Справа№ 311/985/14-ц
Провадження№ 2/311/454/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року

м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької
області у складі: головуючого судді
Кочевої І.В., при секретарі - Гончаровій
К.Ю., представника позивача - Смирнової
О.К., представника відповідача -
адвоката ОСОБА_2, представника третьої
особи за зустрічним позовом - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_4 про
стягнення боргу та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_4 до ПАТ "КБ
Приватбанк", за участю третьої особи -
ВДВС Василівського РУЮ Запорізької
області про захист прав споживачів,
визнання недійсною угоди та стягнення
коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги
(а.с.99-101), просить суд стягнути з
відповідачки заборгованість у розмірі
20296 грн. 78 коп. за кредитним договором бн
від 29 серпня 2012 року, яка складається з
наступного: 13457 грн. 94 коп. -
заборгованість за кредитом; 3415 грн. 87
коп. - заборгованість про процентам за
користування кредитом; 3422 грн. 97 коп. -
штраф. Також позивач просить стягнути
на його користь з відповідачки судові
витрати. Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що відповідачка уклавши з банком
генеральну угоду про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до Умов
та правил надання продукту кредитних
карт від 29 серпня 2012 року, отримала
кредит у розмірі 16 873 грн. 45 коп. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 18% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Погашення
заборгованості повинно було
здійснюватися з 01 по 25 число кожного
місяця шляхом надання банку грошових
коштів (щомісячних платежів) для
погашення заборгованості за кредитом.
Відповідач своїм підписом підтвердила,
що генеральна угода та Правила, Тарифи
банку складають укладений між
сторонами кредитний договір. При
укладенні договору сторони керувалися
положеннями ч.1 ст.634 ЦК України,
відповідно до якої укладений договір є
договором приєднання. Відповідач
порушила взяті на себе зобов'язання за
укладеним договором, не надавала банку
коштів на погашення заборгованості та
станом на 24 вересня 2014 року має
заборгованість в сумі 20296 грн. 78 коп.

У зустрічній позовній заяві, яку ОСОБА_4
також уточнювала, вона (а.с.55-57) просить
суд визнати Генеральну угоду про
реструктуризацію заборгованості і
приєднання до умов і правил надання
продукту кредитних карт від 29 серпня 2012
року недійсною; просить стягнути з
банку на її користь безпідставно
отримані кошти в сумі 15 853 грн. 48 коп.;
стягнути з банку на її користь 3% річних
за користування її грошовими коштами -
819 грн. 90 коп. та стягнути з банку судові
витрати.

Представник позивача за первісним
позовом Смірнова О.К. позовні вимоги
банку підтримала та просила
задовольнити з підстав, вказаних у
позовній заяві. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 просила
відмовити у зв'язку з
необґрунтованістю заявлених ОСОБА_4
вимог та надала до справи письмові
заперечення. Крім того,пояснила, що на
час укладення генеральної угоди 29
серпня 2012 року сторони узгодили по
договору №1 (за кредитною карткою)
заборгованість в сумі 1498 грн. 71 коп. та
по договору №2 - 16874 грн. 74 коп., що разом
становило 18373 грн. 45 коп. За п.1.3
Генеральної угоди з метою забезпечення
виконання зобов'язання по договорам
ОСОБА_4 внесла 1500 грн., що підтверджено
платіжним дорученням, в день укладення
генеральної угоди. Таким чином
реструктуризована сума боргу за обома
договорами (№1 та №2) становить 18373 грн.
45 коп. - 1500 = 16873 грн. 45 коп.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилася, причини неявки суду не
повідомила, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним чином
та своєчасно про що у справі є розписка.
Суд вважає можливим розглянути справу
без її участі, за участую її
представника - адвоката ОСОБА_2 У
судовому засіданні 26 грудня 2014 року
ОСОБА_4 проти вимог банку заперечувала
та просила відмовити у задоволенні
позову, мотивуючи це тим, що хоча вона і
підписувала оспорювану нею Генеральну
угоду з банком , проте фактично кредиту
та грошей вона не отримувала, її ввели в
оману працівники банку, вмовивши
підписати угоду. Борг перед банком за
раніше отримані нею кредити за
договором від 30 вересня 2008 року
(мікрокредит) та за договором № 253260- CRED
на суму 15000 грн. - вона сплатила за
рішенням суду через виконавчу сужбу,
надавала оригінали квитанцій про
сплату нею особисто коштів на користь
банку по погашенню фактично отриманих
кредитів державному виконавцю. Крім
того, свою пенсійну карту з пін кодом
передала працівнику банку з метою
погашення кредиту. Просила її
зустрічний позов задовольнити та
стягнути з банку сплачені нею кошти,
які, як вона вважає були безпідставно
нею сплачені. Суду надавала письмові
заперечення (а.с.44-45) проти позову банку.

