АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 601/2246/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Коротич І.А. Провадження №
22-ц/789/510/14 Доповідач - Демкович
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р.

Колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду
Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Загорського О. О., Козака І. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю апелянта,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2,

на рішення Кременецького районного
суду Тернопільської області від
21лютого 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

третя особа: Державне земельне
агентство у Кременецькому районі,

про визнання недійсними державних
актів та визнання права власності на 1/6
частину земельних ділянок,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася із вимогами до
відповідача про визнання частково
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку серії ЯЕ
№ 296297 та серії ЯЕ №296298 від 27.04.09,
виданих на ім'я ОСОБА_2, площею 0,25 га,
яка розташована по АДРЕСА_1; про
скасування реєстрації вказаних актів у
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди та про визнання за нею
права власності на 1/6 частину земельної
ділянки, виділеної для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд за
вказаною адресою.

В обгрунтування заявлених вимог
вказує, що вона є співвласником будинку
та будівель, розміщених на ділянці по
АДРЕСА_1 й оскільки їй належить 1/6
частина у нерухомому майно, тому
просила визнати за нею право власності
на відповідну частину в земельних
ділянках із огляду на положення ст.. 120
ЗК України.

Зазначає, що будинковолодіння мало
статус колгоспного двору й їй, як члену
двору, належить 1/6 його частина.

Рішенням Кременецького районного суду
від 09.01.14 позов задоволено частково.
Визнано частково недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЕ № 296297 від 27.04.09,
виданий на ім'я ОСОБА_2, кадастровий
номер земельної ділянки № 020010030,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЕ №296298 від 27.04.09,
виданий на ім'я ОСОБА_2, кадастровий
номер земельної ділянки № 020010031,
яка розташована за адресою за адресою:
АДРЕСА_1.

Скасовано реєстрацію вказаних
державних актів у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6
частину земельної ділянки, виділеної
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3
судові витрати в розмірі 344,10 грн.

26.03.14 представник апелянта звернувся зі
скаргою на рішення суду першої
інстанції, вважаючи, що воно ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Порушення вбачає у неповному
з'ясуванні судом обставин справи, що
призвело до невірних висновків щодо
визнання частково недійсними
державних актів, оскільки право
власності на земельні ділянки набуте
ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Зазначає, що суд не звернув уваги на те,
що вимога позивача про визнання
недійсним обох державних актів на
право власності на земельні ділянки
ОСОБА_2 є необґрунтованою, оскільки не
може базуватися на абстрактному
розміщенні нерухомого майна позивача
на земельних ділянках, що належить
ОСОБА_2, без конкретного визначеного
майна та його розміщені на земельній
ділянці.

У суді апелянт підтримав вимоги скарги,
пославшись на мотиви, викладені в ній.

Позивач у засідання не з'явилася, хоча
належним чином повідомлена судом про
час та місце розгляду скарги. У
відповідності до ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути спір у її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
доповідача та пояснення учасника
процесу, судова колегія вважає, що
скаргу слід задовольнити, виходячи із
наступних мотивів.

У силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції виходив із того, що позивач є
власником 1/6 частини будинковолодіння
по АДРЕСА_1, а тому за нею необхідно
визнати право власності на 1/6 частину
земельної ділянки, що призначена для
обслуговування даного
будинковолодіння, що є пропорційною до
її частки у праві власності на будинок.

Із таким висновком колегія не
погоджується.

Так, у відповідності до ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального
закону рішення не відповідає з огляду
на наступне.

Встановлено, що ухвалою
Кременецького районного суду від 18.03.11
затверджено мирову угоду, згідно із
якою за ОСОБА_2 визнано право власності
на 5/6 частин будинковолодіння АДРЕСА_1,
а за ОСОБА_3 - на 1/6 частину.

На підставі вищезазначеної
ухвали 08.04.11 Кременецьким районним
комунальним бюро технічної
інвентаризації зареєстровано право
власності за ОСОБА_3 щодо 1/6 частини
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями за
вказаною адресою.

У своїх доводах позивач
посилалася на те, що двір був
колгоспним й вона як його член є
співвласником майна двору.

Однак, у матеріалах справи відсутні
підтверджуючі документи про те, що
будинковолодіння по АДРЕСА_1
Кременецького району було колгоспним
двором.

Із наданою у судове засідання копії
трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що
остання ніколи не була членом колгоспу
«Перше Травня» с. Лосятин
Кременецького району. Окрім цього,
згідно із архівною довідкою № 424 від
21.05.14 за період із 1986 по 1991 роки питання
про прийняття ОСОБА_4 членом вказаного
колгоспу не розглядалося.

Інших належних та допустимих доказів
про статус відповідного двору, як
колгоспного, позивачем не надано.

У свою чергу зазначені земельні
ділянки загальною площею 0,25 га набуті
ОСОБА_4 на підставі їх безоплатної
передачі останній у власність.

Згідно з витягом із рішення сесії
Лосятинської сільської ради
Кременецького району від 16.06.95 земельна
ділянка площею 0,25 га надана ОСОБА_4 у
приватну власність для будівництва та
обслуговування житлових та
господарських будівель.

Державний акт на право приватної
власності на землю серії ІІІ- ТР № 037509
виданий Лосятинською сільською радою
23.12.03 й зареєстрований у Книзі
реєстрації державних актів на право
приватної власності за № 2205 (відомості
із договору дарування від 16.09.05).
Ділянкам присвоєні кадастрові номери
020010031 та 020010030.

Рішення та Акти про безоплатну
передачу вказаних ділянок у власність
ОСОБА_4 ніким не оскаржувалися.

Колегія суддів вважає безпідставними й
не бере до уваги доводи позивача про те,
що земельна ділянка площею 0,25 га надана
у власність ОСОБА_4 рішенням загальних
зборів колгоспу «Перше Травня» № 735 від
14.03.72, так як вони не підтверджені
доказами, які б свідчили про виникнення
у вказаної особи такого права.

У відповідності ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

На підставі договору дарування від
16.09.05 ОСОБА_4 /Дарувальник/ подарувала
ОСОБА_2/Обдарований/ земельну ділянку
площею 0,25 га, розташовану в АДРЕСА_1.

На підставі нього відповідач є
власником земельних ділянок площею 0,21
га, кадастровий номер № 020010031 та
площею 0,04 га кадастровий номер №
020010030, на підтвердження чого їй
видано Державні акти серії ЯЕ № 296297 та
серії ЯЕ № 296298 від 27.04.09.

Указаний договір ніким не оспорювався.

Судом першої інстанції до спірних
правовідносин застосовано ст. 120 ЗК
України, у відповідності до якої суд
вважав, що у позивача автоматично
виникло право на 1/6 частину кожної із
земельних ділянок внаслідок набуття
права власності на 1/6 частину будинку.

Такий висновок є хибним.

У відповідності до ст. 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної
ділянки, право на яку переходить у
зв'язку з переходом права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду,
є істотними умовами договору, який
передбачає набуття права власності на
ці об'єкти (крім багатоквартирних
будинків).

Апеляційна інстанція враховувала, що у
позивача виникло право власності на 1/6
частину згаданого житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
08.04.11 не на підставі цивільно-правового
договору, а внаслідок затвердження у
судовому порядку мирової угоди (ухвала
суду від 18.03.11).

Тому, є безпідставними вимоги позивача
щодо визнання за нею права власності на
1/6 частини земельних ділянок, так як у
неї не виникло такого права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» № 7 від 16.04.2004, при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких
випадках право власності на земельну
ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод. До особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду після 31
грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з
часу внесення змін до статті 120 ЗК
Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V -
і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило
право власності на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення, у розмірах,
встановлених договором; а якщо
договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. Із 1 січня 2010 р. до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до
статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р. N
1702-VI (п.п «ґ» п. 18 Постанови).

Із огляду на встановлені факти та
обставини апеляційна інстанція
приходить до висновку, що судом невірно
застосовані положення матеріального
права, а саме ст.120 ЗК України, тому
рішення суду слід скасувати й
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні вимог позивача за
безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який
діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Кременецького районного
суду Тернопільської області від
21лютого 2014 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2, третя особа: Державне
земельне агентство у Кременецькому
районі, про визнання недійсними
державних актів та визнання права
власності на 1/6 частину земельних
ділянок.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_2 182,70 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у касаційному порядку протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Ю.Й. Демкович