Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя у складі
головуючого судді Галущенко Ю.А.,при
секретарі Вертелецькому М.О., за участю
адвоката ОСОБА_1,розглянув у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3,ОСОБА_4,треті особи
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
ОСОБА_5,П*ята Запорізька державна
нотаріальна контора,Реєстраційна
служба Запорізького міського
управління юстиції(далі РС ЗМУЮ),про
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом,договору
купівлі-продажу та скасування
державної реєстрації прав власності,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
,треті особи ОСОБА_3,Шевченківський РВ у
м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій
області,про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2звернулася до суду з вказаним
вище позовом,який уточнювала та
доповнювала в процесі розгляду справи.

В позові зазначає,що 21.05.1980 р.вона на
підставі договору,укладеного в
письмовій формі,купила частину будинку
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі.

В той же день її мати ОСОБА_7теж уклала
просту письмову угоду купівлі-продажу
ще однієї частини будинку АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі.

25.09.1995 р.син позивачки ОСОБА_8на
підставі простої письмової угоди
купівлі-продажу придбав ще частину
будинку АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі.

Фактично родиною ОСОБА_2був повністю
придбаний будинок АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі,яким вони володіли та
користувались з 1995 р.,зазначені у
технічному паспорті на будинок як його
користувачі.

Позивачка зареєстрована у будинку з
26.07.1990 р.,сплачувала всі
витрати,пов*язані з утриманням будинку
та його страхуванням,здійснювала
поточний ремонт.

28.10.2009 р.рішенням Шевченківського
районного суду м.Запоріжжя за
ОСОБА_9було визнано право власності на
будинок АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_10,яке 02.02.2010 р.було скасовано за
нововиявленими обставинами.

Під час нового розгляду справи за
позовом ОСОБА_9до Запорізької міської
ради про визнання права власності на
будинок АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_10,об*єднаного в одному
провадженні з позовом ОСОБА_2про
визнання права власності на будинок
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі за набувальною
давністю,в задоволенні позовів
ОСОБА_9та ОСОБА_2було відмовлено.

Крім того,07.04.2011 р.апеляційним судом
Запорізької області було скасовано
рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 08.04.2009р.,яким в
порядку окремого провадження було
встановлено факт родинних відносин між
ОСОБА_10та ОСОБА_11

15.10.2013 р.П*ятою Запорізькою державною
нотконторою відповідачці ОСОБА_3було
видано свідоцтво про право власності
на спірний будинок в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_9та відповідне право
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

Позивачка вважає,що вищезазначене
свідоцтво про право на спадщину було
видано відповідачці
ОСОБА_3незаконно,оскільки підставою
для його видачі було скасоване рішення
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя від 28.10.2009 р.,крім того,на
спірний будинок 09.06.2010 р.ухвалою
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя накладався арешт,який не
знятий.Також позивачка вважає,що
вказаним свідоцтвом порушуються її
права ,оскільки воно дає підстави
відповідачці виселити позивачку з
будинку та перешкоджає оформити
земельну ділянку і побудований нею
будинок.

В процесі розгляду справи позивачка
уточнила та доповнила заявлені
вимоги,зазначивши,що 14.11.2013 р.між
ОСОБА_3та ОСОБА_4був укладений
договір,нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5,на
підставі якого ОСОБА_4набула право
власності на спірний будинок та
відповідне право зареєстровано в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

Оскільки продаж будинку ОСОБА_4був
здійснений ОСОБА_3,яка не мала на це
права як така,що незаконно оформила
будинок у свою власність,фактично
передача будинку покупцеві не
відбулася,частина будинку є самовільно
побудованою,цей правочин,на думку
позивачки,не відповідає вимогам,які
встановлені ст.203,215 ЦК України,тому є
недійсним,а державна реєстрація права
власності на нього за ОСОБА_4підлягає
скасуванню.

Позивачка з підстав,передбачених
ст.203,215,328,376,655,656,658,1301 ЦК України,ст.19,26
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»,просить суд:

визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом № 3-1063 після
смерті ОСОБА_9,видане ОСОБА_3 15.10.2013
р.державним нотаріусом П*ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В.на будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі

скасувати державну реєстрацію прав
власності за ОСОБА_3 на будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,що була проведена
державним нотаріусом П*ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В. на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом № 3-1063, виданого 15.10.2013
р.державним нотаріусом П*ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В.

скасувати державну реєстрацію прав
власності за ОСОБА_9 на будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,що була проведена
02.12.2009 р.на підставі рішення
Шевченківського районного суду
м.Запоріжжя від 28.10.2009 р.по справі №
2-3269/09

визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 2848 будинку №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,укладений 14.11.2013
р.між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5

скасувати державну реєстрацію прав
власності за ОСОБА_4 на будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,що була проведена
14.11.2013 р. приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу № 2848 від 14.11.2013 р.

Відповідачка ОСОБА_4звернулася із
зустрічним позовом до ОСОБА_2про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком,визнання втратившою
право користування житловим будинком
та виселення.

В зустрічному позові зазначає,що на
підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі,укладеного з ОСОБА_3та
посвідченого приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5,вона є власником
спірного будинку,право власності
пройшло державну реєстрацію.

В спірному будинку зареєстрована та
проживає ОСОБА_2,яка не є його
власником, ОСОБА_2не належить до членів
сім*ї та не перебуває у родинних
відносинах з ОСОБА_4 ,з переходом права
власності на спірний будинок до
ОСОБА_4,ОСОБА_2втратила право
користування ним,її незаконне
проживання у будинку перешкоджає
ОСОБА_4як власнику користуватись та
розпоряджатись власністю,проте
добровільно звільнити будинок
ОСОБА_2не бажає.

Посилаючись на те,що незаконними діями
ОСОБА_2порушуються її права
власника,захист яких гарантований та в
позасудовий спосіб
неможливий,ОСОБА_4просить суд з
підстав,передбачених ст.16,319,383,386,391 ЦК
України,ст.64,156,116,161 ЖК України усунути
перешкоди у користуванні та
розпорядженні житловим будинком №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,визнати ОСОБА_2
такою,що втратила право користування
житловим будинком № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі,виселити ОСОБА_2 із
житлового будинку № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі.

Ухвалою суду від 03.04.2014 р.зустрічна
позовна заява ОСОБА_4об*єднана в одне
провадження з первісним позовом ОСОБА_2

В судовому засіданні представник
позивача за довіреністю
ОСОБА_13вимоги,заявлені
ОСОБА_2,підтримав з викладених у
позовній заяві підстав.Пояснив,що
житловий будинок № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі,побудований ОСОБА_10на
виділеній йому земельній ділянці,не
був оформлений у встановленому законом
порядку,тому після смерті
ОСОБА_10кілька разів продавався по
простим письмовим угодам,у такий
спосіб його в 1980 р.купили позивачка з
матір*ю.Згодом матір*ю позивачки були
зібрані документи,на підставі яких
спірний будинок був оформлений та
зареєстрований на праві власності за
ОСОБА_10За результатами опитування
сусідів,які підтвердили факт
користування спірним будинком ОСОБА_2,
було зареєстровано проживання
позивачки у спірному будинку. В
судовому порядку ОСОБА_9оформила
спірний будинок як успадковану
власність та зареєструвала право
власності на нього,однак за наслідками
нового розгляду справи за її позовом в
цьому їй було відмовлено. Оскільки
скасування державної реєстрації права
власності на спірний будинок не
проводилось,після смерті ОСОБА_9її
дочка ОСОБА_3оформила спадщину в
нотаріальному порядку,при цьому
спірний будинок безпідставно був
включений до складу спадщини,а
згодом,не маючи прав,продала будинок
ОСОБА_4,чим порушені права позивачки
ОСОБА_2на користування житлом,яким є
спірний будинок.З цих підстав просив
первісний позов задовольнити в повному
обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_4не визнав та
пояснив,що оспорюваний договір
купівлі-продажу не створив для неї
ніяких наслідків,тому вона
безпідставно вимагає виселення
позивачки з будинку,який оформила у
власність в незаконний спосіб.
ОСОБА_2зареєстрована в спірному
будинку та має право користування
ним,яке захищає в судовому порядку.
Просив відмовити у зустрічному позові
повністю.

В судовому засіданні представник
відповідачів ОСОБА_3та ОСОБА_4адвокат
ОСОБА_1вважає первісний позов
заявленим безпідставно,оскільки з 1937
р.земельна ділянка по АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі та побудований на ній
житловий будинок належали ОСОБА_10,а
після його смерті в порядку
спадкування переходили до його дітей
та онуків-сім*ї ОСОБА_3. ОСОБА_2не має
жодних прав на спірний будинок,не
перебуває у родинних відносинах ані з
колишніми власниками,ані з ОСОБА_4,не є
членом їх сім*ї,тому просила в
первісному позові відмовити повністю,а
зустрічний позов ОСОБА_4задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3за
довіреністю ОСОБА_14 в судовому
засіданні проти первісного позову
заперечував та пояснив,що спірний
будинок по АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі був
побудований ОСОБА_10,згодом
реконструйований,а після смерті
дружини ОСОБА_10залишив будинок дочці
ОСОБА_15,де проживали вона та її
сім*я.Після смерті ОСОБА_15будинок був
виставлений на продаж,на нього
оформлювались документи її дочкою
ОСОБА_9та після смерті останньої-онукою
ОСОБА_3.З 14.11.2013 р.на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу власником будинку є
ОСОБА_4Будинок в аварійному стані та
потребує ремонту,проте в ньому
незаконно проживає ОСОБА_2,яка не є
членом сім*ї колишнього або нового
власника,жодних прав на будинок не
має,проте відмовляється виселитись в
добровільному порядку,чим перешкоджає
ОСОБА_4як законному власнику володіти
та користуватись цим майном. Просив
зустрічний позов задовольнити та
відмовити у первісному позові ОСОБА_2

Третя особа П*ята Запорізька державна
нотаріальна контора надала суду
письмові пояснення,в яких просить
відмовити ОСОБА_2.в позові про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом,виданого
ОСОБА_3після смерті ОСОБА_9,оскільки на
час видачі свідоцтва право власності
спадкодавця на спірний будинок та його
державна реєстрація було належним
чином підтверджено.При вирішені справи
без участі представника просить
врахувати,що нотаріус не є суб*єктом
спірних правовідносин.

Представник третьої особи РС ЗМУЮ на
неодноразові виклики в судове
засідання не з*явився,про свою позицію
у справі суд не повідомив ,справа
розглянута без його участі.

Третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_5.в судове засідання не з*явилась
з невідомих причин,викликалась
належним чином,про свою позицію по
справі суд не повідомила,справа
розглянута без її участі.

Всебічно вивчивши обставини справи,
заслухавши пояснення представників
сторін , дослідивши надані письмові
докази у сукупності, суд дійшов
висновку, що первісний позов
ОСОБА_2заявлений необґрунтовано,
зустрічний позов підлягає задоволенню
на підставі встановлених фактичних
обставин справи та відповідних їм
правовідносин, виходячи з наступного.

Судом встановлено та перевірено
доказами,що згідно довідок
Запорізького МБТІ від 02.08.1974 р.та 21.04.1981
р.,будинок № АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі 1937
року забудови,не є самовільно
побудованим,оформлений в порядку
реконструкції в 1966 році.

Відповідно до акту від 28.09.1981
р.,складеного представником ЗМБТІ,з 1939
року власником будинку № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі являється ОСОБА_10,на
земельній ділянці наявні жилий будинок
літера А,сараї Б,В,вбиральні
Г1,Г2,Г3,паркан,водопровід.

На підставі свідоцтва про право
власності № 914 від 23.11.1981 р.виконавчого
комітету Запорізької міської ради
трудящих право власності на житловий
будинок № АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі було
зареєстровано за ОСОБА_10.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 28.10.2009 р.у
цивільній справі № 2-3269/09 був
задоволений позов ОСОБА_9,встановлено
факт прийняття спадщини ОСОБА_11після
смерті ОСОБА_10, встановлено факт
прийняття спадщини ОСОБА_9після смерті
ОСОБА_11та визнано за ОСОБА_9право
власності на житловий будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_11

При розгляді вказаної справи суд
встановив,що ІНФОРМАЦІЯ_4
р.ОСОБА_10помер,спадкоємцем його майна
за законом була дочка ОСОБА_11,котра
фактично прийняла спадщину,з 1970 р.разом
з батьком була зареєстрована в будинку
та постійно проживала із спадкодавцем.

Після смерті ОСОБА_11.ІНФОРМАЦІЯ_5
р.спадщину прийняла її дочка ОСОБА_9,за
якою було визнано право власності на
житловий будинок № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_11,про що надана
копія рішення суду.

Право власності на житловий будинок №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі 02.12.2009 р.на
підставі вказаного рішення суду було
зареєстровано в ОП ЗМБТІ за ОСОБА_9,про
що надано копія витягу.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 02.02.2010 р.у
цивільній справі № 8-6/10 за заявою
ОСОБА_9 рішення Шевченківського
районного суду м.Запоріжжя від 28.10.2009
р.у цивільній справі № 2-3269/09 про
визнання за нею права власності в
порядку спадкування за законом на
спірний будинок було скасовано за
нововиявленими обставинами.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 28.08.2012 р.у
цивільній справі № 2-0827/65/11 при новому
розгляді справи за позовом ОСОБА_9про
визнання права власності на житловий
будинок № АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі в
порядку спадкування за законом у його
задоволенні було відмовлено.

Також цим рішенням відмовлено ОСОБА_2.у
визнанні за нею права власності на
спірний будинок за набувальною
давністю.

15.10.2013 р.державним нотаріусом П*ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В.відповідачці
ОСОБА_3було видано свідоцтво про право
на спадщину за законом № 3-1063 після
смерті ОСОБА_9,до складу якої входить
будинок № АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,а також
проведена державна реєстрація прав
власності на підставі вказаного
свідоцтва.

14.11.2013 р.між ОСОБА_3та ОСОБА_4був
укладений договір купівлі-продажу №
2848 будинку № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі,посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5,та на його
підставі проведена державна
реєстрація прав власності за ОСОБА_4 на
спірний будинок.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з вищезазначеним
позовом, позивачка обґрунтовували свої
вимоги тим, що вона є користувачем
будинку № АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі ,а тому
свідоцтво про право на спадщину та
оспорюваний договір купівлі-продажу є
недійсними, оскільки порушують її
права на житло,яким для неї є спірний
будинок,відповідачка
ОСОБА_3безпідставно оформила право
власності на спірний будинок та не мала
права на його відчуження.

За змістом позову та пояснень
представника позивача у судовому
засіданні,ОСОБА_2вважає себе такою,що
має право на володіння та користування
чужим майном,яким є житловий
будинок,тобто те речове право,яке
підлягає захисту відповідно до
положень книги ІІІ розділу ІІ ЦК
України,в том числі і шляхом звернення
до суду.

Проте як з доданих до позовної заяви
доказів,так і з пояснень в судовому
засіданні представника позивача,суд не
встановив передбачених законом
підстав,які б підтверджували
правомірність фактичного володіння
позивачкою спірним будинком,а нікчемні
договори купівлі-продажу,які не
створюють правових наслідків,такими
підставами не являються.

Безпідставність вимог
ОСОБА_2підтверджується ,зокрема,
рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 28.08.2012 р.у
цивільній справі № 2-0827/65/11 ,яким було
відмовлено у визнанні за нею права
власності на спірний будинок за
набувальною давністю.

Таким чином,підстав визнавати
недійсним свідоцтво по право на
спадщину за законом ,видане
ОСОБА_3після смерті матері ОСОБА_9,за
позовом ОСОБА_2.з підстав,передбачених
ст.1301 ЦК України, немає,оскільки у разі
відсутності осіб,які могли б
претендувати на спадкове майно,право
на спадщину виникає у територіальної
громади,а не переходить до особи,яка
цим майном фактично
користується,позивач ОСОБА_2не входить
до кола осіб,права або інтереси яких
порушені при видачі свідоцтва про
право на спадщину.

В обґрунтування позову про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
спірного будинку,укладеного між
ОСОБА_3та ОСОБА_4,представник позивача в
суді пояснив,що згідно ч.3 ст.215 ЦК
України ОСОБА_2, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною ,
вимог про застосування реституції або
витребування майна з чужого
незаконного володіння не заявляє.

Статтею 215 ЦК України встановлено
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у звязку з недодержанням
стороною у момент його вчинення
передбачених статтею 203 ЦК України
загальних вимог, які необхідні для
чинності правочину.

Однак у статті 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину.Зокрема, кожна зі сторін
зобовязана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів правочинів.

Отже, на правочин, укладений з
порушенням вимог закону, не
поширюється дія загального правила про
наслідки недійсності правочину (
двостороння реституція ), якщо в законі
передбачені інші наслідки такого
порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст.388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

П.3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в
разі придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК
України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Сторонами за віндикаційним позовом є
власники майна або титульні володільці
та незаконні володільці майна. Інші
особи не є стороною в таких
правовідносинах.

Зазначене також викладене у п.10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Позивачка не була стороною в договорі
купівлі-продажу,який нею оспорюється,
тому відсутні підстави для визнання
його недійсним. Позовні вимоги про
витребування майна з чужого
незаконного володіння позивачкою не
пред*являлись.

За таких обставин, за наявності
набувача майна ОСОБА_4,добросовісність
якого презюмується та іншого не
встановлено,вимоги позивачки
ОСОБА_2про визнання договору
купівлі-продажу спірного будинку
недійсним та пов*язані з ними інші
вимоги, в тому числі,про скасування
зареєстрованих прав власності,
задоволенню не підлягають.

Посилання ОСОБА_2на те,що спірний
будинок є самочинним будівництвом та
відносно нього не можуть укладатися
правочини,спростовуються матеріалами
справи.

Так,згідно акту від 28.09.1981 р., на
земельній ділянці № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі наявні жилий будинок
літера А,сараї Б,В,вбиральні
Г1,Г2,Г3,паркан,водопровід,право
власності на підставі свідоцтва № 914
від 23.11.1981 р.виконавчого комітету
Запорізької міської ради трудящих на
житловий будинок № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі було зареєстровано за
ОСОБА_10.

Як вбачається з свідоцтва про право на
спадщину за законом,виданого
ОСОБА_3,спадщина складається з
зареєстрованого в ОП ЗМБТІ житлового
будинку А житловою площею 33,4
кв.,загальна площа 51,1 кв.м.,з
відповідними надвірними та
господарчими спорудами,що
підтверджується матеріалами спадкової
справи після померлої ОСОБА_9

З договору купівлі-продажу від 14.11.2013
р.вбачається,що його предметом є
житловий будинок А житловою площею 33,4
кв.,загальна площа 51,1 кв.м.,з
відповідними надвірними та
господарчими спорудами,який пройшов
державну реєстрацію прав власності.

Таким чином,доводи представника
позивачки ОСОБА_2про відсутність
підстав для включення спірного будинку
до складу спадщини та неможливість
укладання щодо нього правочинів,
спростовані наданими суду матеріалами.

Аналізуючи наведене суд дійшов до
висновку,що оскільки позивачка
ОСОБА_2не набула жодних речових прав на
спірний будинок,які підлягали б
судовому захисту,а внаслідок визнання
недійсними тих правочинів,про які
заявлений позов,жодні її права,за їх
відсутності,не поновлюються,суд вважає
її позов таким,що задоволенню не
підлягає.

Надані позивачкою копії квитанцій про
оплату електропостачання та
водовідведення,добровільного
страхування тощо,суд як докази до уваги
не приймає,оскільки вони не містять
інформації щодо предмету доказування
та з їх змісту не встановлюються
обставини,що обґрунтовують вимоги або
заперечення сторін.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_4,суд
встановив наступне.

Судом встановлено та перевірено
доказами, що на підставі договору
купівлі-продажу від 14.11.2013 р.,відповідач
ОСОБА_4 є власником житлового будинку
по АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі,право
власності відповідачки ОСОБА_4пройшло
державну реєстрацію,що підтверджує
набуття відповідачкою ОСОБА_4права
власності на спірний будинок у
встановлений законом спосіб та
доведення цих обставини належними
допустимими доказами,які позивач та її
представник нічим не спростували.

На час укладання зазначеного вище
договору купівлі-продажу ,в будинку
також з 26.07.1990 р.була зареєстрована
позивач ОСОБА_2,що підтверджено домовою
книгою,отриманою нею у невстановлений
період часу.

Реєстрація позивачки у будинку
відбулася внаслідок укладання
побутових угод його купівлі-продажу з
особами,які не були його власниками або
спадкоємцями на підставі пояснень
сусідів про її фактичне проживання у
будинку.

Разом з тим,суду була надана домова
книга по спірному будинку,яка ведеться
з часу побудови,зберігалася у
спадкоємців забудовника ОСОБА_10,на
теперішній час передана новому
власнику ОСОБА_4,відповідно до якої
відомості про реєстрацію в будинку
ОСОБА_2відсутні.

Частиною 2 ст.64 ЖК України
передбачено,що до членів сім*ї наймача
належать дружина,їх діти і
батьки.Членами сім*ї наймача може бути
визнано і інших осіб,якщо вони постійно
проживають разом із наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Таким чином,суд встановив,що позивачка
поселялася та була зареєстровані у
АДРЕСА_1 після смерті його власника
ОСОБА_16та його спадкоємиці ОСОБА_11,
однак членами їх сім*ї,як і членом сім*ї
нового власника ОСОБА_17ніколи не
являлася,в матеріалах справи відсутні
підтвердження їх згоди на реєстрацію
проживання ОСОБА_2.у спірному будинку.

Оскільки закон не передбачає переходу
прав і обов*язків в частині збереження
права користування житлом у випадку
зміни власника будинку для осіб,які не
є членами його сім*ї,суд дійшов
висновку,що внаслідок припинення права
власності на будинок колишнього
власника,особи,які не є членами сім*ї
нового власника,втратили право
користування житловим приміщенням
зазначеного будинку.

Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК
України власник житлового
будинку,квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання,проживання членів
своєї сім*ї,інших осіб,вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Таким чином,суд встановив,що
зустрічний позов ОСОБА_4грунтується на
законі,підтверджений доказами і
підлягає задоволенню,оскільки правові
підстави для користування спірним
будинком позивачкою ОСОБА_2відсутні,її
проживання у будинку без згоди
власника створює йому перешкоди для
використання помешкання будинку для
власного проживання та проживання
членів своєї сім*ї.

Представник позивачки в судовому
засіданні наполягав,що суд має
пристати на позицію позивачки хоча б
тому,що вона є особою похилого
віку,хворіє.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, яка
ратифікована Законом України від 17
липня 1997 року, а також стаття 1
Протоколу №1 до неї передбачають право
кожної фізичної і юридичної особи
безперешкодно користуватися своїм
майном, не допускаючи позбавлення
особи свого майна, крім як в інтересах
суспільної необхідності й на умовах,
передбачених законом і загальним
принципам міжнародного права, визнають
право держави на здійснення контролю
за використанням власності з
урахуванням загальних інтересів або
для забезпечення стягнення податків,
інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та
його захисту закріплюються і в
національному законодавстві України.
Так, відповідно до ст. 13 Конституції
України ,Держава забезпечує захист
прав усіх суб'єктів права власності.
Кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, і ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності (ст. 41 Конституції України).
Захист і охорона права власності є
однією з найголовніших функцій
держави. Ці положення основного закону
щодо охорони права власності набули
розвитку і втілення в Цивільному
кодексі України та Законах
України.Головна мета
цивільно-правового захисту -
відновлення порушеного права,
відновлення попереднього майнового
стану особи,законні права якої було
порушено.

На підставі ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК
України,ст.3,4,10,11,15,57,60,212-215,218 ЦПК
України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом,договору купівлі-продажу та
скасування державної реєстрації прав
власності- відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та
виселення-задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_4,паспорт серія
НОМЕР_2,виданий 19.11.1996 р.Шевченківським
РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області,ІПН НОМЕР_1,в користуванні
житловим будинком № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі.

Визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2,паспорт
серія НОМЕР_3,виданий 04.11.1997
р.Шевченківським РВ ЗМУ УМВС України в
Запорізькій області,втратившою право
користування житловим будинком №
АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі та виселити
ОСОБА_2 з житлового будинку № АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко