Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
ОСОБА_4 про визнання іпотечних
договорів недійсними, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що земельні ділянки
(загалом 11 ділянок), які
передані в іпотеку, є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки були
набуті ОСОБА_4 під час перебування у
шлюбі з позивачем, а тому при укладенні
оскаржуваних договорів іпотеки
необхідна була її нотаріально
посвідчена згода як іншого з подружжя.
Оскільки такої згоди позивач не давала,
вказані договори іпотеки мають бути
визнані недійсними.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 06
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 21 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просив ухвалені
у справі судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 3 ст. 65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 578 ЦК України,
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
усіх співвласників.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про
іпотеку» майно, що є у спільній
власності, може бути передане в іпотеку
лише за нотаріально посвідченою згодою
усіх співвласників.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст.
57 СК України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
26 квітня 2007 року.

11 червня 2007 року
акціонерно-комерційний банк
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») як кредитор та
товариство з обмеженою
відповідальністю «Траверз - буд» як
позичальник уклали договір про надання
невідновлювальної кредитної лінії
(далі - кредитний договір),
відповідно до умов якого позичальнику
було надано грошові кошти в межах
максимального ліміту заборгованості
16 785 000 доларів США з кінцевим
терміном погашення до 10 квітня
2010 року.

З метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язання за
кредитним договором щодо повернення
кредиту, сплати нарахованих процентів,
можливих штрафних санкцій, а також
інших витрат ОСОБА_4 уклав з ПАТ
«Укрсоцбанк» ідентичні за змістом і
умовами іпотечні договори від 12 лютого
2008 року та від 26 вересня 2008 року.

За умовами вказаних іпотечних
договорів відповідач передав в іпотеку
банку земельні ділянки, які
знаходяться в с. Березівці
Макарівського району Київської
області, зокрема: загальною площею 2,5926
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,0642
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 05 лютого 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,06
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,92
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,28
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,19
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 2,0473
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 25 жовтня 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 8,8
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 09 листопада 2007 року;
земельну ділянку загальною площею 3,11
га, право власності на яку
підтверджується державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку, виданим 09 листопада 2007 року.

Відповідно до п. 1.5 договорів іпотеки,
іпотекодавець засвідчив та гарантував,
що на момент укладення цих договорів на
предмет іпотеки не існує прав та вимог
інших осіб, в тому числі тих, що не
зареєстровані у встановленому законом
порядку, крім тих, які вказані в цьому
договорі; на момент набуття права
власності на предмет іпотеки
іпотекодавець не перебував у
зареєстрованому шлюбі та/або не
проживав однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з будь-якою іншою особою.

З договорів купівлі-продажу,
укладеними ОСОБА_4 в червні - листопаді
2006 року (а.с. 42 - 56) з громадянами, за
якими він набув право власності на
земельні ділянки, які є предметом
іпотеки за оспорюваними договорами, а
саме із п. 2 договорів (які є
ідентичними) вбачається, що розрахунок
продавця із покупцем відбувся до
підписання вказаних договорів.

Також згідно п. 7 вказаних договорів
купівлі-продажу земельних ділянок
встановлено, що покупець, ОСОБА_4, довів
до відома представника продавця, а
представник продавця прийняв до
відома, що покупець на момент придбання
земельної ділянки в зареєстрованому
шлюбі не перебував та у фактичних
шлюбних відносинах не перебуває.

Таким чином, встановивши, що земельні
ділянки, які є предметом договорів
іпотеки, придбані ОСОБА_4 за власні
кошти у червні - листопаді 2006 року,
тобто до укладення шлюбу, місцевий суд,
із висновком якого погодився й
апеляційний суд, вірно виходив із того,
що вказані земельні ділянки є
особистою приватною власністю
чоловіка, а відтак згода дружини,
ОСОБА_3, на укладення спірних договорів
іпотеки не потрібна. Разом з тим,
отримання державних актів на право
власності на земельні ділянки у 2007 році
під час перебування сторін у шлюбі не
свідчить про спільну власність
подружжя на них, оскільки вони
придбавалися ОСОБА_4 до укладення шлюбу
між сторонами по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частиною 1 ст. 335 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій
досліджено обставини справи в повному
обсязі та надано належну оцінку
наявним у справі доказам. Доводи
касаційних скарг висновків судів не
спростовують.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення відповідають
вимогам закону й підстави для їх
скасування відсутні.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 06
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 21 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська