У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: приватне
підприємство «Спеціалізоване
підприємство юстиція», Нікопольська
об'єднана державна податкова інспекція
про виключення майна з опису, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив
виключити житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, з опису й
арешту, який вчинено за виконавчим
листом № 1-2 на конфіскацію майна
ОСОБА_6, виданого 15 червня 2011 року
Красногвардійським районним судом
м. Дніпропетровська.

Позов мотивовано тим, що вказаний
житловий будинок є спільною сумісною
власністю позивача та відповідача,
оскільки вони побудували його у шлюбі.
Частки спільного сумісного майна не
визначені та не виділені, тому позивач
звернувся до суду з позовом про
виключення житлового будинку з акту
опису й арешту.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року позов
задоволено. Виключено житловий будинок
з надвірними будівлями АДРЕСА_1 з опису
й арешту, який вчинено за виконавчим
листом № 1-2 на конфіскацію майна
ОСОБА_6, виданого 15 червня 2011 року
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 грудня
2013 року апеляційну скаргу
Нікопольського міжрайонного прокурора
Дніпропетровської області задоволено.
Рішення місцевого суду скасовано з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, просить його скасувати із
залишенням в силі рішення місцевого
суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов виходив з того, що вказаний
житловий будинок з надвірними
будівлями є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_5, частки яких
не виділені в натурі, до того ж це майно
не є придбаним за кошти, здобуті
внаслідок вчинення кримінального
правопорушення. При відшкодуванні
шкоди, завданої кримінальним
правопорушенням одного з подружжя,
стягнення може бути накладено лише на
майно, набуте за час шлюбу, якщо
рішенням суду встановлено, що це майно
було придбане на кошти, здобуті
внаслідок вчинення кримінального
правопорушення.

Посилаючись на вказані обставини суд
дійшов висновку, що це майно підлягає
виключенню з опису й арешту, який
вчинено за виконавчим листом на
конфіскацію майна ОСОБА_6

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову суд апеляційної
інстанції послався на п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
серпня 1976 року №6 яким встановлено, що
відповідачами в справі суд притягує
боржника, особу, в інтересах якої
накладено арешт на майно, і в
необхідних випадках - особу, якій
передано майно, якщо воно було
реалізовано.

Суд апеляційної інстанції виходив з
того, що по справі не було залучено у
якості відповідача відповідну
податкову інспекцію, тому рішення суду
першої інстанції не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим, таке рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні вимог ОСОБА_5

Суд першої інстанції посилався на те,
що стягувач Держава, в особі
Нікопольської ОДПІ відмовився
залишити за собою майно, разом з тим,
суд апеляційної інстанції звернув
увагу на те, що в матеріалах справи
відсутня така заява від стягувача.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанції погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судами
без належного з'ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів, з
огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі
з 14 січня 1975 року. За період шлюбу
подружжям було побудовано, введено в
експлуатацію та 20 грудня 1989 року
отримано свідоцтво про право власності
на житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок з
надвірними будівлями був набутий
подружжям ОСОБА_5 за час шлюбу, та є
спільною сумісною власністю подружжя.

Вироком Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська
від 16 січня 2011 року ОСОБА_6 засуджено
за ч.ч.2,3 ст. 307, ч. 1 ст.70, ст.71 КК України
до 9 років 6 місяців позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, що є її
власністю. Вирок набув чинності 6
травня 2011 року.

22 червня 2011 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції було відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа №1-2, виданого 15
червня 2011 року Красногвардійським
районним судом про конфіскацію майна у
ОСОБА_6 на користь держави.

26 липня 2011 року в Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна було зареєстровано арешт на
житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою АДРЕСА_1 на
підставі постанови відділу державної
виконавчої служби Нікопольського
міськрайонного управління юстиції про
арешт майна та оголошення заборони на
його відчуження від 22.06.2011 року.

2 серпня 2011 року державним виконавцем
було складено акт опису й арешту на
майно ОСОБА_6: житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою
АДРЕСА_1.

Для проведення реалізації
зазначеного вище будинку державною
виконавчою службою було направлено
документи до Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області.
Реалізацію проводило ПП
„Спеціалізоване підприємство
Юстиція".

Оскільки житловий будинок, що був
переданий ПП „Спеціалізоване
підприємство Юстиції" після проведення
дій, передбачених законодавством та
нормативними документами, в обумовлені
законодавством терміни не
реалізований, то був повернутий до
ВДВС.

У зв'язку з тим, що стягувач Держава, в
особі Нікопольської ОДПІ відмовився
залишити за собою майно, згідно з
постановою державного виконавця від 3
грудня 2012 року виконавчий документ про
конфіскацію майна у ОСОБА_6 на користь
держави повернуто стягувачу.

В ході розгляду справи суди
попередніх інстанцій не дали належної
оцінки вказаним обставинам, не
встановили та не перевірили чи
закінчено виконавче провадження по
реалізації арештованого майна, чи діє
арешт на майно при закінченні
виконавчого провадження.

Крім того, суд першої інстанції не
визначився з колом осіб, які мають
брати участь у справі, не визначився з
характером спірних правовідносин, не
виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо
обов'язку сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, належним
чином не вирішив питання щодо
залучення до участі у справі у якості
співвідповідачів особу, в інтересах
якої накладено арешт на майно, і особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізовано.

Апеляційний суд, встановивши, що
даний позов пред'явлений не до тієї
особи не виправив вказаного порушення
в силу положень ст.303 ЦПК України щодо
меж розгляду справи та відсутності
повноважень наданих йому цим Кодексом,
у зв'язку із чим, ухвалив рішення про
відмову у задоволенні позову.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами першої та
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи,
порушення норм процесуального права,
що в свою чергу, призвело до
поверхневого вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК України їх
слід скасувати з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року, рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. судді Висоцька
В.С. Гримич М.К. Колодійчук В.М.
Умнова О.В.