповідачів на його
користь судові витрати. Вважає своє
право порушеним, оскільки він
правомірно набув право власності на
спірну земельну ділянку, а ОСОБА_1 16.07.2009
року незаконно придбав її та 19 серпня
2009 року одержав на своє ім'я державний
акт на право власності на неї. (т. 1, а. с.
79-85).

У червні 2013 року ОСОБА_1 подав
зустрічний позов, в якому просив

визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, укладений 15.07.2009 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з підстав
передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Посилався на те, що під час його
укладення ОСОБА_3 не мав необхідного
обсягу цивільної дієздатності,
оскільки в нього був відсутній
правовстановлюючий документ на
земельну ділянку, який не був переданий
покупцю. Сам договір купівлі-продажу не
був направлений на реальне настання
правових наслідків. На час укладення
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки із ОСОБА_2 ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку не
отримував державний акт серія ЯЖ № 322256
на право власності на земельну ділянку
та не реєстрував його. Відповідно на
момент укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
15.07.2009 року у ОСОБА_3 був відсутній
правовстановлюючий документ на спірну
земельну ділянку, тому згідно ст. 120 ЗК
України укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
його нотаріальне посвідчення було
неможливим і є незаконним. (т. 2, а. с.
209-214).

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 29
серпня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено,
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки для ведення особистого
господарства площею 1,4782 га,
кадастровий номер :05:005:0029, яка
розташована в адміністративних межах
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, укладений 16 липня 2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 1973.
Скасовано державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку,
серія ЯД № 772240, виданий 19 серпня 2009 року
на ім'я ОСОБА_1 У решті позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання права власності на земельну
ділянку відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
просить скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 серпня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
та ОСОБА_3 та задовольнити його
зустрічний позов, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Порушення норм процесуального права
полягає в тому, що суд в порушення ст. 214
ЦПК України не вирішив питання про
застосування строків позовної
давності за позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
яким було відомо, що уже восени 2009 року
спірна земельна ділянка почала
оброблятися саме з боку ОСОБА_1 Просив
застосувати наслідки пропущення ними
строків позовної давності.

Суд в порушення ч. 3 ст. 61 та ч. 2 ст. 223 ЦПК
України не взяв до уваги ту обставину,
що рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
14.01.2011 року, яке набрало законної сили
встановлено те, що ОСОБА_2 не довів того,
що саме державним актом серія ЯЖ № 322256,
а не державним актом серія ЯЖ № 202170,
підтверджувалось право власності
ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку і що
саме на підставі цього державного акту,
а не на підставі державного акту № 202170
ОСОБА_3 мав право її відчужувати. Такий
висновок суду в цьому рішенні свідчить
про те, що державний акт серія ЯЖ № 322256
від 21.03.2008 року не є правовстановлюючим
документом і не підтверджує право
власності ОСОБА_3 на спірну земельну
ділянку.

Крім того, суд не дав оцінку наявній в
справі та наданій позивачем ОСОБА_2
вимозі-претензії від 24.06.2009 року, в якій
іде мова про заборгованість ОСОБА_3
перед ОСОБА_2 в розмірі 125000 доларів США,
оскільки це реальна вартість спірної
земельної ділянки, погодженої
сторонами і отриманої ОСОБА_3 саме від
ОСОБА_1 до підписання договору.

Також суд не звернув увагу на те, що ні
ОСОБА_2 ні ОСОБА_3 не надали доказів
одержання та реєстрації останнім
державного акта серія ЯЖ № 322256, на
підставі якого був укладений між ними
15.07.2009 року договір купівлі-продажу і
взагалі ними не надано доказів
існування оригіналу цього державного
акту.

Порушення норм матеріального права
полягає в тому, що судом застосовано
законодавство, що не регулює спірні
відносини. Позивачем ОСОБА_2 не вірно
обрано спосіб захисту його прав,
оскільки він не був стороною договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
16.07.2009 року, то відповідно до роз'яснень
постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року № 9 в нього
відсутні підстави визнавати договір
купівлі-продажу та державний акт
недійсними з тих підстав, що ОСОБА_1 є
добросовісний набувач.

Крім того, судом не застосовано Закон
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» в редакції, що була чинна на
час виникнення спірних правовідносин,
оскільки ОСОБА_2 не здійснив державну
реєстрацію правочину. Тому, такий
правочин відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК
України не є вчиненим.

Оскільки позивач ОСОБА_2 не набув права
власності на нерухоме майно в порядку,
встановленому ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч.
2 ст. 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», то відсутні
правові підстави для задоволення його
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
витребування майна від добросовісного
набувача.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
суд дійшов висновку, що при укладенні
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки 16 липня 2009 року
продавець не мав права розпоряджатись
спірною земельною ділянкою, яка є
предметом виконаного зобов'язання,
тобто договір укладений з порушенням
вимог ст. 203 ЦК України.

Відмовляючи відповідачу ОСОБА_1 в
позові про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
15.07.2009 року, суд дійшов висновку про те,
що ОСОБА_1 у судовому засіданні не довів
того, що оспорюваний договір не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України, оскільки при
укладенні даного договору
купівлі-продажу сторонами були
погоджені та виконані всі істотні його
умови.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

За правилами частин першої, третьої та
пятої статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено
презумцію правомірності правочину ,
який є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до вимог частин першої та
третьої ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до положень ч.1 ст. 656 ЦК
України предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Судом встановлено, що 15 липня 2009 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 1,4782 га, яка знаходиться за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, Гореницька
сільська рада, кадастровий номер
:05:005:0029. Договір посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за №1037.

У п. 1.4 договору вказано, що земельна
ділянка належить продавцю на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯЖ №322256,
виданого Управлінням земельних
ресурсів у Києво-Святошинському районі
Київської області 21 березня 2008 року на
підставі договору міни від 22 травня 2007
року №1-1197, зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі № 48.

16 липня 2009 року між ОСОБА_3, від імені
якого на підставі довіреності діяв
ОСОБА_4, та ОСОБА_1 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 1,4782 га, яка знаходиться за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, Гореницька
сільська рада, кадастровий номер
:05:005:0029. Договір посвідчений
приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за №1973.

У п. 3 договору вказано, що земельна
ділянка належить продавцю на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯЖ №202170,
виданого Управлінням земельних
ресурсів у Києво-Святошинському районі
Київської області 21 березня 2008 року на
підставі договору міни від 22 травня 2007
року №1-1197, зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі №48.

19 серпня 2009 року ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 16.07.2009 року отримав на своє
і'мя державний акт на право власності
на земельну ділянку №772240.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом даних договорів
купівлі-продажу від 15.07.2009 року та від
16.07.2009 року є одна й та ж сама спірна
земельна ділянка, яка належала на праві
власності відповідачу ОСОБА_3, що не
заперечується сторонами.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
при укладенні договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 16 липня
2009 року продавець ОСОБА_3 не мав права
її відчужувати ОСОБА_1, оскільки право
продажу товару належить власникові
товару, а станом на 16 липня 2009 року він
не був її власником, так як 15.07.2009 року
продав ОСОБА_2

Тому договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 16.07.2009 року
укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК
України і підлягає визнанню недійсним
з підстав, передбачених ст. 215 ЦК
України.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, укладеного 16.07.2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Крім того, оскільки даний договір є
недійсним, то суд дійшов вірного
висновку про скасування державного
акта на право власності на спірну
земельну ділянку, виданого 19.08.2009 року
на ім'я відповідача ОСОБА_1

Також суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову в позові
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
оскільки на момент укладення між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки 15.07.2009 року права ОСОБА_1
порушені не були, а відтак його позов не
підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 обрав не вірний спосіб захисту
прав не заслуговують на увагу з таких
міркувань.

Відповідно до ч. 1 п. 22 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК України.

Отже, за змістом вказаних роз'яснень
позивачем мають бути заявлені вимоги
саме про витребування майна. З огляду
на те, що позивач заявив позовні вимоги
про визнання правочину недійсним і не
подавав позовну заяву про витребування
майна з незаконного володіння, яка б
відповідала вимогам п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК
України, то колегія суддів вважає, що
обраний ним спосіб захисту своїх прав
шляхом визнання правочину недійсним
відповідає приписам ст. 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач ОСОБА_2 не набув права
власності на нерухоме майно, так як не
зареєстрував його у встановленому
законом порядку, не заслуговують на
увагу, оскільки на підставі договору
купівлі-продажу він набув повноважень
щодо володіння і користування належним
йому нерухомим майном, а реєстрація
прав власності не впливає на
можливість захисту свого права
набувачем такого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 не здійснив державну реєстрацію
правочину, спростовуються витягом з
державного реєстру правочинів від
15.07.2009 року. (т. 1 а. с. 6.7).

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права не заслуговують на увагу,
оскільки зазначені в апеляційній
скарзі порушення норм процесуального
права не є обов'язковою підставою для
скасування оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду про
задоволення позову ОСОБА_2, часткового
задоволення позову ОСОБА_3 та про
відмову в позові ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасовано з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 29
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді