УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Червинської М.Є.,
Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 11 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 31 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що з 1981 по 2011 рік він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 У 2007 році за спільні кошти ним та
ОСОБА_6 було побудовано декілька
житлових будинків, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, які є спільною
сумісною власністю. Право власності на
будинок було зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 Під час шлюбу сторони
побудували та придбали декілька
об'єктів нерухомого майна. 23 вересня
2011 року шлюб між сторонами було
розірвано. Нерухоме майно, яке було
спільною власністю сторін, вони
вирішили переоформити на сина. При
цьому, для оформлення документів на
нерухоме майно потрібні були численні
його згоди. За його домовленістю з
ОСОБА_6 в спільній власності повинен
був залишитися будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_2, та земельна
ділянка на якій указаний будинок
розташований. 17 березня 2011 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений
договір дарування земельної ділянки
АДРЕСА_1 та договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1. Пізнаше з'ясувалося,
що виконавчий комітетСолонківської
сільської ради здійснив
перейменування вулиць та будинок
АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 - це один і той же
будинок. У квітні 2012 року вищезгаданому
будинку присвоєно адресу -
АДРЕСА_3. Він не заперечує, що надавав
письмові заяви - згоди на розпорядження
нерухомим майном, однак не мав наміру
надавати згоду на дарування указаного
будинку та земельної ділянки, так як
постійно в ньому проживав. Даючи згоду
на укладення оспорюваних правочинів
він перебував під впливом помилки,
помилявся щодо істотних обставин, а
саме, що він надає згоду на дарування
спірних об'єктів нерухомого майна. Така
помилка виникла внаслідок зміни адреси
зазначених об'єктів.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від
11 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 31 січня 2014 року, в
задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судового рішення в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, на підставі доказів,
наданих сторонами й належним чином
оцінених судом (ст. 212 ЦПК України),
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що підстави для визнання спірних
правочинів недійсними, передбачені ст.
229 ЦК України, позивачем не доведені.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від
11 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 31
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
М.Є. Червинська

А.О. Лесько

В.А. Черненко