Представник відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним -
адвокат ОСОБА_2 просила відмовити в
задоволенні позову банку та
задовольнити вимоги ОСОБА_4, з підстав,
вказаних у зустрічному позові.
Додатково пояснила, що ОСОБА_4 не
зверталася до банку з заявою про
укладення генеральної угоди, а просила
змінити умови раніше укладеного нею з
банком кредитного договору.

Представник третьої особи за
зустрічним позовом - ОСОБА_3 суду
пояснила, що у її провадженні протягом
останнього місяця перебуває зведене
виконавче провадження про стягнення
боргів з ОСОБА_4 на загальну суму
близько 133000 грн. на користь різних
кредиторів - банків та кредитних
спілок. 26 грудня 2014 року за заявою
стягувача виконавчий документ про
стягнення з боржника ОСОБА_4 боргу на
користь ПАТ КБ "Приватбанк" за рішенням
Василівського районного суду від 30
жовтня 2009 року, за яким було видано
виконавчий лист № 2-2254 від 02 грудня 2009
року в сумі 19137 грн. 57 коп. був
повернутий без виконання, хоча за
виконавчим провадженням
держвиконавцями у провадженні яких
перебувало ВП проводилися дії
направлені на виконання судового
рішення - описувалося та
арештовувалося майно боржника,
вживалися дії щодо примусового
проникнення до житла боржника.
Невиконання судового рішення про
стягнення боргу на користь банку
обумовлено кількістю та черговістю
стягувачів за зведеним виконавчим
провадженням. У виконавчому
провадженні дійсно є оригінали
квитанцій про сплату коштів ОСОБА_4 на
користь банку, але це не були кошти,
сплачені на погашення боргу за судовим
рішенням. Просила вирішити позовні
вимоги сторін на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що ОСОБА_4
їй пенсійну картку з пін-кодом не
передавала. ОСОБА_4 отримувала пенсію у
Приватбанку та зверталася з заявою про
автоматичне перерахування коштів з
пенсійної карки на погашення її боргів
за кредитними зобов'язаннями перед
банком. У 2011 році ОСОБА_4 змінила банк
отримання пенсії, після чого
автоматичне перерахування її пенсії на
погашення кредитів припинено.

Вислухавши представників сторін,
свідка, дослідивши надані суду докази
та матеріали справи, суд вважає
необхідним позовні вимоги за первісним
позовом банку задовольнити повністю, а
в задоволенні зустрічного позову
відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог. Доказування
не може ґрунтуватися на припущенні.

Згідно ст. 3 ЦК України однією із засад
цивільного законодавства є свобода
договору.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
укладений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у

письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Ст. 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Із матеріалів справи вбачається, що 29
серпня 2012 року між ПАТ "ПриватБанк" та
ОСОБА_4 був укладений договір -
Генеральна угода про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до умов і
правил надання продукту кредитних карт
(а.с.5). Вказаний договір, відповідно до
положень ст.634 ЦК України є договором
приєднання. За умовами Генеральної
угоди вона була укладена з метою
створення сприятливих умов для
виконання позичальником ОСОБА_4
зобов'язань за кредитними договорами:
№ SAMDN7998 від 31 жовтня 2005 року
(договір №1), та № SAMDN0107 від 30
вересня 2008 року (договір №2) (а.с.58-61), а
також приєднання до Умов і правил
надання продукту кредитних карт (на
сайті банку). Сторони угоди домовилися
та узгодили, що заборгованість за
договором №1 становить 1498 грн. 71
коп.;заборгованість за договором №2 -
16874 грн. 74 коп. Відповідно до розділу 2
угоди банк на останню суму надав ОСОБА_4
кредит на 36 місяців з 28 серпня 2012 року
по 31 серпня 2015 року шляхом встановлення
кредитної лінії на платіжну картку на
споживчі цілі, за що позичальник
зобов'язалася повернути кредит,
сплатити проценти в розмірі 1,5 % на
місяць на суму залишку заборгованості
на Умовах і правилах, до яких
приєдналася ОСОБА_4, шляхом щомісячних
платежів з 01 по 25 число по 612,17 грн. до
погашення кредиту.

Витяг з Умов і правил надання
банківських послуг є у справі (а.с.6-29).

За обома кредитними договорами №1 та №2
строки погашення на час підписання
угоди закінчилися, про що зазначено у
генеральній угоді. ОСОБА_4
зобов'язалася відповідно до п.1.3 угоди в
забезпечення виконання зобов'язань за
договорами в день підписання угоди
внести 1500 грн. на картковий рахунок
49979, що було здійснено та
підтверджується платіжним дорученням
від 29 серпня 2012 року (а.с.75)

Зважаючи на те, що зміст генеральної
угоди, яка по формі та за замістом є
договором приєднання та договором про
реструктуризацію боргів ОСОБА_4 за
раніше укладеними кредитними
договорами (№1 та №2), укладеними між
сторонами, зафіксований в письмовому
вигляді, в кількох документах, договір
підписаний сторонами: від імені банку -
уповноваженою на це особою та
скріплений печаткою юридичної особи, а
від імені позичальника особисто
ОСОБА_4, що вона не оспорювала,
зазначена вище Генеральна угода,
відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК
України, вважається такою, що вчинена у
письмовій формі. Доводи про те, що вона
підписана ОСОБА_4 під впливом обману
свого підтвердження доказами у
судовому засіданні не знайшли. Підстав,
передбачених ст..ст.203, 215 ЦК України для
визнання недійсною генеральної угоди
суд не вбачає, оскільки вона відповідає
чинному на час її укладення
законодавству, не містить дисбалансу
прав та обов'язків сторін.

Банк виконав свої зобов'язання за
угодою, проте відповідачка ОСОБА_4
своїх зобов'язань не виконала, коштів
на погашення боргу в розмірах та
строки, передбачено угодою - банку не
надавала, що підтверджено розрахунком
заборгованості (а.с.4).

31 жовтня 2005 року між банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір про
надання кредиту на картрахунок
№167510 (а.с.113),відповідно до якого
відповідачці було видано кредитну
картку "Універсальна" та встановлено
кредитний ліміт в сумі 5000 грн. зі
сплатою 3% на місяць. Договір укладений
у формі заяви та умов і правил надання
банківських послуг (а.с.114- 118).
Відповідно до виписки по вказаному
картрахунку за період з дати видачі
картки по 01 вересня 2014 року
відповідачка користувалася кредитними
коштами (а.с127) та станом на дату
укладення генеральної угоди 29 серпня
2012 року про реструктуризацію боргу і за
цим договором мала прострочену
заборгованість за цим договором,що
спростовую доводи ОСОБА_4 про погашення
нею боргу до серпня 2012 року (а.с.144)
Вказане спростовує доводи
відповідачки про погашення боргу за
цим кредитом станом на 29 серпня 2012 року.

30 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір
№253260-CRED про надання кредиту на суму 15000
грн. шляхом перерахування вільних
коштів на картрахунок № 88032 до 26
березня 2010 року в порядку та строках,
встановлених графіком погашення
кредиту та процентів(далі договір №2).
Відповідно до виписки по рахунку
(а.с.145-166) ОСОБА_4 мала станом на 29 серпня
2012 року - тобто на час укладення
генеральної угоди, заборгованість і за
цим кредитним договором, яка становила
18 480 грн. 58 коп. 30 жовтня 2009 року
Василівським районним судом
Запорізької області було винесено
рішення у справі №2-2254 яким задоволено
вимоги банку та стягнуто з ОСОБА_4 на
погашення заборгованості за договором
№2, яка станом на 23 липня 2009 року
становила 19137 грн. 57 коп., стягнуто
судовий збір, а всього - 19448 грн. 95 коп.
(а.с.62). відповідно до ст.14 ЦПК України
вказане судове рішення, яке набрало
законної сили, є обов'язковим для
вирішення цієї справи.

Відповідно до матеріалів наданих ВДВС
Василівського РУЮ у межах зведеного
виконавчого провадження фактично не
було стягнуто коштів на погашення суми
про стягнення якої було винесено
рішення суду на користь банку за
виконавчим листом №2-2254 від 02 грудня 2009
року. Постановою від 26 грудня 2014 року за
заявою стягувача виконавчий лист був
повернутий.

Відповідно до листа на адресу ОСОБА_4
(а.с.63) з управління ПФУ у Василівському
районі станом на 27 травня 2014 року на
виконанні в управлінні перебувало три
виконавчих документа на підставі яких
проводилося утримання з пенсії на
стягнення боргу на користь кредитних
спілок "Довіра" та "актив". ПАТ Банк
"Траст" З 01 березня 2009 року по 31 серпня
2011 року пенсія ОСОБА_4 переховувалася
на особистий рахунок у ПАТ КБ
"Приватбанк". У справі є копія заяви
ОСОБА_4 до ПРФУ з проханням
перераховувати пенсію на рахунок у ПАТ
КБ "Приватбанк" (а.с.64). Розмір
нарахованої та фактично виплаченої
пенсії, з відрахуванням коштів на
погашення боргів підтверджена
довідкою УПФ (а.с.65).

Розмір нарахованої та фактично
виплаченої пенсії, з відрахуванням
коштів на погашення боргів
підтверджена довідкою УПФ (а.с.65).

Доводи ОСОБА_4 щодо введення її в оману
працівниками банку спростовуються
наявними у справі відомостями про
сплату нею платежів після підписання
генеральної угоди 23, 29 жовтня 2012 року, 13
червня 2013 року, 01 липня 2013 року, 08 липня
2013 року, 22 липня 2013 року, що
підтверджено випискою по рахунку
338382(а.с.119-126) та копіями квитанцій
наданих ОСОБА_4 (а.с.71-73). Таким чином,
відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України ОСОБА_4
вчинила дії, які свідчать про фактичне
прийняття пропозиції банку на вчинення
правочину - оспорюваної генеральної
угоди.

ОСОБА_4 допускала порушення взятих на
себе зобов'язань за генеральною угодою,
не здійснювала регулярних платежів на
погашення заборгованості, чим порушила
положення ст..526, 612 ЦК України.

Наявність заборгованості ОСОБА_4 за
генеральною угодою від 29 серпня 2012

року підтверджено розрахунком банку
(а.с.102-105), на спростування якого доказів
ОСОБА_4 суду не надано. Відповідно до
цього розрахунку станом на 24 вересня 2014
року заборгованість становить 20296 грн.
78 коп.

Надані суду копії квитанцій про сплату
ОСОБА_4 коштів (а.с.66-69), як вона
стверджувала на погашення боргу за
кредитним договором №2, спрямовані нею
на рахунок 2073 протягом 2010-2011
років, що мають своє відображення у
виписці по рахунку та не підтверджують
сплату нею заборгованості за
виконавчим листом №2-2254/09.

Відповідно до заяви ОСОБА_4 на адресу
банку від 25 травня 2011 року вона просила
фактично про зміну умов кредитного
договору №253260-CRED (а.с.112). Проте
наявність такої заяви не була
перешкодою для укладення сторонами
генеральної угоди.

Відповідно до виписки по рахунку
921898 на який зараховувалася пенсія
ОСОБА_4 у ПАТ КБ "Приватбанк" за період з
10 березня 2009 року по 26 вересня 2011 року
кошти перераховувалися на погашення
боргу по картковому кредиту, а не на
погашення суми боргу стягнутої за
рішенням суду.

Оскільки доводи ОСОБА_4 не підтверджені
доказами у цій справі, підстав для
задоволенні її вимог за зустрічною
позовною заявою суд не вбачає.

Так як судом встановлено невиконання
ОСОБА_4 умов генеральної угоди по
поверненню раніше отриманих кредитів,
про реструктуризацію заборгованості
по яким домовилися сторони 29 серпня 2012
року, позовні вимоги банку є доведеними
наявними у справі доказами та
підлягають повному задоволенню. Судові
витрати, відповідно до положень ст.88
ЦПК України, суд покладає на
відповідача за первісним позовом
ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 509, 510, 526, 527, 530, 536, 549-551, 598, 599, 604 610,
611, 612, 614, 615, 625, 628, 629, 631, 634, 638, 639, 651, 653, 654,
1046-1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10,
11, 14, 82, 208, 209, 214 -215, 224 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ КБ "Приватбанк" задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
"Приватбанк" заборгованість в розмірі 20
296 грн. 78 коп. за кредитним договором бн
від 29 серпня 2012 року, яка складається з
наступного: 13457 грн. 94 коп. -
заборгованість за кредитом; 3415 грн. 87
коп. - заборгованість про процентам за
користування кредитом; 3422 грн. 97 коп. -
штраф.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
"Приватбанк" судові витрати в сумі 243
грн. 60 коп.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Василівський районний суд
Запорізької області протягом 10 днів
після його проголошення.

Суддя Василівського районного

суду Запорізької області І.В.Кочева