Справа № 447/3987/13
Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/2424/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря:
Азенко М.В.

з участю:ОСОБА_2,
ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Миколаївського районного
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року у справі за заявою ОСОБА_4 про
стягнення з ОСОБА_2 аліментів на
неповнолітніх дітей, -

встановила:

Оскаржуваною ухвалою
Миколаївського районного суду
Львівської області від 26 грудня 2013 року
в задоволенні заяви ОСОБА_2 про
скасування постанови судді
Миколаївського районного суду
Львівської області від 25 квітня 2002 року
про стягнення аліментів відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
ухвала суду є помилковою та незаконною,
і такою, що порушує його права.

Крім того вказує, що розгляд справи
проводився без його участі, а тому він
не мав жодної можливості надати
будь-які докази на свою користь.

Просить ухвалу суду скасувати.

Вислухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи і доводи скарги,
колегія суддів вважає, що її слід
задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду не
відповідає.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2
посилався на те, що 11 квітня 2002 року
ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про
стягнення з нього аліментів на
утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку
щомісячно, до досягнення дітьми
повноліття, але не менше ? частини
неоподаткованого мінімуму на дитину.
Постановою судді Миколаївського
районного суду Львівської області від
25.04.2002 року заява задоволена, однак він
не згідний з цим, а тому просив
скасувати постанову.

Відмовляючи в задоволенні заяви,
суд виходив з того, що скасування
постанови про стягнення аліментів
вчинене більш ніж через 10 років після
її ухвалення, суперечить принципу
розумності строку розгляду справ та
порушує права неповнолітніх дітей.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
колегія суддів вважає, що ухвала про
відмову в задоволенні заяви про
скасування постанови судді
Миколаївського районного суду
Львівської області від 25.04.2002 року про
стягнення аліментів постановлена
судом з порушенням норм процесуального
права.

З оскаржуваної ухвали убачається,
що 11 квітня 2002 року ОСОБА_4 до суду із
заявою про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх
видів заробітку щомісячно, до
досягнення дітьми повноліття, але не
менше ? частини неоподаткованого
мінімуму на дитину.

Постановою судді Миколаївського
районного суду Львівської області від
25.04.2002 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 аліменти на утримання
неповнолітніх дітей ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку
щомісячно, до досягнення дітьми
повноліття, але не менше ? частини
неоподаткованого мінімуму на дитину,
починаючи з 11.04.2002 року.

Станом на квітень 2002 року стягнення
аліментів на неповнолітніх дітей
проводилося на підставі Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від
01.03.1985 року «Про деяку зміну порядку
стягнення аліментів на неповнолітніх
дітей».

Відповідно до цього порядку заява про
стягнення аліментів на неповнолітніх
дітей у разі відсутності спору
розглядалася народним суддею
одноособово без порушення цивільної
справи. При одержанні згоди особи,
зобов'язаної платити аліменти, або у
разі неодержання в установлений у
повідомленні строк її заперечень
народний суддя не пізніш як наступного
дня виносить постанову про стягнення
аліментів. Така постанова виноситься
на підставі свідоцтва про укладення
шлюбу і запису про батьків у свідоцтві
про народження дитини.

При незгоді з постановою народного
судді особа, яка зобов'язана платити
аліменти, має право подати про це заяву
до суду. В цьому разі народний суддя
скасовує постанову, і вимога одного з
батьків про стягнення аліментів на
неповнолітніх дітей розглядається у
порядку позовного провадження.

Апелянт вказує, що про постанову
судді Миколаївського районного суду
Львівської області від 25 квітня 2002 року
йому не було нічого відомо. Не
повідомлявся він і при розгляді заяви
ОСОБА_4 в суді. Тільки 5.11.2013 року було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження, що теж
свідчить про те, що ОСОБА_4 не мала до
нього претензій щодо утримання дітей,
т.я. вони проживали в шлюбі, який
розірвали в 2012 році та разом утримували
дітей.

Судова колегія вважає, що ці
посилання заслуговують на увагу,
оскільки тільки в теперішній час на
розгляді Миколаївського районного
суду є справа за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітніх дітей.

З копії ухвали Миколаївського
районного суду від 5.03.2014 року
убачається, що справа за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітніх дітей
зупинена до вирішення справи
апеляційним судом, яка є предметом
даного апеляційного розгляду.

З матеріалів справи встановлено,
що немає жодних даних про вручення
ОСОБА_2 повідомлення щодо вручення
копії заяви від 11.04.20002 року ОСОБА_4 про
стягнення аліменти на утримання
неповнолітніх дітей.

Також відсутні докази про
направлення ОСОБА_2 копії постанови
судді від 25.04.2002 року, якою стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на
утримання неповнолітніх дітей.

Таким чином не дотримано вимоги
Указу Президії Верховної Ради
Української РСР від 01.03.1985 року «Про
деяку зміну порядку стягнення
аліментів на неповнолітніх дітей» про
те, що постанова може бути постановлена
при одержанні згоди особи, зобов'язаної
платити аліменти, або у разі
неодержання в установлений у
повідомленні строк її заперечень.

Заслуговують на увагу і посилання
апелянта на те, що в копії постанови
судді відсутній рік винесення
постанови, а дата його народження
невірно вказана, т.я. він народився
24.06.1966 року, а не 25.06.1966 року, як вказано в
постанові, про що представив судовій
колегії для огляду свій паспорт.

Згідно із ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 74 ЦПК
України судові виклики здійснюються
судовими повістками про виклик. Судові
повістки про виклик у суд надсилаються
особам, які беруть участь у справі.
Судова повістка про виклик повинна
бути вручена з таким розрахунком, щоб
особи, які викликаються, мали достатньо
часу для явки в суд і підготовки до
участі в судовому розгляді справи, але
не пізніше ніж за три дні до судового
засідання. Судова повістка разом із
розпискою, а у випадках, встановлених
цим Кодексом, разом з копіями
відповідних документів надсилається
поштою рекомендованим листом із
повідомленням або через кур'єрів за
адресою, зазначеною стороною чи іншою
особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК
України судові повістки, адресовані
фізичним особам, вручаються їм під
розписку. Розписка про одержання
судової повістки з поміткою про дату
вручення в той самий день особами, які
її вручали, повертається до суду.

Встановлено, що ОСОБА_2 не був
повідомлений про час та місце судового
засідання 26 грудня 2013 року, оскільки в
матеріалах справи немає копій
повідомлень про це, як і розписок про
направлення та вручення судових
повісток сторонам.

Отже судом не дотримано порядок
розгляду заяви ОСОБА_2 про скасування
постанови про стягнення аліментів.

Таким чином, судом було порушено право
ОСОБА_2 на участь у судовому засіданні,
що позбавило його можливості під час
розгляду справи надати пояснення,
висловити заперечення та звернути
увагу суду на ті обставини, які могли
бути важливими для її правильного
вирішення.

З огляду на викладене, всупереч статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод судом не було
забезпечено справедливості судової
процедури.

За даних обставин на підставі п.4
ст.311 ЦПК України ухвалу суду слід
скасувати з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п.4 ч.2 ст.307, п.4 ч.1 ст.311,
п.2. ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського районного суду
Львівської області від 26 грудня 2013 року
скасувати та справу направити для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та не
підлягає оскарженню в касаційному
порядку, оскільки не перешкоджає
подальшому провадженню у справі.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.