Справа № 758/3118/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарі - Подплетнікова В. В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Піреус Банк
МКБ» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, пред»явив до суду
позов до ПАТ «Піреус Банк МКБ» про
стягнення заборгованості в сумі 220000
грн., а також відшкодованих судових
витрат у сумі 2436 грн..

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що
15.06.2007 р. уклав з ВАТ «МКБ»,
правонаступником якого є ПАТ «Піреус
Банк МКБ», договір уступки прав вимоги
№ 15-06-07, відповідно до якого банк
(цедент) передав, а він ( цесіонарій)
прийняв на себе право вимоги до ОСОБА_3
та ТзОВ «Ресторан «Беркут» за
кредитним і іпотечним договорами від
25.08.2004 р..

Визначили, що оплата за договором
уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.
(п. 2) повинна була здійснитись у два
етапи: 1) цесіонарій у момент підписання
цього договору сплачує на користь
цедента 400 000 грн. на рахунок № 290980007 в ЛФ
ВАТ «МКБ»; 2) цесіонарій бере на себе
зобов'язання у трьохмісячний термін
сплатити на користь цедента 220 000 грн. на
рахунок № 290980007 в ЛФ ВАТ «МКБ», але не
пізніше 10.10.2007 р..

Гарантом виконання ним як цесіонарієм
перед цедентом зобов»язань на суму 220000
грн. виступив ВАТ «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ВТБ
Банк», на підставі договору про надання
банківської гарантії № 15г/01/07 від 15.06.2007
р..

Він не виконав умови п. 2 договору
уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.
щодо сплати до 10.10.2007 р. коштів у сумі 220
000 грн..

Відповідно до рішення господарського
суду м. Києва від 21.02.2011 р. відповідач
стягнув з ПАТ «ВТБ Банк», як гаранта за
договором банківської гарантії, суму
220 000 грн., а також судові витрати у сумі
2436 грн..

Постановами Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2011 р. та
Вищого господарського суду України від
14.07.2011 р. рішення господарського суду м.
Києва від 21.02.2011 р. залишено без змін, і
виконане в установленому порядку.

На виконання своїх зобов»язань за
договором про надання банківської
гарантії №15г/01/07 від 15.06.2007 р., він
повернув ПАТ «ВТБ Банк» сплачену суму
220000 грн. та відшкодував судові витрати
у сумі 2436 грн., що підтверджується
листом банку від 25.11.2013 р..

Проте, рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 16.11.2011 р., ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 07.06.2012 р.
залишеним без змін, укладений між ним і
ПАТ «Піреус Банк МКБ» договір уступки
прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.,
визнаний нікчемним.

Обставини, встановлені судовим
рішенням від 16.11.2011 р., що набрало
законної сили, щодо нікчемності
договору уступки прав вимоги №15-06-07 від
15.06.2007 р., є преюдиційними і не
потребують доказування.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 24.07.2013 р., що набрало
законної сили, за його позовом,
стягнуто з ПАТ «Піреус Банк МКБ»
заборгованість в сумі 400000 грн. у
порядку правових наслідків
нікчемності договору уступки прав
вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.,
передбачених ст. 216 ЦК України.

Відповідач не повернув ним сплачену
ПАТ «ВТБ Банк» суму 220000 грн. за
договором про надання банківської
гарантії №15г/01/07 від 15.06.2007 р. та
відшкодовані судові витрати в сумі 2436
грн., зараховані на виконання
зобов»язань за договором уступки прав
вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р..

Позивач просив на підставі ст. ст. 215, 216
ЦК України стягнути з відповідача на
його користь кошти у сумі 220000 грн. та
відшкодовані судові витрати у сумі 2436
грн..

Відповідач, ПАТ «Піреус Банк МКБ»,
позов не визнав, у задоволенні просить
відмовити, у письмових запереченнях
зазначив, що кошти у сумі 220000 грн. були
стягнуті з ПАТ «ВТБ Банк» за рішення
господарського суду м. Києва від 21.02.2011
р., на підставі договору про надання
банківської гарантії №15г/01/07 від 15.06.2007
р., в зв»язку з невиконанням позивачем
п.2.2. договору уступки прав вимоги
№15-06-07 від 15.06.2007 р., що при перегляді
залишено без змін.

Визнання рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 16.11.2011 р.
договору уступки прав вимоги № 15-06-07
від 15.06.2007 р. нікчемним, відповідно до
закону не надає право позивачу в
порядку ст. 216 ЦК України вимагати
повернення коштів у сумі 220000 грн.,
стягнутих на підставі банківської
гарантії від 15.06.2007 р. №478/02.

Банківська гарантія є дійсною,
виконаною на момент розгляду даної
справи, і не може бути відкликана, якщо
в ній не встановлено інше, зобов'язання
банку-гаранта перед бенефіціаром не
залежить від основного зобов'язання
принципала (його припинення або
недійсності), зокрема і тоді, коли
посилання на таке зобов'язання
безпосередньо міститься в тексті
гарантії.

Законність отримання суми 220 000 грн.,
чинність банківської гарантії, її
незалежність від дійсності, припинення
основного зобов'язання встановлена
рішенням господарських судів у справі
33/86, що у розумінні ч. З ст.61 ЦК України
не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи.

Зокрема, Вищий господарський суд
України постановою від 21.12.2010 р.
скасував ухвалу господарського суду м.
Києва від 12.07.2010 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 11.10.2010 р. щодо
зупинення провадження в справі № 33/86
скасував, і вказав, що предметом спору є
стягнення 220 000 грн. за банківською
гарантією, що на підставі статей 560, 561
ЦК України за гарантією банк, інша
фінансова установа, страхова
організація (гарант) гарантує перед
кредитором (бенефіціаром) виконання
боржником (принципалом) свого
обов'язку. Гарант відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Гарантія діє протягом
строку, на який вона видана, є чинною
від дня її видачі, якщо в ній не
встановлено інше.

Позивач не вправі вимагати сплати суми
220 000 грн. у зв'язку з визнанням
нікчемним договору уступки прав вимоги
№ 15-06-07 від 15.06.2007 р., оскільки банк не є
стороною договору банківської
гарантії №15г/01/07 від 15.06.2007 р., і ці кошти
ним банку не сплачувались, тому норми
ст. ст. 215, 216 ЦК України не
застосовуються.

У судовому засіданні представник
позивача на підставі договору -
доручення на представництво інтересів
від 11.10.2013 р. - адвокат, ОСОБА_4, позовні
вимоги підтримав з підстав, наведених у
заяві, просить задовольнити.

Представник відповідача, ПАТ «Піреус
БАНК МКБ» на підставі довіреності,
антонова І.В., позовні вимоги не визнала
з підстав, наведених у письмових
запереченнях, у задоволенні просить
відмовити.

Суд, заслухавши представників сторін,
вивчивши матеріали справи, дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підтверджені та не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є відновлення
становища, яке існовало до порушення.

Суд установив, що 15.06.2007 р. позивач,
ОСОБА_1, уклав з ВАТ «МКБ»,
правонаступником якого є ПАТ «Піреус
Банк МКБ», договір уступки прав вимоги
№ 15-06-07, відповідно до умов якого банк
(цедент) передає, а він (цесіонарій)
приймає на себе права вимоги до ОСОБА_3
та ТзОВ «Ресторан «Беркут» ( майнового
поручителя) за кредитним договором від
25.08.2004 р. № К/04-09 (із наступними змінами
та доповненнями) та іпотечним
договором від 25.08.2004 р., посвідченим
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу, реєстр
№ 1244/6 ( з наступними змінами та
доповненнями), за умови належного
виконання цесіонарієм умов п. 2 цього
договору.

Пунктом 2 цього договору передбачалось,
що цесіонарій приймає на себе
зобов»язання сплатити на користь
цедента 620000 грн. на рахунок № 290980007 в ЛФ
ВАТ «МКБ» в два етапи: 2.1. перший етап:
цесіонарій приймає на себе
зобов»язання в момент підписання цього
договору сплатити на користь цедента
400 000 грн. на рахунок № 290980007 в ЛФ ВАТ
«МКБ»; 2.2.цесіонарій приймає на себе
зобов»язання в трьохмісячний термін
сплатити на користь цедента 220 000 грн. на
рахунок № 290980007 в ЛФ ВАТ «МКБ», але не
пізніше 10.10.2007 р. ( а. с. 13-15).

Пунктом 2 ( розділ 1) Положення про
порядок здійснення банками операцій за
гарантіями в національній та іноземних
валютах, затвердженого постановою
Правління Національний банку України
від 15.12.2004, № 639, визначено, що гарантія
- це спосіб забезпечення виконання
зобов'язань, відповідно до якого
банк-гарант приймає на себе грошове
зобов'язання перед бенефіціаром
(оформлене в письмовій формі або у
формі повідомлення) сплатити кошти за
принципала в разі невиконання останнім
своїх зобов'язань у повному обсязі або
їх частину в разі пред'явлення
бенефіціаром вимоги та дотримання всіх
вимог, передбачених умовами гарантії.
Зобов'язання банку-гаранта перед
бенефіціаром не залежить від основного
зобов'язання принципала (його
припинення або недійсності), зокрема і
тоді, коли посилання на таке
зобов'язання безпосередньо міститься в
тексті гарантії… .

Відповідно до ст. 560 ЦК України за
гарантією банк, інша фінансова
установа, страхова організація (гарант)
гарантує перед кредитором
(бенефіціаром) виконання боржником
(принципалом) свого обов'язку.

Гарант відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.

Гарантом виконання позивачем (
цесіонарієм) зобов»язань перед банком
(цедентом) на суму 220000 грн. виступив ВАТ
«ВТБ Банк», правонаступником якого є
ПАТ «ВТБ Банк», підставі укладеного між
ними договору про надання банківської
гарантії № 15г/01/07 від 15.06.2007 р., який
15.06.2007 р. видав ПАТ «Піреус Банк МКБ»
безвідкличну банківську гарантію №
478/02, дійсну до 15.10.2007 р. ( а. с. 16, 17).

Відповідно до ст. 561 ЦК України
гарантія діє протягом строку, на який
вона видана.

Гарантія є чинною від дня її видачі,
якщо в ній не встановлено інше.

Гарантія не може бути відкликана
гарантом, якщо в ній не встановлено
інше.

Відповідно до ст. 562 ЦК України
зобов'язання гаранта перед кредитором
не залежить від основного зобов'язання
(його припинення або недійсності),
зокрема і тоді, коли в гарантії
міститься посилання на основне
зобов'язання.

Кредитор не може передавати іншій
особі право вимоги до гаранта, якщо
інше не встановлено гарантією.

Позивач не виконав зобов»язання п.2.2.
договору уступки прав вимоги №15-06-07 від
15.06.2007 р. щодо перерахування суми 220 000
грн. до 10.10.2007 р., тому ПАТ «Піреус Банк
МКБ» звернувся до банка-гаранта про
сплату 220 000 грн. з вимогою №406 від 11.10.2007
р. та повторною вимогою № 412 від 15.10.2007
р., які ПАТ «ВТБ Банк» не задовольнив.

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого гарантією, гарант
зобов'язаний сплатити кредиторові
грошову суму відповідно до умов
гарантії.

Вимога кредитора до гаранта про сплату
грошової суми відповідно до виданої
ним гарантії пред'являється у
письмовій формі. До вимоги додаються
документи, вказані в гарантії.

У вимозі до гаранта або у доданих до неї
документах кредитор повинен вказати, у
чому полягає порушення боржником
основного зобов'язання, забезпеченого
гарантією.

Кредитор може пред'явити вимогу до
гаранта у межах строку, встановленого у
гарантії, на який її видано.

Відповідно до рішення господарського
суду м. Києва від 21.02.2011 р., що набрало
законної сили, стягнуто з ПАТ «ВТБ
Банк», як гаранта за договором
банківської гарантії № 15г/01/07 від 15.06.2007
р., на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ»
суму гарантії в розмірі 220 000 грн. та
витрат по сплаті державного мита 2200
грн. і коштів на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в сумі 236
грн. ( а. с. 18-21).

Постановами Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2011 р. та
Вищого господарського суду України від
14.07.2011 р. рішення господарського суду м.
Києва від 21.02.2011 р. залишено без змін ( а.
с. 22-27).

Обставини, що встановлені судовим
рішенням у господарській справі, що
набрало законної сили, у порядку ч.З
ст.61 ЦК України не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 16.11.2011 р., ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 07.06.2012 р.
залишеним без змін, за позовом
позивача, договір уступки прав вимоги
№ 15-06-07 від 15.06.2007 р., укладений з ПАТ
«Піреус Банк МКБ», визнаний нікчемним (
а. с. 9-12).

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 24.07.2013 р., що набрало
законної сили, за позовом позивача,
стягнуто з ПАТ «Піреус Банк МКБ»
грошові кошти в сумі 400000 грн., сплачені
ним на виконання пп. 2.1 п. 2 договору
уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.,
в порядку застосування правових
наслідків нікчемного правочину,
передбачених ст. 216 ЦК України ( а. с. 29-33).

Відповідно до листа №1730/1700-2 від 25.11.2013
р. ПАТ «ВТБ Банк» претензії
фінансового характеру до позивача за
договором про надання банківської
гарантії № 15г/01/07 від 15.06.2007 р. відсутні (
а. с. 28).

Представник позивача пояснив це тим, що
позивач повністю розрахувався з банком
- гарантом за договором про надання
банківської гарантії № 15г/01/07 від 15.06.2007
р., проте первісний розрахунковий
документ не зберігся.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги
про стягнення з ПАТ «Піреус Банк МКБ»
суми 220000 грн. та відшкодованих судових
витрат у сумі 2436 грн., зарахованих ним
на виконання зобов»язань за договором
уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.,
визнаним нікчемним, посилається на ст.
ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідач заперечує проти позову з
тих підстав, що визнання нікчемним
договору уступки прав вимоги не надає
право позивачу в порядку ст. 216 ЦК
України вимагати повернення коштів у
сумі 220000 грн., законність отримання
яких банком на підставі дійсної
(чинної) банківської гарантії,
виконаною на момент розгляду цієї
справи, незалежної від дійсності чи
припинення основного зобов'язання,
встановлена рішенням господарського
суду від 21.02.2011 р., що набрало законної
сили.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК).

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування (ч.
1 ст. 216 ЦК).

Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги
про стягнення з ПАТ «Піреус Банк МКБ»
суми 220000 грн. та відшкодованих судових
витрат у сумі 2436 грн., зарахованих ним
на виконання зобов»язань за договором
уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.,
визнаним нікчемним, посилається на ст.
ст. 215, 216 ЦК України.

Суд ураховує, що грошові кошти у сумі
220000 грн. та судові витрати у сумі 2436 грн.
стягнуті на користь відповідача з
банка-гаранта на підставі дійсного
договору банківської гарантії №15г/01/07
від 15.06.2007 р., тому не вбачає підстав для
задоволення позову в порядку
застосування правових наслідків
недійсності (нікчемності) правочину,
передбачених ст. 216 ЦК України, у
зв»язку з визнанням договору уступки
прав вимоги № 15-06-07 від 15.06.2007 р.
нікчемним.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що позовні вимоги позивача не доведені
та не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 215,
216, 560-563 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11,
60, 61, 64, 88, 208, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Піреус Банк МКБ» про стягнення
заборгованості в сумі 220000 грн., а також
відшкодованих судових витрат у сумі 2436
грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд міста в
установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко