АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3488/14
Справа №643/9430/13-ц
Категорія: відшкодування шкоди
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - судді Швецової Л.А.

суддів колегії - Тичкової О.Ю.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на заочне рішення Московського
районного суду м. Харкова від 16 січня 2014
року

у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Санофі-Авентіс» до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року позивач - ТОВ
«Санофі-Авентіс Україна» звернувся до
суду з вказаним позовом в
обґрунтування, якого посилався на те,
що 11 січня 2011 року між товариством та
відповідачем ОСОБА_4 було укладено
трудовий Договір, відповідно до умов
якого остання була прийнята на посаду
фахівця з просування медичних
препаратів.

24 лютого 2011 року, відповідно до
положень п. 7.1 - 7.3 вказаного Договору
для виконання обов'язків за цим
Договором товариством за Актом
приймання-передачі було надано
відповідачу у користування належний
позивачеві на праві приватної
власності автомобіль Skoda Fabia 1.4і
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
(надалі - «Автомобіль»).

На підставі договору
купівлі-продажу від 06.06.2012 року право
власності на автомобіль перейшло від
ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» до ТОВ
«Ілта».

В подальшому, 20 березня 2013 року
між позивачем та ТОВ «Ілта» було
укладено Договір оперативного лізингу
парку транспортних засобів, на
підставі якого вказаний автомобіль був
переданий позивачеві у користування за
відповідну плату.

07 листопада 2012 року відповідача
ОСОБА_4 було звільнено з займаної
посади за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з
направлення їй відповідного
повідомлення про необхідність
з'явитися до офісу позивача за
отримання трудової книжки та
повернення вказаного автомобіля.

Проте, відповідач відмовилася
повернути позивачеві зазначене майно,
про що працівниками позивача було
складено Акт № 1 від 04.12.2012р.

У зв'язку з тим, що автомобіль Skoda
Fabia 1.4і державний реєстраційний номер
НОМЕР_3 залишався довгий час у
незаконному володінні та користуванні
відповідача, то такими протиправними
діями позивачеві було завдано майнову
шкоду у вигляді сплачених позивачем
лізингових платежів за автомобіль,
який останній не міг використовувати у
своїй господарській діяльності.

Крім того, відповідно до Акту
приймання-передачі автомобіля від
09.09.2013 року відповідач повернув
позивачеві вказаний автомобіль з рядом
пошкоджень, для усунення яких останнім
були понесені витрати на ремонт та
технічне обслуговування в загальному
розмірі 7 627,37 грн.

Протягом розгляду справи позивач
уточнив свої вимоги та в остаточному
варіанті просив суд стягнути на його
користь з ОСОБА_4 завдану матеріальну
шкоду у розмірі 27678 грн. 04 коп., а також
судовий збір у розмірі 276 грн. 78 коп.

Заочним рішення Московського
районного суду м. Харкова від 16 січня 2014
року позов ТОВ «Санофі-Авентіс» до
ОСОБА_4 про відшкодування майнової
шкоди - задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4
звернулася на це рішення з апеляційною
скаргою, в якій з посиланням на
порушення суд норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати це рішення та ухвалити нове,
яким позов ТОВ «Санофі-Авентіс»
залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів своєї
скарги апелянтка посилалася на те, що
лізингові платежі сплачені позивачем
не можуть вважатися збитками,
спричиненими в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК
України, так як такі платежі були
обов'язком позивача за договором
лізингу, а не вимушені перерахування
коштів в результаті чиєїсь дії чи
бездіяльності. За таких обставин,
позивачем не було доведено суму
реальних збитків для господарської
діяльності, які він поніс, у зв'язку з
нібито незаконним заволодінням
відповідачем предмету лізингу. Крім
того, позивачем також не надано
належних доказів того з якими саме
потертостями/вм'ятинами ( розмір,
дислокація, ступінь пошкоджень, фото)
було передано відповідачем автомобіль.
Позивачем не підтверджена оціночна
вартість таких пошкоджень.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися, відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Частиною 3 ст. 386 ЦК України
передбачено, що власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 396 ЦК України
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України
встановлено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості,
полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному
обсязі.

Судом встановлено, що 11 січня 2011
року між ТОВ «Санофі-Авентіс Україна»
та ОСОБА_4 було укладено трудовий
договір.

Того ж дня було видано наказ №К-74
про прийняття ОСОБА_4 до відділу
зовнішньої служби генеричних
препаратів ТОВ «Санофі-Авентіс
Україна» на посаду фахівця з
просування медичних препаратів.

