Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1269/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Черниш Т. В.
УХВАЛА

Іменем України

28.05.2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого- судді
Черниш Т.В.,

суддів
Савченко С.О., Суржика М.М.,

при секретарі
Дімановій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу
за договором позики та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
договору позики недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до ОСОБА_3 з позовом про стягнення
заборгованості за договором позики,
мотивуючи позовні вимоги тим, що 20
червня 2012 року передав відповідачці в
борг 29 000 грн., а та зобов'язалась
повернути до 20 грудня 2012 року зазначену
суму грошей та сплатити 1% від суми
позики за кожний день користування
грошовими коштами в строк остаточного
розрахунку, про що уклали відповідний
договір позики, а відповідачка, крім
того, власноручно склала та підписала
розписку. Однак, не зважаючи на
неодноразові вимоги, ні в обумовлений
термін, ні на момент звернення до суду
ОСОБА_3 борг не повернула.

Посилаючись на такі обставини,
просив стягнути з неї суму боргу - 29 000
грн., 52200 грн. за користування позикою
до 20 грудня 2012 року та судові витрати
по сплаті судового збору -812 грн.

Після скасування в порядку ст.232
ЦПК заочного рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 2
липня 2013 року, яким позов ОСОБА_2 було
задоволено, ОСОБА_3 14 січня 2014 року
пред'явила зустрічний позов про
визнання договору позики недійсним,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в
січні 2013 року вона під фізичним та
психічним тиском з боку знайомих
ОСОБА_2, їх погроз розправитись з нею та
дітьми була вимушена підписати
заздалегідь виготовлений відповідачем
договір позики, датований 20 червня 2012
року, про отримання нею від останнього
у борг коштів в розмірі 29000 грн. та
написала розписку на цю суму. Однак
насправді кошти, зазначені в договорі
та розписці, їй не передавались.

Стверджувала, що коли в квітні 2012
року повернулась з Польщі, де
перебувала на заробітках, ОСОБА_2
повідомив, що її співмешканець ОСОБА_4
заборгував йому 15 тис. гривень.
Визнавала, що і вона брала в борг у
відповідача 8 000 грн. на лікування
ОСОБА_4 Після смерті останнього ОСОБА_2
в червні 2012 року став вимагати від неї
розрахунку, і вона, погодившись
повернути борг, 20 червня написала під
диктовку ОСОБА_2 розписку про надання
їй ним в борг 23000 грн. під 15 % річних до
20 грудня 2012 року, яку той підписав у
присутності свідків.

Просила визнати недійсними на
підставі ст.ст. 203, 215, 231, 236 ЦК України
розписку та договір позики від 20 червня
2012 року на суму 29000 грн. як такий, що був
укладений всупереч її волевиявленню,
під дією погроз та психічного тиску, з
метою неправомірно заволодіти її
квартирою, на яку за клопотанням
відповідача було накладено арешт.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 17 березня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено :
постановлено стягнути на його користь
з ОСОБА_3 81200 грн. боргу за договором
позики, з яких: 29000 сума основного боргу,
52000 грн. відсотки за користування
кредитом, а також 812 грн. судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
ставила питання про скасування рішення
суду з мотивів порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначала, зокрема, що суд, не з'ясував
обставини справи, не перевірив її
доводів щодо укладення договору позики
під дією погроз та фізичного і
психічного тиску з боку ОСОБА_2 та його
знайомого по імені «ОСОБА_2»; не дав
належної оцінки показам свідків ОСОБА_5
і ОСОБА_6; висновок суду ґрунтується на
сумнівних доказах та припущеннях.

Просила ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити, її позовні вимоги
задовольнити.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник ОСОБА_3
повністю підтримав доводи апеляційної
скарги, представник ОСОБА_2 проти цих
доводів заперечував. Сторони до суду не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову та задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що між
сторонами виникли правовідносини з
приводу виконання умов договору
позики, а саме невиконання
позичальником свого зобов'язання щодо
повернення грошових коштів, а ОСОБА_3 не
доведено факту застосування до неї
фізичного чи психічного тиску під час
підписання договору позики та
написання розписки.

Колегія суддів вважає, що
покладені в основу рішення правові
висновки узгоджуються з нормами
чинного законодавства, якими
регулюються спірні правовідносини,
відповідає фактичним обставинам
справи та доказам.

За правилами ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про
отримання у борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 20 червня
2012р. між сторонами було укладено в
письмовій формі договір позики, згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 29000 грн. терміном на 6
місяців, а та отримала зазначені гроші
та зобов'язалась їх повернути до 20
грудня 2012 року і при цьому сплатити
проценти з розрахунку 1% від суми позики
за кожен календарний день користування
позикою (а.с. 44).

Факт отримання позичальником в
борг зазначеної суми оформлено, як і
передбачено п.5 договору, розпискою від
20 червня 2012 року(а.с.41), власноручне
виготовлення та підписання якої ОСОБА_3
не заперечувала, зазначивши при цьому,
що такі дії були вчинені під впливом
фізичного та психічного тиску.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом про визнання договору позики і
розписки від 20 червня 2012 року
недійсними, ОСОБА_3 посилалась на
вимоги статей 203, 215, 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
що встановлені частинами
першою?третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Статтею 1051 ЦК передбачено право
позичальника оспорити договір позики
на тій підставі, що грошові кошти або
речі насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

У п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що при вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Між тим, ОСОБА_3 належних і
допустимих доказів на підтвердження
доводів щодо фізичного та психічного
впливу на неї з метою спонукання до
складання розписки від 20 червня 2012 року
про отримання в борг 29 000 грн. та
підписання оспорюваного договору від 20
червня 2012 року на цю ж суму не надала. Не
містять доказів, які б свідчили про
наявність вказаних фактів, і матеріали
справи.

Вона не заперечувала, що до
правоохоронних органів з приводу
погроз не зверталась. Власноручно
підписала договір позики, п.7 якого
містить, зокрема, про його укладення за
наявності вільного волевиявлення
сторін, без будь-якого застосування
фізичного чи психічного тиску;
розпискою від 20 червня 2012 року
підтвердила згоду з умовами договору
позики та свій обов'язок його виконати.
Визнавала, що не повертала кошти і за
розпискою від 20 червня щодо позики 23000
грн.

Свідок ОСОБА_5, на покази якої
посилалась позивач, стверджувала, що
та в її присутності 20 червня 2012 року
склала розписку про отримання від
ОСОБА_2 в борг 23 000 грн., а пізніше того ж
дня попросила його позичити ще 6 000
грн., тому нею було складено розписку
на загальну суму-29000 грн. та підписано
виготовлений і запропонований нею,
ОСОБА_5, договір позики на цю ж суму.

Зустріч з ОСОБА_3 в січні 2013 року,
будь-які погрози і скандали з приводу
боргу і укладення при цьому в її
присутності зазначеного договору
позики та розписки на 29 000 грн.
заперечувала.

Належну оцінку суд дав і показам
свідка ОСОБА_6, який, стверджуючи про
скандал ОСОБА_5, незнайомого чоловіка з
ОСОБА_3 біля її будинку взимку 2013 року,
пояснити, коли це саме було і з яких
підстав, не міг, оскільки змісту
розмови не чув, про позику грошей і
обставини укладення договору йому
нічого не відомо.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про недоведеність ОСОБА_3
факту застосування до неї фізичного
або психічного тиску з боку
відповідача чи інших осіб при
укладенні спірної угоди, а, отже, і
вимог зустрічного позову про визнання
договору позики недійсним з заявлених
підстав.

Доводи апеляційної скарги такого
висновку не спростовують.

Є безпідставними, з огляду на
зміст та форму оспорюваного договору
та розписки, твердження позивачки про
підписання бланку договору та
відсутність в ньому умови щодо
відсотків за користування кредитом.

Згідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Оскільки наявність боргу ОСОБА_3
підтверджено ОСОБА_2 відповідною
борговою розпискою та договором
позики, які містяться в матеріалах
справи, зазначений договір недійсним
не визнаний і тому відповідно до ст. 204
ЦК України є правомірним, колегія
суддів визнає правильним висновок суду
про наявність правових підстав для
задоволення вимоги ОСОБА_2 про
стягнення з ОСОБА_3 основної суми боргу
та визначених умовами договору
відсотків за користування кредитом, що
узгоджується з нормами ст. 1048, ч 1 ст. 1049
ЦК, якими передбачено обов'язок
позичальника на повернення
позикодавцеві позики у строк та в
порядку, встановлені договором, і право
позикодавця на одержання від
позичальника визначених умовами
договору процентів від суми позики.

З огляду на викладене колегія
вважає, що суд першої інстанції
достатньо повно з'ясував фактичні
обставини справи, перевірив доводи
сторін та дав належну оцінку доказам і
постановив законне та обґрунтоване
рішення. Підстави для його скасування
чи зміни з наведених в апеляційній
скарзі мотивів відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст.ст.
308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів
судової палати в цивільних справах

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 17 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді