Номер провадження: 22-ц/785/5406/14
Номер справи місцевого суду: 512/1152/13-ц
Головуючий у першій інстанції Лепеха
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення та
стягнення авансового платежу та
стягнення моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Савранського районного суду Одеської
області від 26. 03. 2014 р.,

в с т а н
о в и л а:

06. 12. 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом від 29. 11. 2013 р. про стягнення на
його користь з ОСОБА_3 40000 грн., що він
передав відповідачу 19. 04. 2011 р. на
підтвердження наміру в майбутньому
укласти договір купівлі-продажу
АДРЕСА_1, що підтверджується розпискою
відповідача, яка зобов'язалась
передати йому у власність вказаний
будинок та укласти нотаріально договір
купівлі-продажу не пізніше ніж через
один рік, тобто до травня 2012 р., оскільки
їй необхідно було отримати у нотаріуса
свідоцтво про право власності на
спадщину-будинок, а він при укладенні
договору зобов'язався сплатити повну
вартість будинку. Відповідачка надала
йому для проживання будинок, де він і
проживає з сім'єю, зробив ремонт,
поміняв вікна, двері та інше. Пройшло
півтора року з травня 2012 р., а
відповідач зволікає з оформленням
нотаріального договору
купівлі-продажу будинку і не бажає
повертати отримані гроші.

Позивач вказує без посилання на
правові норми, що судова практика
дотримується принципу, якщо сторони
домовилися укласти договір
купівлі-продажу нерухомого майна, але
не оформили його нотаріально, платежі,
внесені в рахунок виконання договору,
вважаються відповідно до ст. 570 ч. 2 ЦК
України авансовими і підлягають
поверненню в такому розмірі, в якому
надавалися.

Крім того, позивач просить стягнути з
ОСОБА_3 з урахуванням ст. 23 ЦК України
моральну шкоду в сумі 5000 грн. тому, що на
протязі 1 року 6 місяців він нервує, адже
це для його сім'ї великі кошти, він
втратив спокій, сон, порушений
нормальний спосіб його життя та його
сім'ї.

Рішенням Савранського районного суду
Одеської області від 26. 03. 2014 р. у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Судові витрати покладено на ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду як незаконне та
необґрунтоване і ухвалити нове рішення
по суті позовних вимог тому, що
відповідачка фактично визнала позов,
але отримавши від нього 40000 грн. авансу,
ухиляється від оформлення договору
купівлі-продажу і разом з тим не бажає
повертати позивачу кошти - аванс в сумі
40000 грн., які він їй заплатив за будинок,
про що вона написала розписку. Вважає,
що відповідачка порушила строки
виконання до травня 2012 р. і це надає
йому право вимоги повернення та
стягнення з неї авансового платежу та
моральної шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
доводи апеляційної скарги, пояснив, що
на теперішній час не проживає в
будинку, а ОСОБА_3 вважає рішення суду
правильним.

Розглянувши доводи скарги і
перевіривши матеріали справи в межах
заявлених позовних вимог та
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні зазначеного
позову про повернення та стягнення
авансового платежу та стягнення
моральної шкоди суд першої інстанції
виходив з недоведеності позовних
вимог, обов'язковості виконання
зобов'язань відповідно до умов
договору та ЦК України і того, що 19. 04. 2011
р. ОСОБА_3 отримала аванс в розмірі 40000
грн. за продаж будинку по АДРЕСА_1, але
при укладенні сторонами попереднього
договору купівлі-продажу було допущено
недотримання істотних умов такого
договору, а саме сторонами не вказано
строки виконання зобов'язань і тому
позивачем не доведено порушення цих
строків відповідачкою, що надає
позивачу право вимоги повернення та
стягнення з відповідачки авансового
платежу, але відповідач надала докази
того, що нею частково виконанні та
виконуються в подальшому умови, які є
істотними для нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
житлового будинку.

Проте з таким висновком суду в повному
обсягу погодитися не можна з таких
підстав.

За ст. 570 ч. 2 ЦК України якщо не буде
встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних з боржника платежів, є
завдатком, вона вважається авансом.

Аванс не виконує забезпечувальної
функції, а виконує функцію попередньої
оплати. Суттєва відміність авансу від
завдатку полягає в тому, що на аванс не
покладено функцію забезпечувати взяте
сторонами на себе зобов'язання
незалежно від того, яка сторона
відповідальна за невиконання
зобов'язання, той, хто отримав аванс
повинен його повернути. І якщо
продавець чи підрядник отримали як
аванс певну грошову суму, а договір не
було виконано незалежно від того, з
чиєї вини це трапилось і які обставини
цьому перешкоджали, аванс у будь-якому
випадку підлягає поверненню.

При цьому, сама по собі ст. 570 ЦК України,
на яку посилається позивач, не
встановлює правових підстав стягнення
будь-якого авансового платежу.

Відповідно до ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору. Договір про наміри,
якщо в ньому немає волевиявлення
сторін щодо надання йому сили
попереднього договору, не вважається
попереднім договором.

Згідно зі ст. ст. 655, 656 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір купівлі-продажу
земельної ділянки, житлового будинку
або іншого нерухомого майна
укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Ст. 220 ч. 1 ЦК України передбачено, що у
разі недодержання сторонами договору
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

За положеннями глави 83 розділу ІІІ
книги п'ятої ЦК України, зокрема, ст. 1212
ЦК України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути це майно.

Судом встановлено, що сторони усно
домовились про укладення між ними
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1

На підтвердження дійсних намірів про
наступне укладення договору
купівлі-продажу ОСОБА_2 передав, а
ОСОБА_3 отримала 40000 грн., що
підтверджується розпискою ОСОБА_3 від
19. 04. 2011 р., з якої вбачається, що вона
продала позивачу будинок (без вказівки
адреси цього будинку), взяла у позивача
аванс 40000 грн., а решта суми (без її
конкретизації) належить оплаті після
оформлення документів на будинок без
вказівки конкретного строку цього.

Документи на будинок, необхідні для
оформлення договору купівлі-продажу
будинку, не оформлені і у встановленому
законом порядку договір
купівлі-продажу на будинок між
сторонами не укладено.

Позивач проживав у вказаному будинку,
але на теперішній час позивач не
проживає у цьому будинку.

Викладені фактичні обставини
підтверджені матеріалами справи і
сторонами не оспорюються.

Аналізуючи матеріали справи,
апеляційний суд приходить до висновку,
що вищевказані правові положення з
урахуванням обставин справи
виключають наявність між сторонами
оформлених у встановленому законом
нотаріальному порядку попереднього
договору щодо купівлі-продажу
вказаного будинку та договору
купівлі-продажу цього будинку і
відповідно спростовують висновок суду
першої інстанції щодо обов'язковості
виконання зобов'язань відповідно до
умов договору і, що при укладені
сторонами попереднього договору
купівлі-продажу було допущено
недотримання істотних умов такого
договору, а саме сторонами не вказано
строки виконання зобов'язань і тому
позивачем не доведено порушення цих
строків.

Висновок суду першої інстанції, що
відповідач надала докази того, що нею
частково виконані та виконуються в
подальшому умови, які є істотними для
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу житлового будинку, за
викладених вище обставин не має
правового значення у справі.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що
суд першої інстанції необгрунтовано та
без належних правових підстав відмовив
у задоволенні позову про стягнення 40000
грн. з підстав визнання права вимоги
позивача на повернення та стягнення з
відповідача вказаного авансового
платежу з одночасним врахуванням, що
відповідачем надано докази того, що нею
частково виконані та виконуються в
подальшому умови, які є істотними для
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу житлового будинку.

З урахуванням викладеного апеляційний
суд вважає, що права і обов'язки сторін
у спірних правовідносинах щодо
грошових коштів у даному випадку мають
визначатися відповідно до глави 83
розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України,
оскільки відповідачка зберігає
передані їй позивачем в рахунок
купівлі будинку кошти в розмірі 40000 грн.
без достатньої правової підстави.

При цьому апеляційний суд врахував, що
в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача, з пояснення якого в
судовому засіданні вбачається, що він
підтвердив вищевказані встановлені
фактичні обставини у справі, підстави
позову і не знає, які правові норми
мають бути застосовані у даному
випадку.

За таких обставин, з урахуванням
положень глави 83 розділу ІІІ книги
п'ятої ЦК України, в т. ч. ст. 1212 ЦК
України, зазначені 40000 грн. підлягають
поверненню відповідачем позивачу, у
зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
поверненні та стягненні цієї суми з
відповідача підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення в цій
частині про задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача на користь
позивача вказаних 40000 грн.

Апеляційний суд на підставі матеріалів
справи, з урахуванням доводів
апеляційної скарги, в якій відсутні
доводи необґрунтованості рішення суду
щодо відмови у стягненні моральної
шкоди, вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про відмову з
підстав недоведеності у задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди в розмірі 5000 грн., яка на думку
позивача виражається в тому, що він на
протязі 1 року 6 місяців нервує, адже це
для його сім'ї великі кошти, він втратив
спокій, сон, порушений нормальний
спосіб його життя та його сім'ї.

Позивач у справі також просив стягнути
судові витрати, які складаються з
оплаченого ним судового збору і витрат
на правову допомогу, з приводу чого
апеляційний суд приходить до такого.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до
судових витрат серед іншого належать
судовий збір і витрати на правову
допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Статтею 84 (Витрати на правову допомогу)
ЦПК України витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

В матеріалах справи є квитанції про
сплату позивачем судового збору в
розмірі 400 грн. (а. с.1), 243,6 грн. (а. с. 2), а
усього 643,6 грн. в суді першої інстанції
за подання вищевказаного позову про
стягнення авансового платежу і
моральної шкоди до суду першої
інстанції та квитанція про сплату
судового збору в розмірі 321,8 грн. за
подання апеляційної скарги і договір №
80 від 29. 11. 2013 р. на представлення
адвокатом інтересів позивача при
розгляді даної справи з вказівкою, що
оплата вноситься готівкою під час
підписання договору, строк виконання
договору закінчується судовим
рішенням суду першої інстанції і
розмір оплати праці адвоката сторони
визначають: за вивчення справи - 600 грн.,
за підготовку та складання правових
документів - 800 грн., за ведення справи в
суді першої інстанції - 1000 грн., а також
квитанція № 80 від 29. 11. 2013 р. про
отримання адвокатом від позивача 2000
грн. (а. с. 8, 36).

З урахуванням відмови у задоволенні
позову в повному обсязі судом першої
інстанції судові витрати по справі
було покладено на позивача, який просив
стягнути на його користь сплачені ним
судовий збір і витрати на правову
допомогу.

Оскільки ж апеляційний суд задовольнив
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача в розмірі 40000 грн., то
належить присудити позивачу з
відповідача пропорційно цього розміру
400 грн. сплаченого позивачем судового
збору до суду першої інстанції та 200
грн. з судового збору сплаченого за
подання апеляційної скарги, а усього 600
грн. пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Для стягнення з відповідача на користь
позивача понесених ним витрат на
правову допомогу немає підстав тому, що
в матеріалах справи відсутній
необхідний належний конкретний
розрахунок витрат на надання правової
допомоги позивачу у справі, що виключає
можливість застосування положень
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» як це передбачено законом.

За положеннями ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення за
положеннями ст. 309 ЦПК України є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З урахуванням наведених обставин на
підставі положень ст. 309 ЦПК України
судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню в частині відмови
у задоволенні позову ОСОБА_2 про
стягнення з ОСОБА_3 40000 грн. та вирішення
питання щодо розподілу судових витрат
з ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення вимог про
стягнення 40000 грн. та стягнення з
відповідача на користь позивача 600 грн.
судових витрат, а в іншій частині
рішення суду першої інстанції належить
залишити без змін.

Викладене не позбавляє сторони, з
урахуванням їх пояснень в судовому
засіданні, за наявності бажання
вирішувати питання щодо укладення між
ними договору купівлі-продажу будинку
у встановленому законом порядку.

Керуючись ст. ст. 209, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Рішення Савранського районного суду
Одеської області від 26. 03. 2014 р. в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення та
стягнення авансового платежу та щодо
розподілу судових витрат скасувати з
ухваленням в цій частині нового
рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 40000
(сорок тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати у розмірі 600 (шістсот)
грн.

В іншій частині рішення Савранського
районного суду Одеської області від 26.
03. 2014 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
рішенням суду законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А. П.
Бабій

О. Д. Варикаша

О. А. Ступаков