Справа № 462/1674/13
Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/7870/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Львові - Фарович Н.В.,
представника
Управління Фонду соціального
страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у
Львівській області - Кошевого
А.Л.,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові та Управління
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Львівській
області на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 12
листопада 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до
Державного територіально-галузевого
об"єднання "Львівська залізниця", Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, третя особа - Первинна
профспілкова організація
Локомотивного депо Львів-Захід
Львівської залізниці, в якому просив
стягнути з відповідача в його користь
100000,00 грн. моральної шкоди. В подальшому
до участі у справі були залучені
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в м. Львові та Управління
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Львівській
області.

Цивільна справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 07.08.2013 року у задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 28.11.2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково,
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 07 серпня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 до ДТО "Львівська залізниця",
Первинної профспілкової організації
ДЕПО Львів-Захід Львівської залізниці
про відшкодування моральної шкоди -
задоволено частково, стягнуто з ДТО
"Львівська залізниця" в користь ОСОБА_4
10 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, стягнуто з ДТО "Львівська
залізниця" в користь ОСОБА_4 100 грн.
сплаченого ним судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12.03.2014 року
касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об"єднання
"Львівська залізниця" задоволено
частково, рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 07 серпня 2013
року та рішення Апеляційного суду
Львівської області від 28.11.2013 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 12.11.2014 року позов
задоволено частково, стягнуто з Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань на користь ОСОБА_4 10000 грн. у
відшкодування моральної шкоди. В решті
позовних вимог відмовлено за
безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржили Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові та Управління
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Львівській
області.

Апелянти вважають, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликаються на те,
що судом першої інстанції не враховано
п. 3.8 "Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно
пошкодження здоров"я, пов"язане з
виконанням трудових обов"язків",
затвердженого наказом МОЗ України від
22.11.1995 року №212, в якому встановлено, що
висновком медичних органів, як
підставою для відшкодування моральної
шкоди може бути висновок
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання чи їх
наслідків, про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.
Такого висновку позивачем надано не
було. Апелянти зазначають, що згідно з
рішенням Конституційного суду України
від 27.01.2004 року №1-рп/2004 спричинення
моральної шкоди у спірних
правовідносинах згідно з вимогами
законодавства не є
матеріально-правовою презумпцією, тому
має доводитись сам факт як спричинення
моральної шкоди, так і її розмір. Також
вказують на те, що відповідно до п.3
розділу ХІ Закону України "Про
загальнообов"язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної та моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров"я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків. Оскільки
підприємство, на якому стався нещасний
випадок, не ліквідовано без
правонаступника, ДГТО "Львівська
залізниця" повинна відшкодувати
моральну шкоду позивачу. Крім цього
просять суд врахувати, що від моменту
коли стався нещасний випадок з
позивачем 21.04.1999 року в його трудовій
книзі містяться записи про його
працевлаштування слюсарем -
ремонтником п"ятого розряду на іншому
підприємстві. З наведених підстав
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Львові Фарович Н.В.,
представника Управління Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань у Львівській області
Кошевого А.Л. на підтримання доводів
апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_4,
його представника ОСОБА_5 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній
мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги
та стягуючи з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань на користь ОСОБА_4 10000 грн. у
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції врахував глибину
моральних страждань позивача
внаслідок отриманої ним виробничої
травми, виходив із засад розумності,
виваженості та справедливості,
врахував погіршення стану здоров»я
позивача, втрату ним нормальних
життєвих зв»язків, та виходив з того, що
позивачу вперше було встановлено 40%
втрати професійної працездатності
17.12.2002 р., у зв»язку з чим він
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, а тому завдана йому моральна
шкода повинна бути відшкодована за
рахунок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з таким висновком суду з
огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_4 з 1976 року
по 2002 рік працював слюсарем -
ремонтником в ДЕПО «Львів - Захід» та
був звільнений з роботи на підставі п.2
ст. 40 КЗпП України у зв»язку з
невідповідністю займаній посаді через
стан здоров»я.

21 квітня 1999 року ОСОБА_4 в
піскосушильному відділенні при
зачистці пісочного бункера від піску
отримав виробничу травму, про що
складено акт про нещасний випадок
форми Н-1, у якій рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 12 грудня 2000
року внесено відповідні зміни.

Висновком МСЕК від 17 грудня 2002 року
серії ЛВА -2 №007682 ОСОБА_4 вперше
встановлено 40% втрати професійної
працездатності та безстроково
встановлено 3 групу інвалідності.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

В рішенні Конституційного Суду від 27
січня 2004 р. №1-рп/2004 зазначено, що
громадяни, яким встановлена стійка
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров»я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

З роз»яснень п.п. 3, 9, 13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
21.03.1995 р. "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" вбачається, що
відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів
про працю України (яка набрала чинності
13.01.2000 р.), за наявності порушення права
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Під моральною
шкодою слід розуміти: втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд першої інстанції,
визначаючи розмір морального
відшкодування, з врахуванням глибини
фізичних та душевних страждань
позивача, виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
виважено підійшов до визначення
розміру відшкодування, врахував обсяг
та характер страждань, яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат їх
тривалість і неможливість
відновлення, а також обсяг додаткових
зусиль, необхідних йому для
організації свого життя, неодноразове
перебування на лікуванні, та прийшов до
вірного висновку, визначивши суму на
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10000 гривень.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційних скарг про
недоведеність розміру моральної шкоди,
оскільки судом дано належну оцінку
доказам про ступінь спричинених
позивачу моральних страждань, які
після встановлення МСЕК факту стійкої
втрати працездатності мають тривалий
характер. Суд виважено підійшов до
визначення розміру відшкодування,
навів у рішенні достатньо мотивів, в
тому числі врахував роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України дані в
постанові №4 від 31 березня 1995 року (з
подальшими змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» та
прийшов до вірного висновку, що з
врахуванням глибини моральних
страждань, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості з відповідача на
користь позивача слід стягнути 10000
гривень на відшкодування завданої йому
моральної шкоди.

Згідно з роз»ясненнями п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27.03.1997 р. «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Закон України «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» передбачає, що в разі
стійкої втрати професійної
працездатності право на отримання
потерпілим страхових виплат, в тому
числі і виплати за моральну (немайнову)
шкоду настає з дня встановлення йому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Пунктами 1 - 1.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 « Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами)
роз»яснено, що відшкодування школи,
заподіяної працівникові ушкодженням
його здоров»я від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання провадиться згідно із
законодавством про страхування від
нещасного випадку. Це законодавство
складається із Основ законодавства
України про загальнообов»язкове
державне соціальне страхування, Закону
України від 23.09.1999 року №1105-ХІУ «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», Закону України від
14.10. 1992 року № 2694 - ХІІ «Про охорону
праці», КЗпП України, а також
законодавчих та інших нормативно -
правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування школи
настає з дня встановлення МСЕК вперше
потерпілому стійкої втрати
працездатності.

У відповідності до ст. ст. 21, 28, 34 Закону
України від 23.09.1999 р. «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» (в редакції чинній на
час спірних правовідносин) потерпілі
мають право на відшкодування моральної
шкоди за рахунок фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
якщо стійку втрату працездатності у
зв'язку з травмою на виробництві або
професійним захворюванням вперше
встановлено, починаючи з 01.04.2001 року і
до припинення дії норми, яка
передбачала таке право.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та
стягуючи кошти на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду
державного соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань, суд першої
інстанції вірно виходив із вимог
статей 21, 28, 34 вищезазначеного Закону в
їх сукупності, якими передбачено, що
право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у тому
числі виплати компенсації за моральну
шкоду, виникає у особи з дня
встановлення їй стійкої втрати
працездатності вперше висновком
медико - соціальної експертної комісії,
правильно застосував норми
матеріального права, якими регулюються
спірні правовідносини.

Доводи апелянтів є необгрунтованими,
оскільки при вирішенні питання про
право потерпілого на отримання коштів
на відшкодування моральної шкоди слід
виходити з вимог статей 21, 28, 30, 34, 35, 40
вищезгаданого Закону в їх сукупності,
які передбачають, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати професійної
працездатності.

Потерпілі мають право на відшкодування
моральної школи за рахунок Фонду
соцстраху, якщо стійку втрату
працездатності у зв»язку з травмою на
виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період з 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005
року, тобто, під час дії законодавчих
актів, які надавали потерпілим таке
право, і не мають права на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок нещасного випадку
на виробництві та професійного
захворювання, за рахунок Фонду
соцстраху не підлягають задоволенню їх
вимоги про відшкодування моральної
шкоди в разі, коли встановлення МСЕК
стійкої втрати працездатності
потерпілому мало місце після 1 січня 2006
року.

З урахуванням вищенаведеного, а саме,
виходячи з дати встановлення позивачу
МСЕК стійкої втрати працездатності
вперше, яким є 17 грудня 2002 року, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку про те, що ОСОБА_4 має право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду державного соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Як вбачається із мотивувальної та
резолютивної частини оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції стягнув
10000 грн. на відшкодування моральної
шкоди з Фонду державного соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
стягнення моральної шкоди з Фонду
державного соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань, оскільки
обов»язок по виплаті страхових
відшкодувань покладено на Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові, яке створене за
територіальною ознакою і є юридичною
особою, до обов»язків якого входить
призначення та здійснення страхових
виплат потерпілим на виробництві, і у
якому знаходиться особова справа
ОСОБА_4, як потерпілого на виробництві,
і яким йому здійснюються страхові
виплати.

А відтак, колегія суддів погоджується з
доводами апеляційних скарг щодо
невірного стягнення судом першої
інстанції 10000 грн. на відшкодування
моральної шкоди з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, оскільки моральна шкода
підлягає стягненню саме з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові.

За таких обставин рішення суду в
частині стягнення з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань на користь ОСОБА_4 10000 грн. у
відшкодування моральної шкоди
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про стягнення
на користь ОСОБА_4 10000 грн. на
відшкодування моральної шкоди з
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в м. Львові. В решті рішення
суд слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційні скарги Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові та Управління
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Львівській
області - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 листопада 2014 року в
частині стягнення з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань на користь ОСОБА_4 10000 грн.
на відшкодування моральної шкоди
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові на користь
ОСОБА_4 10000 грн. на відшкодування
моральної шкоди

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.