Справа № 442/2667/11
Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/3991/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: Головуючого судді- Берези В.І.,
суддів -Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., при
секретарі -Брикайло М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 16 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права
на частку у майні, визнання права
власності на майно та стягнення
компенсації вартості майна, -

ВСТАНОВИЛА:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено, припинено право власності
ОСОБА_2 на 1/4 ідеальну частку квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3. ОСОБА_4,
ОСОБА_5 право власності на 1/4 ідеальну
частку квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2
вартість 1/4 ідеальної частки квартири
АДРЕСА_1 у розмірі 51.100 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2, просить таке скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначає про порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Суд виходив з
неможливості проживання у спірному
житлі, судом не взято до уваги, що
висновком будівельно-технічної
експертизи встановлено, що розподіл
квартири з визначенням ідеальних
часток 3/4 та 1/4 запропонувати неможливо
через недостатність площ. Висновок
суду про те, що грошова компенсація
позивачів є спроможною на забезпечення
житлом відповідача за його рівноцінною
часткою, що виключить заподіяння
істотної шкоди відповідачу не
ґрунтується на фактичних обставинах
справи. У такий спосіб його позбавили
житла, можливості придбання іншого
житла у нього немає, жодної згоди на
присудження компенсації він не
надавав. Він проживає у спірній
квартирі з своєю другою дружиною,
неповнолітнім сином та матір»ю, суд
позбавив усіх житла. Спірну квартиру
отримали його батьки згідно ордеру у 1962
році. Позивач, його колишня дружина
проживає у придбаному ним будинку по
АДРЕСА_2 з своєю матір»ю ,інші два
позивачі, його сини мають житло та
проживають -ОСОБА_4 у м.Львові, ОСОБА_5 -у
Закарпатській області, та у спірній
квартирі ніколи не проживали.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
їх представників, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів приходить до
наступного .

Судом першої інстанції встановлено, що
сторонам по справі, а саме - позивачам
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відповідачу
ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності на підставі дублікату
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого 27.12.2006 року,
Дрогобицької міської ради, серії ЯЯЯ
№907784 належить квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 49.7 кв.м. житловою 37.1
кв.м. (а.с. 5,68- 69).

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є синами для
відповідача, а ОСОБА_3 колишньою
дружиною (а.с.4).

Окрім цього встановив, що між сторонами
склались неприязні відносини, зокрема
з приводу володіння, користування та
розпорядження спірним житлом -
квартири АДРЕСА_1, про що свідчить
постанова Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 03.09.2010 року у справі №1-17/10.
якою встановлено винність ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.
125 КК України відносно ОСОБА_3
(а.с.26).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 22.06.2009 року,
яке набрало законної сили, в позові
ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3.
ОСОБА_4. ОСОБА_5. про визнання поважною
причини пропуску позовної давності,
визнання незаконним та скасування
розпорядження комісії з питань
приватизації житла при виконавчому
комітеті Дрогобицької міської ради за
№6/2 від 22.06.1999 року, визнання незаконним
та скасування свідоцтва про права
власності на квартиру, виданого 24.06.1999
року, комісією з питань приватизації
житла при виконкомі Дрогобицької
міської ради, визнання ОСОБА_3. ОСОБА_4.
ОСОБА_5 втратившими право користування
спірним житлом - відмовлено. Поряд з
цим, відмовлено в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3. ОСОБА_4.
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_6,
ОСОБА_7про усунення перешкод в
користуванні спірною квартирою та
стягнення моральної шкоди (а.с.27-32).

Задовольняючи позовні вимоги
позивачів за уточненою позовною
заявою, суд першої інстанції зазначив
про те, що спільне проживання сторін є
неможливим, кожен з сторін, окрім
позивача ОСОБА_3 створив свої сім»ї,
мають на утриманні неповнолітніх дітей
і хочуть реалізувати своє право
власності, розподіл квартири між
сторонами в ідеальних частках: 3/4 та 1/4,
або з незначним відхиленням від
величин ідеальних часток -
запропонувати неможливо через
недостатність внутрішніх площ, сторони
не є власниками іншого житла, частка
відповідача є меншою та грошова
компенсація позивачів є спроможною на
забезпечення житлом відповідача за
його рівноцінною часткою, що виключить
заподіяння істотної шкоди відповідачу.

А тому прийшов до висновку про
можливість припинення права власності
відповідача на 1/4 ідеальну частку у
спірній квартирі, із стягненням з
позивачів на користь відповідача 51.100
грн. компенсації частки квартири та
визнання за позивачами права власності
на 1/4 ідеальну частку квартири.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись
не може виходячи з наступного.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений с.т. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим: таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Аналізуючи норми ЦК України, які
застосовані до спірних правовідносин,
суд першої інстанції вважав достатніми
в силу ст..365 ЦК України встановлення
наявності будь-якої із обставин,
передбачених п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України та
зауважив про те, що згоди особи, право
якої на частку у спільному майні
припиняється, на отримання компенсації
за його частку не потрібно (позивачу
лише необхідно внести вартість цієї
частки на депозитний рахунок суду).

Однак такий висновок суд першої
інстанції зробив, не дослідивши усі
обставини справи.

Як видно з заперечення на позовну заяву
відповідача ,такий посилався на те, що
іншого житла не має, разом з ним
проживає його неповнолітня дитина,
дружина та мати, тому припинення права
на частку у майні -квартирі де
проживає, та іншого житла не має ,
завдасть істотної шкоди його інтересам
та інтересам його сім»ї.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув, не дослідив та не
спростував такі доводи відповідача,
навпаки зробив висновок про те, що
компенсація позивачів є спроможною на
забезпечення житлом відповідача за
його рівноцінною часткою ,що логічно не
узгоджується з розміром присудженої
компенсації у сумі 51.100 грн.

В суді апеляційної інстанції сторона
позивачів пояснила про відсутність
іншого, належного відповідачу житла та
можливість у такому проживати.

Окрім цього як видно з вимог за
позовною заявою /а.с.142/ позивачі
посилались на норми ст.. 364, 367 ЦК
України,однак просили не виділу частки
із майна, що передбачено цими нормами, а
припинення на частку у майні та
визнання права власності за ними на цю
припинену частку, що фактично випливає
з норм ст.. 365 ЦК України.

Всупереч таким вимогам суд першої
інстанції розглянув спір не з»ясувавши
підстави посилання на норми ст.. 364 ЦК
України, чим порушив норми
процесуального права, оскільки позов
подано не співвласником який
виділяється, а іншими співвласниками,
які бажають припинення права особи на
частку у спільному майні, а тому
повинні посилатись на норми ст.. 365 ЦК
України.

Враховуючи наведене, висновки суду
першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, рішення
винесене з порушенням норм як
матеріального так і процесуального
права, відтак залишатись в законній
силі не може та підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову

Керуючись ч.1п.2,ст.307, ч.1 ст.. 309, 313,319 ЦПК
України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 16 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2
про припинення права власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 та визнання
права власності на цю частину за
позивачами - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Кошти, внесені на депозитний рахунок в
розмірі 51.100 грн. від імені ОСОБА_3
згідно квитанції від 16.04.2014 року № 218
ТВБВ № 100 13/0254 м. Дрогобич повернути
платнику ОСОБА_3

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскарженим до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в двадцятиденний
строк з дня набрання законної сили
рішення апеляційного суду.

Головуючий :
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.