Відповідно до п. 7.1 - 7.3 вказаного
договору, для виконання обов'язків за
цим договором роботодавець може
передавати працівнику у тимчасове
користування обладнання, транспортні
засоби, інформаційні матеріали та інші
активи.

24.02.2011 року між сторонами було
підписано акт приймання-передачі
автомобіля №000004384, за яким
відповідачці було передано у
користування належний ТОВ
«Санофі-Авентіс Україна» автомобіль
Skoda 1.4і, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, паливну картку за номером 143044566
та оригінал свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 29.12.2010 р.

На підставі договору
купівлі-продажу №СА-001588 від 06.06.2012
року право власності на автомобіль Skoda
Fabia 1.4і, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 перейшло від ТОВ
«Санофі-Авентіс Україна» до ТОВ «Ілта».

20 березня 2012 року між ТОВ «Ілта» та
ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» було
укладено договір оперативного лізингу
парку транспортних засобів №138812,
відповідно до якого «лізингодавець»
надав «лізингоодерживачу» транспортні
засоби.

03.08.2012 року автомобіль був
переданий позивачеві у користування на
підставі договору відповідно до акту
приймання-передачі транспортного
засобу від 03.08.2012р.

07.11.2012 р. позивачем було видано
наказ №К-91/12 про звільнення
відповідача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП з
01.12.2012р.

08.11.2012 року позивачем було видано
наказ №К-91/12 про звільнення
відповідачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України з 1 грудня 2012 року.

04.12.2012 року ОСОБА_4 було
запропоновано повернути вищевказаний
автомобіль, однак вона відмовилася від
вказаних дій.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 04 червня 2013 року
було вирішено витребувати у ОСОБА_4 та
повернути ТОВ «Санофі-Авентіс Україна»
автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, право
володіння та користування яким
належить Товариству з обмеженою
відповідальністю «Санофі-Авентіс
Україна» відповідно до Договору
оперативного лізингу парку
транспортних засобів № 138812 від 01.03.2012
року. Рішення суду набрало законної
сили та не було оскаржено сторонами.

З 01 грудня 2012 року по 09 вересня 2013
року автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 перебував у
незаконному володіння та користуванні
відповідача за рахунок позивача,
внаслідок чого позивачем було понесені
витрати по сплаті лізингових платежів
у розмірі 20050,67 грн.

Відповідно до п. 3.2.2 розділу 3
Договору «Лізингоодержувач сплачує
також витрати Лізингодавця, пов'язані з
технічним обслуговуванням та ремонтом
Транспортного Засобу (крім,
гарантійного ремонту, та витрат з
обслуговування та ремонту покладених
на Лізингодавця, згідно цього
Договору)».

Згідно з актом приймання-передачі
автомобіля №000011009 від 09.09.2013р.
автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 було
повернуто відповідачем позивачеві з
наступними пошкодженнями: потертості,
вм'ятості, подряпини, з вказаним актом
ОСОБА_4 була ознайомлена та своїх
зауважень не надала.

Крім того, відповідачка
самовільно зробила тонування скла
автомобіля без дозволу позивача та/або
лізингодавця.

Для усунення пошкоджень
автомобіля, завданих під час
перебування автомобіля у відповідача
та зазначених у акті
приймання-передачі автомобіля №000011009
від 09.09.2013р., позивачем були понесені
витрати на ремонт та технічне
обслуговування автомобіля в
загальному розмірі 7627,37 грн., з яких:
6469,72 грн. - вартість ремонтних робіт;
1157,65 грн. - вартість робіт по видаленню
тонування скла автомобіля.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду стосовно
того, що позивач у зв'язку з
неправомірними діями відповідача
поніс збитки та витратив кошти на
відновлення автомобіля, який
знаходився у володінні відповідача.

Суд першої інстанції повно і
всебічно з'ясував обставини по справі,
на які посилалися сторони як на
підставу своїх вимог і заперечень,
оцінив докази, які були досліджені в
судовому засіданні і дійшов
правильного висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Порушення цивільного права є
результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити
коло фактів, на які вони можуть
посилатися як на підставу своїх вимог
і заперечень, і довести обставини,
якими вони обгрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги не є суттєвими, і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи. Відповідач будь яких
доказів, які б спростовували висновки
суду - не надала.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Заочне рішення Московського
районного суду м. Харкова від 16 січня 2014
року

залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ухвалою апеляційної інстанції
законної сили.

Головуючий суддя -

Судді -