Провадження № 2-5922/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року
м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі

головуючого судді
Букіної О. М.

за участю секретаря судового засідання
Назарчук Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Адміністрація Державної прикордонної
служби України, Відділ державної
виконавчої служби Солом'янського
районного управління юстиції у м. Києві
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

08.09.2014 позивач звернулася до суду з
позовом, у якому просила обмежити
відповідачу право виїзду за межі
України без вилучення паспортного
документу до виконання ним виконавчого
листа № 2-5459, виданого 21.08.2008 Дарницьким
районним судом м. Києва, з якого
вбачаються невиплачені аліментні
боргові зобов'язання перед позивачем.
Виконання заходів щодо обмеження права
виїзду за межі України , вилучення
паспортного документу просила
покласти на Адміністрацію Державної
прикордонної служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначила, що з 18.10.2006 по 22.09.2009
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
них народилася дочка ОСОБА_3. 21.10.2008
Дарницький районний суд м. Києва своїм
рішенням стягнув з відповідача
аліменти на утримання неповнолітньої
дочки у розмірі ? частки його заробітку
до досягнення дитиною повноліття, але
не менше, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.
Суд визначив місце проживання дитини
разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що матеріально
утримує та належно піклується про
здоров'я малолітньої дитини, однак
відповідач не хоче виділяти кошти на її
утримання і виховання, тривалий час не
сплачуючи аліменти. Як стало відомо
позивачеві, відповідач неодноразово
покидав територію України, від'їжджав
до Камбоджі, Польщі, де він збирається
працювати пілотом цивільної авіації.

Позивач вважає, що наявні підстави для
тимчасового обмеження відповідача у
праві виїзду за кордон, передбачені
статтею 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ,
оскільки існують неврегульовані
аліментні зобов'язання.

Крім того, позивач вказувала і те, що
Солом'янський районний суд м. Києва
своєю ухвалою від 06.09.2011 у справі №
6-777/2011 за поданням державного виконавця
ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві
обмежив ОСОБА_2 у праві виїзду за межі
України. Разом з тим, відповідач
незважаючи на вказану ухвалу,
неодноразово перетинав кордон між
Україною та іншими країнами Європи, що
свідчить, на думку позивача, про
неналежне виконання своїх обов'язків
працівниками ДВС Солом'янського РУЮ у
м. Києві.

Таким чином, позивач вважає, що позов
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовну заяву та
просив її задовольнити з викладених у
ній підстав.

Відповідач у судовому засіданні
заперечував проти позову, вказуючи на
його безпідставність і
необґрунтованість. Зазначив, що на
сьогоднішній день заборгованість по
аліментам погашена, а обмеження його у
праві виїзду за кордон є порушенням
його права на свободу пересування,
гарантованого державою.

Крім того, вважає, що обраний позивачем
спосіб захисту суперечить вимогам
чинного законодавства , а тому просив
відмовити у задоволенні позову.

Представники третіх осіб у судове
засідання не з'явилися, хоча про день,
час та місце судового засідання були
повідомлені належним чином. Від ВДВС
Солом'янського РУЮ у м. Києві надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі державного виконавця у зв'язку з
його завантаженістю.

Вислухавши думку сторін, суд вважає за
можливе розглядати справу у
відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову належить відмовити з таких
підстав.

Відповідно до статті 33 Конституції
України «Кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.
Громадянин України не може бути
позбавлений права в будь-який час
повернутися в Україну».

Ця норма Основного Закону
кореспондується з положеннями
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
статті 2 Протоколу № 4 якої «Кожен, хто
законно перебуває на території
будь-якої держави, має право вільно
пересуватися і вільно вибирати місце
проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ
передбачає підстави для тимчасових
обмежень у праві виїзду громадян
України за кордон, зокрема пункт 2
частини першої цієї статті називає
таку підставу як наявність
неврегульованих аліментних
зобов'язань.

Суд встановив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з
18.10.2006 по 22.09.2009 перебували у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб,
серії НОМЕР_1, виданим Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві 18.10.2006 (а.с. 11) та
свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії
НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації
актів цивільного стану Солом'янського
районного управління юстиції у м. Києві
01.10.2009 (а.с. 8). У шлюбі у них народилася
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво
про народження, серії НОМЕР_3, видане
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві 31.05.2007(
а.с.7).

Дарницький районний суд м. Києва своїм
рішенням від 21.10.2008 у справі № 2-5459/2008
стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
аліменти на утримання малолітньої
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісяця,
починаючи з 04.09.2008 в розмірі ? частки
його заробітку (доходу) до досягнення
дитиною повноліття, але не менше, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку. На примусове
виконання вказаного рішення 17.11.2008 було
видано виконавчий лист (а.с. 13).

Суд звертає увагу, що відповідач
своєчасно аліменти не сплачував.

Так, відповідно до розрахунку
заборгованості по аліментам, наданого
ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві,
станом на 01.10.2014 заборгованість
складала 14 594,27 грн. (а.с. 37). Однак станом
на 01.11.2014 її розмір зменшився до 4 979,38
грн. (довідка-розрахунок
заборгованості, складена ВДВС
Солом'янського РУЮ в м. Києві, а.с.67-68).

Крім того, суд констатує, що станом на
день розгляду справи відповідач
сплатив борг по аліментам у повному
обсязі, що підтверджується квитанцією
від 25.11.2014 на суму 5 000 грн. з
призначенням платежу борг на погашення
аліментів (а.с.81).

Суд наголошує на тому, що при вирішенні
цього спору необхідно з'ясувати
питання про захист якого саме права
позивачем подано даний позов.

В судовому засіданні представник
позивача зазначив, що позивач
звернулася до суду з даним позовом,
оскільки відповідач не в повному
обсязі сплачує їй аліменти на
утримання дитини.

На думку представника позивача та
враховуючи те, що позивач має намір
стягувати з відповідача додаткові
витрати на утримання дитини, не виконує
ухвалу суду щодо обмеження у праві
виїзду за кордон від 06.09.2011 року ( а.с. 42),
а тому обраний спосіб захисту шляхом
тимчасового обмеження відповідача у
праві виїзду за кордон, відповідає
вимогам закону та таким чином
відновить порушені права позивача.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(стаття 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.
Способи захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених ст. 16 ЦК
України не є вичерпними, тому суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Однак, суд наголошує на тому, що рішення
суду має бути дієвим і досягати мети -
захисту прав особи.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

Суд звертає увагу позивача, що
предметом розгляду даної справи не є
стягнення заборгованості по аліментам,
у зв'язку з виїздом відповідача за межі
України, стягнення додаткових витрат
тощо.

Фактично даний позов подано позивачем
у зв'язку з невиконання ухвали суду
щодо тимчасового обмеження
відповідача у виїзді за кордон, що була
прийнята в порядку ст. 377-1 ЦПК України,
спонукання відповідача на виконання
своїх зобов'язань по утриманню дитина
на майбутнє.

За таких обставин, проаналізувавши
заявлені вимоги, відповідність їх
нормам матеріального права, суд
приходить до висновку, що заявлений
позивачем позов не містить вимог про
захист порушеного права чи інтересу,
суперечить статтям 3 та 4 ЦПК України,
які передбачають захист в судовому
порядку лише порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
кожної особи у спосіб, визначений
законами України.

Суд звертає увагу позивача, що
вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України здійснюється в порядку статті
377-1 ЦПК України за поданням державного
виконавця, погодженим з начальником
відділу державної виконавчої служби.

В зазначеному законом порядку це
питання вирішувалось, про що свідчить
наявність в матеріалах справи ухвали
Солом'янського районного суду м. Києва
у справі № 6-777/2011 від 06.09.2011 року, а
виконання вказаних заходів покладено
на Адміністрацію державної
прикордонної служби України (а.с. 42-43).

Та обставина, що вказана ухвала не була
спрямована належним чином до
виконання, не дає суду підстав для
задоволення позовних вимог позивача у
обраний позивачем спосіб.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі.

Керуючись статтею 33 Конституції
України, статтею 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, статтями 15, 16, 269
ЦК України, Законом України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» від 21.01.1994 №
3857-ХІІ, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 197, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
податься протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя