ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права
користування, вселення, зобов'язання
вчинити дії за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 20
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 9 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулися до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
після смерті ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_1
належав ОСОБА_3 на праві приватної
власності. Разом із нею у будинку були
зареєстровані та проживали її донька
ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 28 лютого
2013 року ОСОБА_3 перебуваючи під впливом
тяжкої обставини і погодившись із
пропозицією відповідача на вкрай
невигідних для себе умовах продала
відповідачу спірний будинок та
прилеглу земельну ділянку. На даний час
відповідач решту коштів на будинок не
повернув, почав вимагати від них
звільнити будинок. 16 жовтня
2013 року відповідач з іншими чоловіками
вигнали їх на вулицю та забрали ключі
від вхідних дверей вищевказаного
будинку. У з урахуванням викладеного та
посилаючись на ст. 16, ч. 1 ст. 405, ч. 6 ст. 403
ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України
позивачі просили суд визнати за ними
право користування житловим будинком
та господарськими спорудами,
розташованими за адресою: АДРЕСА_1;
вселити їх у спірний будинок;
зобов'язати відповідача передати їм
ключі від вхідних дверей та внутрішніх
дверей вказаного будинку; стягнути з
відповідача судові витрати.

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 5 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 9 січня 2014 року, позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 право користування житловим
будинком з надвірними будівлями та
спорудами, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 в житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_6 передати
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ключі від
вхідних дверей та внутрішніх дверей
житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено
питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачами доведено порушення їх прав
на користування спірним будинком та
господарськими спорудами, а дії
відповідача у створенні таких перешкод
є незаконними.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 була
власником будинку АДРЕСА_1.

У вказаному будинку разом із власником
були зареєстровані та проживали ОСОБА_4
та ОСОБА_5

28 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 29-30). На підставі
указаного договору
ОСОБА_6 зареєстрував право власності на
спірний будинок та земельну ділянку
(а.с. 102).

Умовами договору купівлі-продажу
передбачено, що ОСОБА_3 мала звільнити
житлове приміщення до 28 травня 2013 року,
проте, з матеріалів справи вбачається,
що остання будинок не звільнила,
продовжує проживати разом із дочкою та
онукою, які зареєстровані у спірному
будинку.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено,
що члени сім'ї власника будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.
156 ЖК України до членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 64, 65 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. До членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Особи, що вселилися в
жиле приміщення як члени сім'ї наймача
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Отже, виникнення права членів сім'ї
власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначене уваги не
звернули та не вмотивували висновків
щодо наявності правових підстав для
вселення позивачів у спірне житлове
приміщення та усунення їм перешкод у
користування будинком, за відсутності
у позивачів законних підстав для
проживання у спірному будинку, що
належить відповідачу на праві
власності, та за відсутності такої
згоди власника.

Отже, суди в достатньому обсязі не
визначилися із правовідносинами, що
виникли між сторонами у даній справі та
не дали їм належної оцінки, з
урахуванням норм матеріального права,
якими регулюються дані правовідносини.
Висновки судів щодо можливості
застосування саме обраного позивачами
способу захисту прав належним чином не
мотивовані.

Разом із тим, не можна погодитись із
доводами судів про те, що
ОСОБА_3 не мала наміру виселятись із
спірного будинку, оскільки звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного майна, та
судом відкрито провадження у вказаній
справі, так як наявність вказаної
справи в суді не впливає на вирішення
зазначеного спору, оскільки судового
рішення про визнання недійсним
вищевказаного договору
купівлі-продажу судом не ухвалювалось,
указана справа не зупинялась до
вирішення іншої цивільної справи.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 20
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 9 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко