У Х В А Л А

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Чернігівське регіональне
управління Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву», про визнання спільним
сумісним майном подружжя, визнання
права власності на Ѕ
частини спірної квартири, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності на 88,01/100
частини квартири, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Чернігівської області від
05 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом до ОСОБА_4, у
якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1
спільним сумісним майном подружжя та
визнати за нею право власності на Ѕ
частини вказаної квартири.

Посилалась на те, що вказана
квартира була придбана під час
перебування у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем, тому є спільним сумісним
майном подружжя.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у
якому просив визнати за ним право
особистої приватної власності на 88,01/100
частини вказаної квартири, що
становить 55,8 кв. м.

Посилався на те, що спільною
сумісною власністю подружжя є частина
квартири, кредит за яку був сплачений
сторонами під час перебування у
зареєстрованому шлюбі, а решта
квартири - 88,01/100 частини, що становить
55,8 кв. м, є його особистою приватною
власністю, так як гроші за неї
сплачувались ним особисто вже після
розірвання шлюбу.

Рішенням Менського районного суду
Чернігівської області від 29 січня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено, а
зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності за кожним на Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат. В
іншій частині зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 05 березня
2014 року рішення Менського
районного суду Чернігівської області
від 29 січня 2014 року змінено,
позов ОСОБА_3 та зустрічний позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності
на 3/25 частини або на 12 %, що становить 7,608
кв. м, квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності
на 22/25 частини або на 88 %, що
становить 55,792 кв. м, квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалене у справі рішення апеляційного
суду просить скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Ухвалюючи рішення про визнання
права власності за кожним із подружжя
на Ѕ частини спірної квартири, суд
першої інстанції виходив із того, що
вказана квартира є спільною сумісною
власністю сторін як така, що придбана у
період шлюбу.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції у частині визначення обсягу
спільно нажитого майна подружжя та
визначення розміру часток, які
належать кожному з подружжя,
апеляційний суд виходив із того, що в
період їх шлюбу вони набули у спільну
сумісну власність частину квартири на
суму 8 838 грн 91 коп. і саме ця частка
належить кожному з них у рівних
частках, а решта квартири на суму,
сплачену за спірну квартиру, тобто
28 556 грн 84 коп., належить ОСОБА_4

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 26 січня 2002
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували
в зареєстрованому шлюбі, який рішенням
Менського районного суду
Чернігівської області від 24 листопада
2010 року розірвано.

24 червня 2003 року між Чернігівським
регіональним управлінням Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № 176, згідно
з умовами якого останній, який діяв в
інтересах сім'ї, отримав кредит у
розмірі 50 616 грн на придбання квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Менської міської
ради від 28 серпня 2003 року № 167
ОСОБА_4 видано свідоцтво про право
власності на зазначене нерухоме майно.

30 вересня 2003 року Чернігівським МБТІ
право власності на спірну квартиру
було зареєстровано за ОСОБА_4

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

За змістом ст. 65 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) дружина та
чоловік розпоряджаються майном, що є
об`єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за боргами.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об`єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними.

Згідно з довідкою від 17 грудня 2013
року № 1391 на виконання зобов'язань за
кредитним договором від 24 червня 2003
року № 176 ОСОБА_4 у
рахунок погашення кредиту за період з 04
листопада 2003 року по 13 вересня 2010 року
включно було сплачено 8 838 грн 91 коп., за
період з 31 грудня 2010 року по 10 грудня 2013
року включно - 4 093 грн 84
коп. (а. с. 86).

Згідно з актом № 53 про виконання
зобов'язань за кредитним договором 23
грудня 2013 року ОСОБА_4 було достроково
погашено кредит у сумі 24 463 грн (а. с. 86).

Ухвалюючи рішення про визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю подружжя, відповідно до
приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд
першої інстанції виходив із того, що
спірна квартира була придбана під час
їх шлюбу, а відтак з моменту державної
реєстрації цього правочину право на
неї у рівних частках набули як
відповідач, так і позивачка.

Наявність боргових зобов`язань за
кредитним договором, які виникли у
період шлюбу та були погашені
відповідачем після розірвання шлюбу,
на правовий режим вказаної квартири, як
спільного майна подружжя, не впливає.

На порушення приписів ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд, скасовуючи
законне та обґрунтоване рішення суду
першої інстанції, на вказане уваги не
звернув та дійшов до помилкового
висновку про те, що спільною сумісною
власністю подружжя є частка у спірній
квартирі, за яку сторони сплатили
кредит, перебуваючи у шлюбі, а решта
квартири є особистою приватною
власністю ОСОБА_4, оскільки останній
після розірвання шлюбу погасив решту
кредиту самостійно.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного,
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції відповідно до приписів ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 05 березня
2014 року скасувати, залишити в
силі рішення Менського районного суду
Чернігівської області від 29 січня 2014
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук