Справа № 442/6686/13
Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/783/5461/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів:
Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача - Бачинського
О.М.,

представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 25 листопада 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року задоволено позов
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на заставлене майно,
виселення та стягнення судових витрат.

Звернуто стягнення на заставлене
згідно іпотечного договору від 19.06.2007
року за реєстровим №576 майно, що
належить ОСОБА_3, а саме квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 79,6 кв.м.,
житловою площею 48,8 кв.м, «шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження»
(п.4.6.2. Іпотечного договору) з
початковою ціною встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій, для задоволення
грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі
87937,55 доларів США (вісімдесят сім тисяч
дев'ятсот тридцять сім доларів США 55
центів) та 58454,96 гривень (п'ятдесят вісім
тисяч чотириста п'ятдесят чотири
гривні 96 копійок).

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 79,6 кв.м., житловою
площею 48,8 кв.м.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення ухвалене з
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права, з неповним
з'ясуванням обставин, які мають істотне
значення для справи. Вважає, що
визначена судом першої інстанції сума
як борг по кредитному договору не може
вважатись такою, яка розрахована у
відповідності до умов кредитного
договору та приписів діючого
законодавства, оскільки банком в
односторонньому порядку з 20.10.2008 року
піднято відсоткову ставку по
кредитному договору з 13% до 15%. Вказує на
те, що задовольняючи позов про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу квартири АДРЕСА_1 та про
виселення і зняття з реєстрації усіх
мешканців спірної квартири,
міськрайонний суд не зазначив
початкову ціну предмета іпотеки для
його подальшої реалізації та не
звернув увагу на те, що ухвалене
рішення порушує права інших осіб, які
не були учасниками розгляду даної
справи. Вважає, що судом не враховано
вимоги ст.ст.35,39,40 Закону України «Про
іпотеку».

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ПАТ «Укрсоцбанк» у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У відповідності до ст.629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Районним судом встановлено, що 14.06.2007
року між позивачем та відповідачем
було укладено кредитний договір
№625/081-133 від 14.06.2007 року, відповідно до
якого банк надав відповідачеві кредит
на суму 55500,00 доларів США, а відповідач
зобов'язався повернути кредит
щомісячними платежами згідно графіку
до 03 вересня 2022 року та сплатити
відсотки за користування кредитом в
розмірі 13 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань
по даному договору сторони уклали
іпотечний договір від 19.06.2007 року.
Відповідно до п. 1.1 договору
Іпотекодавцем було передано в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 79,6 кв.м.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони певну дію, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК
України).

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом(право
застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України
визначено, що одним із видів застави є
іпотека, тобто застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці
регулюються Законом України «Про
іпотеку».

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом визначені ст.16 ЦК
України. Крім перелічених у ч.2 цієї
статті способів захисту, також
зазначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та
інтересів по договору іпотеки в
судовому порядку визначений Законом
України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
26.03.2010 року звернувся до суду з позовом,
у якому просив звернути стягнення на
майно відповідача для погашення
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором №625/081-133 від 14.06.2007 року в
розмірі 100523,68 доларів США та 6379,35 грн.

07.10.2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку
уточнення позовних вимог, крім вимоги
про звернення стягнення на належну
відповідачу квартиру, яка була
передана ним в іпотеку, з метою
погашення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 87939,55 доларів США та
58454,96 грн., просить ще виселити ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1(а.с.110-111).

Частиною першою ст.35 цього ж Закону
передбачено, що у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушеного
зобов'язання, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

07.10.2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» надсилає
відповідачу вимогу - повідомлення, у
якій зазначає, що просить ОСОБА_3
розглянути дану вимогу і в 30-денний
строк з дня отримання вимоги погасити
банку наявну заборгованість, яка
станом на 04.10.2013 року становить 87937,55
доларів США та 59454,96 грн.

Однак, у той же день подає до суду
уточнені позовні вимоги, хоча дані про
те, що таку вимогу відповідач отримав,
у матеріалах справи відсутні.

Частинами 1,2,3 ст.639 ЦК України
визначено, що договір може бути
укладений у будь - якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагається. Якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами.

Пунктом 7.1 кредитного договору № 625/081-133
від 14.06.2007 року передбачено, що усі
додатки, зміни та/або доповнення до
цього договору мають бути вчинені в
письмовій формі та підписані належним
чином уповноваженими на те
представниками сторін з обов'язковим
посиланням на цей договір.

Усі повідомлення за цим договором
будуть вважатися зробленими належним
чином у випадку, якщо вони здійснені у
письмовій формі та надіслані
рекомендованим листом, кур'єром,
телеграфом або вручені особисто за
зазначеними адресами сторін. Датою
отримання таких повідомлень буде
вважатися дата їх особистого вручення
або дата поштового штемпеля відділення
зв'язку одержувача(п.7.2 кредитного
договору).

Згідно п.2.6 кредитного договору №625/081-133
від 14.06.2007 року у разі зміни процентних
ставок на кредитному ринку України, в
тому числі внаслідок прийняття
компетентними державними органами
України рішень, що прямо або
опосередковано впливають на стан
кредитного ринку України, а також за
рішенням Правління, Комітету з питань
управління активами та пасивами,
Кредитно- інвестиційного комітету,
Тарифного комітету кредитора, Кредитор
має право ініціювати зміну розміру
процентів та комісії, визначених
відповідно в пунктах 1.1 та 3.3.16 цього
договору.

Про намір змінити розмір процентів
кредитор зобов'язаний повідомити
позичальника не пізніше, ніж за 10
робочих днів до дати початку їх
застосування, а також надати для
укладення відповідну додаткову
угоду(п.2.6.1 кредитного договору).

Пунктом 2.6.2 цього ж договору
встановлено, що у разі, якщо
позичальник погодиться з
запропонованими кредитором розмірами
процентів та/або комісії за дострокове
погашення кредиту, він зобов'язаний
протягом строку, зазначеного у п.2.6.1
цього договору , підписати надану
кредитором додаткову угоду про
внесення змін до цього договору та
повернути її кредитору.

Однак, доказів того, що ці умови
кредитного договору позивачем були
виконані, ним не подано, оскільки ним не
доведено не лише того, що ОСОБА_3
отримав лист банку від 07.10.2008
року(а.с.114), а й того, що такий лист йому
взагалі направлявся.

Вирішуючи спір щодо правомірності дій
банку по зміні умов кредитного
договору в частині збільшення
процентної ставки, необхідно
перевірити чи було передбачене таке
збільшення раніше укладеним договором
кредиту, чи були виконані банком усі
умови договору в цій частині та
дотримано порядок узгодження цього
питання з боржником. У випадку, коли
передбачено обов'язкове укладення
письмової форми такої угоди по зміні
договору, слід враховувати вимоги
статей 629, 639, 1055 ЦК України.

Така правова позиція була викладена у
постанові Верховного Суду України від
23.05.2012 року у справі №6-41цс12.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування
судом(судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно - правовий акт,
що містить зазначену норму права, та
для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскільки позивачем належним
чином відповідно до чинного
законодавства та умов кредитного
договору не погоджено з відповідачем
збільшення процентної ставки, то
розмір визначеної ним заборгованості
за цим договором не відповідає умовам
договору, а тому не може бути підставою
для задоволення вимог кредитора та
звернення стягнення на майно боржника
та його виселення з квартири, яка
передана ним в іпотеку.

Відтак оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові ПАТ «Укрсоцбанк».

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_3 про звернення стягнення на
заставлене майно та виселення.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: