Провадження №2/761/4029/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого:
судді - Притули Н.Г.

при секретарі:
Паночко О.М.

за участю представника позивача:
ОСОБА_1

представника відповідача:
Клець С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Дочірній
банк Сбербанку Росії» про визнання
частково недійсним кредитного
договору,-

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2014 року до суду надійшла
зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:
визнати недійсним пункт 10.1 Кредитного
договору №09-11-06/ФО від 24 листопада 2006
року, що укладений між ОСОБА_3 та
Публічним акціонерним товариством
«Дочірній банк Сбербанку Росії» на
підставі п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
24.11.2006 року між сторонами був укладений
Кредитний договір за умовами якого
позивачка отримала кредит в сумі 350 000,00
доларів США. Позивачка достроково
сплатила заборгованість за договором,
відсотки та пеню, але відповідачем
нарахована пеня на підставі п.10.1
договору, яка значно перевищує
заборгованість за кредитним договором.
А тому позивач зазначає, що положення
п.10.1 про нарахування пені є
несправедливими, пеня нарахована в
порушення діючого законодавства, дана
умова договору встановлює вимогу щодо
сплати непропорційно великої суми
компенсації (понад п?ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
зобов?язань за спірним договором і тому
даний пункт повинен бути визнаний
недійсним на підставі положень ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів».

В судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримала та
просила їх задовольнити.

Представник відповідача заявлені
вимоги не визнав та просив відмовити в
їх задоволенні на тій підставі, що
позивач, підписавши кредитний договір
погодилась на зазначений розмір пені, а
тому підстави для задоволення позову
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
тобто обов'язок доказування покладений
на сторони.

В судовому засіданні встановлено, що 24
листопада 2006 року між ЗАТ «Банк НРБ»
(правонаступником якого є позивач, далі
- Банк)) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник)
укладено кредитний договір №09-11-06/ФО,
відповідно до умов якого останній
надано кредит у розмірі 350 000,00 доларів
США на придбання нерухомого майна зі
сплатою процентів за користування
коштами в розмірі 13 процентів річних і
строком повернення до 24 листопада 2016
року.

За умовами договору - п.8.1 - Позичальник
зобов'язаний повернути кредит Банку
частинами у розмірах та у терміни
згідно з Графіком повернення кредиту,
зазначеного у Додатку №1 до Договору,
що є його невід'ємною частиною.

Додатковими угодами до кредитного
договору змінювались суми щомісячних
платежів по договору.

28.11.2012 року ПАТ «Дочірній банк
Сбербанку Росії» підготував ОСОБА_3
повідомлення - вимогу щодо повернення
повної суми заборгованості за
Кредитним договором №09-11-06/ФО від 24.11.2006
року.

Як зазначено у повідомленні, станом на
28.11.2012 року загальна заборгованість
Позичальника за Кредитним договором
становить 288 869,40 доларів США та 709 171,89
грн., що за офіційним обмінним курсом
НБУ станом на 28.11.2012 року складає 3 018 105,00
грн. з яких: заборгованість за кредитом
- 266 419,00 доларів США, процентів за
користування кредитом - 22 450,40 доларів
США, пеня за прострочення повернення
заборгованості за кредитом - 444 588,96 грн.,
пеня за прострочення сплати процентів
за користування кредитом - 264 582,93 грн.

В судовому засіданні представник
позивача пояснила, що позивачка не
отримувала повідомлення. Відповідачем
не було надано доказів, що позивач у
відповідності із положеннями п.8.4
Кредитного договору отримала
повідомлення про дострокове
повернення суми заборгованості.

Як встановлено в судовому засіданні та
не заперечувалось представником
відповідача, 04 лютого 2014 року позивач
сплатила заборгованість за тілом
кредиту в сумі 266 419,00 доларів США,
відсотки за користування коштами в
сумі 63 301,01 доларів США, пеню в сумі 175
228,89 грн.

З довідки, яка 11.03.2014 року видана
позивачу вбачається, що станом на 17.02.2014
року ОСОБА_3 має заборгованість за
кредитним договором №09-11-06/ФО від 24.11.2006
року перед АТ «Сбербанк Росії» у сумі 1
002 683,26 доларів США, а саме: пеня за
прострочення повернення
заборгованості за кредитом - 816 267,09
доларів США; пеня за прострочення
сплати процентів за користування
кредитом - 186 416,17 доларів США.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

У Рішенні Конституційного Суду України
№ 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) зазначено, що у
справі про захист прав споживачів
кредитних послуг держава забезпечує
особливий захист більш слабкого
суб'єкта економічних відносин, а також
фактичну, а не формальну рівність
сторін у цивільно-правових відносинах,
шляхом визначення особливостей
договірних правовідносин у сфері
споживчого кредитування та обмеження
дії принципу свободи цивільного
договору. Це здійснюється через
встановлення особливого порядку
укладення цивільних договорів
споживчого кредиту, їх оспорювання,
контролю за змістом та розподілу
відповідальності між сторонами
договору.

За правилами частини першої статті 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої
статті 6 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" договір про надання
фінансових послуг повинен містити
розмір фінансового активу, зазначений
у грошовому виразі, строки його
внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов?язків на шкоду
споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п?ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов?язань за договором.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або
визнання його недійсним зумовлює зміну
інших положень договору, на вимогу
споживача:

1) такі положення також підлягають
зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним
у цілому.

Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору. Якщо до положення вносяться
зміни, такі зміни вважаються чинними з
моменту їх внесення.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема, щодо плати за
обслуговування кредиту та плати за
дострокове його погашення, і це є
підставою для визнання таких положень
недійсними.

Пунктом 10.1 кредитного договору
передбачено, що за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань за цим
Договором, Позичальник зобов'язаний
сплачувати Банку неустойку (пеню):

а) за прострочення терміну/ів
повернення Кредиту, який/і визначений/і
в п.8.1 цього Договору - у розмірі 1%
(одного відсотка) від простроченої суми
за кожен день прострочення;

б) за прострочення строку повернення
повної суми заборгованості за Кредитом
за вимогою Банку в достроковому
порядку, який визначено ст.8 цього
Договору - у розмірі 1% (одного відсотка)
від простроченої суми за кожен день
прострочення;

в) за прострочення терміну/ів сплати
процентів за користування Кредитом,
які визначені ст.6 цього Договору - у
розмірі 1% (одного відсотка) від
простроченої суми за кожний день
прострочення.

Отже, пункт 10.1 кредитного договору щодо
встановлення сторонами договору пені у
розмірі 1% за кожен день прострочення
виконання зобов?язання за споживчим
кредитом, що становить 365% від суми
неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів за рік, є
несправедливим та суперечить
принципам розумності та
добросовісності та є наслідком
дисбалансу договірних прав та
обов?язків на шкоду позичальника -
ОСОБА_3, як споживача послуг банку,
оскільки дана умова договору
встановлює вимогу щодо сплати
непропорційно великої суми
компенсації (понад п?ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
нею зобов?язань за спірним договором. А
так як з довідки про заборгованість
вбачається, що пеня нарахована за
прострочення повернення
заборгованості за кредитом та
прострочення сплати процентів за
користування кредитом, тобто на
підставі підпунктів «б» та «в» пункту
10.1 Кредитного договору, тому суд
приходить до висновку, що зазначені
пункти договору є несправедливими та
встановлюють непропорційно велику
суму компенсації (понад п?ятдесят
відсотків вартості продукції). В той же
час в судовому засіданні не було
встановлено, що пеня нараховувалась на
підставі підпункту «а» п.10.1 Кредитного
договору, а тому суд не вбачає підстав
для визнання недійсним зазначеного
пункту Кредитного договору.

Крім того, на підставі статті 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 203, 215, 1054 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 88, 212, 214, 215
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Дочірній
банк Сбербанку Росії» про визнання
частково недійсним кредитного
договору - задовольнити частково.

Визнати недійсними підпункти «б» та
«в» пункту 10.1 Кредитного договору
№09-11-06/ФО від 24 листопада 2006 року, що
укладений між ОСОБА_3 та Закритим
акціонерним товариством «Банк «НРБ»
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Дочірній банк
Сбербанку Росії»).

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Дочірній банк Сбербанку
Росії» на користь держави судовий збір
в розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м.Києва через
Шевченківський районний суд м.Києва,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Н.Г.Притула