У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Полонне-Агро» про визнання незаконним
та скасування договору оренди землі за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
«Полонне-Агро» на рішення Полонського
районного суду Хмельницької області
від 23 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі державного акта про
право власності на земельну ділянку
від 5 жовтня 2006 року вона є власником
земельної ділянки площею 2,79 га, що
розташована на території Полонської
міської ради Хмельницької області.
21 серпня 2012 року між нею та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Полонне-Агро» (далі -
ТОВ «Полонне-Агро») укладено договір
оренди земельної ділянки. Зазначала, що
виплата орендної плати за 2012 рік
проведена відповідачем не в повному
обсязі, акт прийому-передачі земельної
ділянки та акт визначення меж
земельної ділянки вона не підписувала,
що свідчить про незаконне користування
ТОВ «Полонне-Агро» земельною ділянкою,
а тому з підстав, передбачених ст. 32
Закону «Про оренду землі», ч. 2 ст. 651 ЦК
України, просила розірвати договір
оренди землі.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 змінила
свої позовні вимоги, посилаючись на те,
що 12 грудня 2012 року відповідач
зареєстрував договір оренди разом з
невід'ємними його частинами, а саме
актом визначення меж земельної ділянки
в натурі та актом прийому-передачі
земельної ділянки в оренду, проте
вказаних актів вона з відповідачем не
укладала та не підписувала, тому
вважала, що не передавала відповідачу
земельну ділянку в оренду в порядку,
визначеному ст. 17 Закону України «Про
оренду землі», відповідно товариство
користується земельною ділянкою без
відповідних правових підстав. Акт
передачі земельної ділянки складений
раніше, ніж зареєстрований договір
оренди.

Ураховуючи викладене, позивач просила
суд на підставі ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» визнати незаконним
та скасувати договір оренди від 21
серпня 2012 року.

Рішенням Полонського районного суду
Хмельницької області від 23 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 26 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним
та скасовано договір оренди землі від 21
серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та
ТОВ «Полонне-Агро», та
стягнуто з останнього на користь
позивача 114 грн 70 коп. на відшкодування
сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Полонського
районного суду Хмельницької області
від 6 листопада 2013 року стягнуто з ТОВ
«Полонне-Агро» на користь ОСОБА_3
витрати, пов'язані з проведенням
експертизи в розмірі 900 грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Полонне-Агро»
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що акт прийому-передачі об'єкта оренди,
який є невід'ємною частиною договору
оренди земельної ділянки, орендодавцем
не підписувався, тому такий договір
суперечить Закону України «Про оренду
землі».

Апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 215
ЦК України вважав такий договір
недійсним (незаконним), зазначивши, що
процесуальні порушення суду першої
інстанції не вплинули на правильне
вирішення спору.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку від 15 жовтня 2004 року
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
площею 2,79 га, що розташована на
території Полонської міської ради для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва. 21
серпня 2012 року між ОСОБА_3 і ТОВ
«Полонне-Агро» укладено договір оренди
земельної ділянки, за умовами якого
позивач передала, а відповідач прийняв
у строкове платне користування
земельну ділянку для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строком на 10 років, а оренда плата
вноситься орендарем у грошовій формі в
розмірі 3 % від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, що становить
1 937 грн 67 коп. до 31 грудня кожного року
оренди. Вказаний договір
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Полонському районі Хмельницької
області 19 грудня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

Суд повинен установити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, і залежно
від установленого вирішити питання про
задоволення позовних вимог або відмову
в їх задоволенні.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року № 6-94цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Крім того, перелік способів захисту
цивільних справ та інтересів міститься
в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є
вичерпним, і суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений законом або
договором.

З урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК
України не є належним способом захисту
судом цивільних прав та інтересів
особи пред'явлення позову про визнання
незаконним та скасування договору
оренди землі, оскільки такого способу
судового захисту не передбачено для
оспорення договору, який є укладеним та
виконувався.

З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 змінила предмет
та підстави позову і просила суд на
підставі ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» визнати незаконним та
скасувати договір оренди від 21 серпня
2012 року (а.с. 2, 21), однак суд не вирішив це
питання відповідно до вимог
процесуального закону.

Разом з тим
апеляційний суд, не звертаючи на це
увагу, вважав таке процесуальне
порушення формальним міркуванням
відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не
врахувавши, що одночасна зміна
предмету та підстави позову не
допускається відповідно до вимог ст. 31
ЦПК України, а, крім того, правильний
вибір способу судового захисту не є
формальним міркуванням.

Таким чином, суди у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на вказані
положення закону уваги не звернули,
залишивши поза увагою вимоги
ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України про
те, що в порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
не встановили, чи дійсно порушуються
права позивача у зв'язку з
непідписанням акта визначення меж
земельної ділянки в натурі та акта
прийому-передачі земельної ділянки в
оренду та не з'ясували в чому саме
полягає порушення законних прав
позивача, не уточнили позовні вимоги
(п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України).

При цьому суди не взяли до уваги те, що
дії позивача свідчать про усвідомлення
та підтвердження згоди з умовами
договору оренди землі, доказом чого є
отримання позивачем орендної плати за
землю за 2012-2013 роки, що підтверджується
копіями видаткових касових ордерів.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Полонне-Агро» задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду
Хмельницької області від 23 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 26 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська