У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.

Суддів: Висоцької, Кафідової О.В.,
Умнової О.В., Фаловської
І.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7
про поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 29 січня
2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом про поділ спільного
майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 12 травня 1973
року по 3 липня 2009 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
під час якого ними було набуте рухоме
та нерухоме майно, зокрема
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

Позивач під час шлюбу отримувала
більшу заробітну плату ніж відповідач,
несла більші затрати у набутті майна.
Для придбання сумісного майна позивач
використала кошти, що були їй
подаровані. В грудні 1987 року за
взаємною згодою подружжя, в інтересах
сім`ї, з метою отримання квартири на
всіх її членів, відповідач ОСОБА_6 став
членом ЖБК
«Держплановець-2». Грошові кошти, за
рахунок яких відповідач вносив
членські внески належали сторонам на
праві спільної сумісної власності. При
цьому, більша частина грошових коштів,
внесених за квартиру належала позивачу
на праві особистої приватної
власності, як такі, що отримані нею у
дар від батьків.

8 жовтня 1987 року батьки позивача
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продали
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2.
Вилучені від продажу вказаного
домоволодіння грошові кошти у сумі 12 000
крб. батьки подарували своїй дочці, які
вона, в свою чергу, повністю витратила
на придбання спірної квартири.

8 січня 1992 року відповідач, як член ЖБК
«Держплановець-2» отримав ордер на
житлове приміщення на сім`ю з трьох
осіб.

20 листопада 1992 року відповідачем було
в повному обсязі сплачено пайові
внески вартості спірної квартири,
загальна сума яких склала 19
930 крб. В новозбудованій квартирі
подружжям було здійснено ремонт, після
чого на початку 1992 року їх сім`я
фактично в'їхала в квартиру та 8
січня 1992 року вони разом з дочкою
ОСОБА_7 були зареєстровані за вказаною
адресою.

19 квітня 2000 року відповідач отримав
на своє ім'я свідоцтво про право
власності на житло.

Враховуючи участь кожного з подружжя
у придбанні та утриманні спірної
квартири, ОСОБА_5 просить відступити
від засад рівності часток, визнати за
нею право власності на 4/5 частини
спірної квартири та визнати за
відповідачем ОСОБА_6 право власності на
1/5 частку вказаної квартири.

Крім того, позивач вказувала на те, що
після припинення фактичних шлюбних
відносин вона власними силами за
допомогою з їх з відповідачем доньки
ОСОБА_7 здійснила ремонт в квартирі,
значним чином поліпшивши її стан та
збільшивши її матеріальну цінність.
Відповідач участі в проведенні ремонту
не приймав, не надав матеріальної
допомоги. Загальна сума витрат, які
були понесені позивачем та ОСОБА_7 у
зв'язку з проведеним в квартирі
ремонтом складає понад 30 000 грн. Тому, на
думку позивача, судом при вирішенні
спору про поділ спірної квартири має
бути враховано інтереси доньки сторін
у справі ОСОБА_7, яка також
зареєстрована та мешкає у спірній
квартирі, приймає активну участь в її
утриманні та облаштуванні.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 листопада 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 29 січня 2014 року апеляційну скаргу
представника позивача задоволено
частково. Рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено частково.
Поділено майно, набуте ОСОБА_6, ОСОБА_5,
як подружжям за час шлюбу. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Представник позивача, не
погоджуючись з даним рішенням суду
апеляційної інстанції подав касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить його
змінити, визнавши за ОСОБА_5 право
власності на 4/5 частини квартири
АДРЕСА_1; визнавши за ОСОБА_6 право
власності на 1/5 частину вказаної
квартири.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
ОСОБА_5 звернулася до суду з вимогою про
захист свого права з пропуском строку
позовної давності.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачем
не пропущено строк позовної давності,
оскільки про порушення її прав вона
дізналася на початку 2013 року.

Частково задовольняючи позов та
визнаючи право власності на спірну
квартиру по Ѕ частині за кожним, суд
апеляційної інстанції виходив із
встановленого сімейним законодавством
принципу рівності часток дружини і
чоловіка у праві спільної сумісної
власності і відсутності підстав
відступлення від засад рівності часток
подружжя.

Згідно висновків апеляційного суду
позивач не надала допустимих і
переконливих доказів, які б свідчили
про отримання нею в дар від батьків
коштів в сумі 12 000 крб. та внесення нею
цих коштів в рахунок погашення
пайового внеску за квартиру. ОСОБА_5 не
доведено, що ремонтні роботи були
виконані за її особисті кошти, їх обсяг
та розмір поліпшення майна у зв'язку з
ремонтом квартири. Посилання позивача
на наявність обставин, що дають
підстави при поділі спільного майна
подружжя, для відступу від засад
рівності часток подружжя, а також на
збільшення її частки у праві спільної
часткової власності у зв'язку з
ремонтом квартири, необґрунтовані.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судами
без належного з'ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального
права рішення місцевого та
апеляційного судів не відповідають.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України,
при вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засад рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України,
якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

Відповідно до абзацу 4 ст. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України №14 від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач обґрунтовувала свої вимоги
наявністю підстав для відступлення від
засад рівності часток подружжя,
внесення нею отриманих в дар коштів у
якості пайового внеску за квартиру, які
є її особистою власність, та істотне
поліпшення майна за власні кошти.

На підтвердження вказаних обставин
позивач посилалася на покази свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_5, копії
довідок про доходи, копії витратних
накладних та товарних чеків на
будівельні матеріали, акту
здавання-прийняття виконаних робіт та
квитанцій.

Разом з тим, суди попередніх
інстанцій не надали належної оцінки
вказаним доказам та не з`ясували
обставин, на які посилалася позивач в
обґрунтування заявлених нею вимог. Не
перевірено заперечень відповідача на
заявлені позивачем вимоги та не надано
оцінку відповідним доказам, зокрема
тим, якими спростовуються доводи
останньої.

Суди не встановили джерела
надходження коштів, які вносились на
погашення пайових внесків за спірну
квартиру та не спростували доводів
позивача про те, що більшість внесених
за квартиру коштів була її особистою
власність, зокрема коштів, отриманих в
дар.

В порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України, суди попередніх інстанцій не
з'ясували характер та суть заявлених
позивачем вимог, норми права, якими
вони регулюються; не зазначили, чи мали
місце обставини, якими позивач
обґрунтовував свої вимоги, а
відповідач свої заперечення на них; не
дали належної правової оцінки зібраним
у справі доказам.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України, їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 листопада 2013
року, рішення апеляційного суду м.
Києва від 29 січня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Колодійчук В.М. судді
Висоцька В.С. Кафідова О.В. Умнова О.В.
Фаловська І.М.