Справа № 465/2794/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6534/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я.,Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Франківського районного суду м.Львова
від 12 вересня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року Франківська районна
адміністрація Львівської міської ради
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа ЛКП «Листопадове» про
демонтаж самовільно влаштованого
санвузла.

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 12 вересня 2014 року позов
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 за власні кошти
демонтувати самовільно влаштований
санвузол в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2,
подавши апеляційну скаргу через
представника ОСОБА_3. В апеляційній
скарзі посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, при неповно з'ясованих
обставинах справи. Вказує, що суд не
взяв до уваги, що згідно з п.3.2
Інструкції про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затвердженої Наказом
Держкомбуду, архітектури та
промислової політики України 24.05.2001
року в редакції Наказу від 09.08.2012 року
№582/5773, не належать до самочинного
будівництва установка сантехнічних та
інженерних приладів в приміщеннях
нежитлового призначення. Крім того,
відповідно до переліку будівельних
робіт, на виконання яких не вимагається
дозвіл, не потребує дозволу
перепланування квартир у
багатоквартирних житлових будинках із
збереженням несучої конструкції, без
перевищення допустимих навантажень на
перекриття, стіни, фундамент за умови
дотримання існуючих
архітектурно-будівельних вимог,
державних будівельних норм, місцевих
правил забудови. Також апелянт
зазначає, що безпідставним є посилання
суду на ст. 376 ЦК України та на 100 ЖК
України, оскільки такі не можуть бути
застосовані до вказаних правовідносин.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта на
підтримання скарги, представника
відповідача на її заперечення,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що таку слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку,
або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Стаття 68 Конституції України
встановлює обов'язок для громадян
неухильного дотримання Конституції
України та законів України.

Відповідно до ст.144 Конституції
України, ст.73 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
акти органів місцевого самоврядування,
прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_2 на праві
власності належить однокімнатна
квартира АДРЕСА_1. Зазначений будинок
знаходиться на обслуговуванні ЛКП
«Листопадове» та належить до
комунальної власності міста.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України
власник квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого,- за умови, що ці зміни не
призведуть до порушень власників інших
квартир у багатоквартирному житловому
будинку та не порушать
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку.

Розпорядженням Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 1079 від 19 липня 2005 року затверджено
висновок міжвідомчої комісії (протокол
від 4 липня 2005 року № 22 §13 та дозволено
відповідачці експлуатувати самовільно
влаштований санвузол у квартирі
відповідно до поверхового плану.

Перевіркою прокуратури Франківського
району м. Львова вищевказаного
розпорядження районної адміністрації
та матеріалів, на підставі яких воно
видане, встановлено, що в таких
відсутня належно затверджена проектна
документація щодо влаштування
санвузла. Крім цього, відповідно до
довідки ЛКП «Листопадове» від 13 червня
2005 року у зв'язку з незадовільним
обслуговуванням сантехприладів
мешканцем квартири № 9 завдано
матеріальної шкоди мешканцем квартири
№ 6 даного будинку. Наведені обставини
порушують вимоги, зокрема, Державних
будівельних норм (далі - ДБН) В.2.2 - 9 - 99
«Громадські будівлі та споруди»,
вимоги розділу 7 «санітарно-гігієнічні
вимоги та інженерне обладнання
будинків, інше законодавство.

Розглянувши протест прокуратури,
Франківська районна адміністрація
Львівської міської ради прийняла
розпорядження від 28 лютого 2006 року № 287
«Про скасування розпорядження від 19
липня 2005 року № 1079 «Про експлуатацію
самовільно влаштованого санвузла в
квартирі АДРЕСА_1».

Встановлено, що у жовтні 2010 року
Франківська районна адміністрація
Львівської міської ради вже зверталась
до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа
ЛКП «Листопадове» про демонтаж
самовільно влаштованого санвузла.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 3 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 18 березня 2013 року у позові
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 3 листопада 2011 року та
ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 18 березня 2013 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції. При
цьому суд касаційної інстанції виходив
з того, що відповідачкою влаштовано
санвузол в квартирі за відсутності
затвердженого у встановленому
законодавством порядку проектної
документації без відповідного дозволу
на таке проведення робіт, тобто,
зазначене перепланування є самочинним,
а тому підлягає знесенню за рахунок
відповідачки.

Ухвалою Франківського районного
суду м.Львова від 17 січня 2014 року
позовну заяву Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_2, третя особа ЛКП
«Листопадове» про знесення
самовільного будівництва було
залишено без розгляду на підставі п.3.ч.1
ст. 207 ЦПК України та роз'яснено
позивачу право після усунення умов, що
були підставою для залишення заяви без
розгляду на повторне звернення до суду.

Вирішуючи спір, за повторно поданою
Франківською районною адміністрацією
Львівської міської ради позовною
заявою, судом вірно встановлено
обставини справи, зокрема, що
відповідачкою проведено
перепланування квартири без належного
проекту, який має бути погоджений з
органом містобудування та архітектури,
що суперечить ст. 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність», відповідно
до якої будівництво (нове будівництво,
реконструкція, капітальний ремонт)
об'єкта архітектури здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному ст. 24 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Ст. 29 Закону України «Про планування і
забудову територій» передбачає
відповідальність за здійснення
будівельних робіт на об'єктах
містобудування без дозволу на
виконання будівельних робіт або його
перереєстрації, а також здійснення не
зазначених у дозволах будівельних
робіт вважається самовільним
будівництвом і тягне за собою
відповідальність згідно із
законодавством.

В ст. 30-1 Закону України
«Про планування і забудову територій»
вказано, що експлуатація не прийнятих у
встановленому законодавством порядку
об'єктів будівництва забороняється.

Згідно п. 9.1 ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок
розроблення, погодження, затвердження
проектної документації для
будівництва» робочий проект
погоджується з місцевими органами
містобудування та архітектури
відповідно до місцевих правил забудови
відносно архітектурно-планувальних
рішень, розміщення, раціонального
використання наміченої для відведення
території, відповідності передбачених
рішень вимогам
архітектурно-планувального завдання,
містобудівної документації.

Крім того, як пояснив представник
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради до них
неодноразово звертались мешканці
будинку АДРЕСА_1 щодо порушення їх прав,
зокрема, мешканці квартири АДРЕСА_2 у
вказаному будинку з приводу залиття їх
квартири мешканцями квартири АДРЕСА_1,
що підтверджується актом від 23.08.2012
року, відповідями на звернення
громадянина ОСОБА_4 (а.с. 113 -115).

Зважаючи на наведене, суд першої
інстанції вірно встановив, що
відповідачкою влаштовано санвузол в
квартирі за відсутності затвердженої у
встановленому законодавством порядку
проектної документації, без
відповідного дозволу на таке
проведення робіт, що в даному випадку є
обов'язковим, а тому таке
перепланування є самочинним та
підлягає знесенню за рахунок
відповідачки, при цьому, висновки суду
відповідають вимогам ч. 2 ст. 383 ЦК
України, якою суд керувався при
ухваленні рішення.

Що стосується доводів представника
відповідача на те, що розроблений
проект у 2007 році погоджений із
Санітарно-епідеміоголічною станцією
Франківського району м. Львова колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
зазначений орган не налає відповідних
дозволів для перепланування квартир і
не затверджує у встановленому порядку
проектну документацію.

Інші мотиви апеляційної скарги є
безпідставними і не підтверджені
жодними належними та допустимими
доказами у справі.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 12 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, може
бути оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: