Справа № 463/122/14
Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/7327/14
Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мельничук
О.Я., Мікуш Ю.Р.

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5, представника
третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, до якої
приєднався орган опіки та піклування
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 04 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, з участю
третьої особи орган опіки та
піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсним договору
дарування квартири,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в квітні 2013 року
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_7, з участю третьої особи орган
опіки та піклування Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, просила визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 29.08.2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з
відповідачем ОСОБА_4 уклали шлюб 11.11.1995
року, відповідач приватизував
вищевказану квартиру у вересні 1997 року,
проте вважає, що така є їхньою спільною
сумісноїю власністю, однак була
відчужена без її відома та дозволу.

Крім цього, з часу народження та на час
укладення договору дарування у
квартирі проживала їхня спільна з
відповідачем дочка ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, однак ОСОБА_4 всупереч
вимогам ст. 71 ЦК України, відчужив
вищевказану квартиру без дозволу
органу опіки та піклування, чим порушив
конституційні права неповнолітньої
дочки, а тому вважає, що такий договір
відповідно до ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 228 ЦК
України необхідно визнати недійсним.

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 04 квітня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа Орган опіки
та піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного
29.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 -
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 26 червня 2014 року рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 04 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 26 червня 2014 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 з
оскаржуваним рішенням не погоджується,
вважає, що таке ухвалено за
неправильного застосування норм
матеріального права.

На думку апелянта, суд не взяв до уваги,
що в спірних правовідносинах мало
місце відчуження житла, де проживає
дитина, а відтак під час укладення
договору дарування квартири АДРЕСА_1
сторонами порушено вимоги ст.ст. 17, 18
Закону України "Про охорону дитинства",
які підлягають обов'язковому
застосуванню.

Відчуження квартири було здійснено без
дозволу органу опіки і піклування, тому
оспорюваний правочин підлягає
визнанню недійсним, оскільки вчинений
з порушенням вимог закону.

Крім цього, в контексті спірних
правовідносин не підлягає
застосуванню ст. 177 СК України, оскільки
така регулює відносини управління
майном малолітньої дитини, яке
належить їй на праві власності.

Просить рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 04 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
визнати недійсним договір дарування
від 29 серпня 2012 року квартири АДРЕСА_1.

До апеляційної скарги ОСОБА_2
приєднався орган опіки та піклування в
особі Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
про що подали відповідну заяву .

Просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог (а.с. 149-151).

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів
приходить висновку про наявність
підстав для задоволення скарги
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Виходячи з наведених вимог закону та
наявних матеріалів справи колегія
суддів приходить переконання, що
оскаржуване рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що на
час укладення договору дарування
ОСОБА_8 проживала в спірній квартирі, їй
виповнилось 14 років, тому дозвіл органу
опіки та піклування, відповідно до
вимог ст. 71 ЦК України, потрібний лише
для надання згоди на вчинення самою
неповнолітньою правочинів, а не на
укладення договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації.

Суд звернув увагу на те, що укладаючи
спірний договір дарування відповідач
ОСОБА_4 розпоряджався своїм власним
майном, а не майном неповнолітньої
дочки, а тому не було потрібно
отримувати згоду органу опіки та
піклування.

Крім цього, суд не взяв до уваги
покликання позивача ОСОБА_2 на
відсутність її згоди на відчудження
квартири, оскільки предметом договору
дарування була квартира, що належала
ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Також, на переконання суду першої
інстанції, позивач не надала жодних
доказів, які б вказували на
підтвердження наміру відповідачів
порушити публічний порядок при
укладенні оспорюваного договору
дарування.

Судом встановлено наступні фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини.

11.11.1995 р. укладено шлюб між позивачем
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4, який
розірвано у 2013 році (Свідоцтво серія
НОМЕР_1, т. 1 а.с. 6).

У шлюбі в сторін народилася дочка
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серія НОМЕР_2 (т 1 а.с. 7).

Згідно із договором дарування від
29.08.2012 року, посвідченим приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
відповідач ОСОБА_4 подарував своєму
батьку ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.
9).

Оспорювана квартира АДРЕСА_1 належала
ОСОБА_4 на праві приватної власності
згідно із свідоцтвом про право
власності на квартиру від 22 вересня 1997
року (т. 1 а.с. 8).

Оскільки вказана квартира набута
відповідачем ОСОБА_4 згідно із Законом
України "Про приватизацію державного
житлового фонду", на підставі
розпорядження від 22 вересня 1997 року,
тому, відповідно до положень ст.ст. 57, 61
СК України, є його особистою приватною
власністю.

Таким чином, колегія суддів вважає
безпідставними пояснення позивача про
відсутність її згоди на відчуження
спірної квартири АДРЕСА_1, як спільної
сумісної власності набутої у шлюбі,
оскільки предметом такого договору
було майно, що належало ОСОБА_4 на праві
особистої приватної власності.

В свою чергу, скасовуючи ухвалу
Апеляційного суду Львівської області
від 26 червня 2014 року, колегія суддів
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року
вказала на те, що апеляційний суд не
звернув увагу та не врахував, що в
рішенні районного суду, як
встановлений факт доведено, що дитина
проживає в спірній квартирі, отже має
право користуватися нею.

Судом першої інстанції встановлено, що
неповнолітня ОСОБА_8 разом із мамою
ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_1, що
підтверджується копією акта від 09.08.2013
року (т. 1 а.с. 106), а також показами
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та власними
показаннями, допитаної як свідка,
ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_5 погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції вцілому, вважають
висновок районного суду щодо
встановленого місця проживання
неповнолітньої ОСОБА_8
необґрунтованим, оскільки на їх думку
акт від 09.08.2013 року не може
встановлювати факти, які мали місце до
його складання, свідок ОСОБА_11 не
заслуговують на увагу, а інші свідків
прямо зацікавлені у вирішенні справи.

На переконання колегії суддів,
пояснення відповідача та його
представника не спростовують
висновків суду першої інстанції в цій
частині, оскільки, окрім іншого, факт
проживання неповнолітньої ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із мамою у квартирі
АДРЕСА_1 з часу народження
підтверджується іншими письмовими
доказами, зокрема довідкою комунальної
4-тої клінічної лікарні м. Львова про
перебування на медичному
обслуговуванні в лікарні ОСОБА_8 з часу
народження по даний час (т. 1 а.с. 108),
актом ЛКП "№ 500" від 11.12.2012 року (т. 1 а.с.
109) та інш.

Крім цього, в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 жовтня 2014 року зазначено, що
відповідно до ст. 11 Закону України "Про
охорону дитинства"кожна дитина має
право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 18 Закону
України "Про охорону дитинства" діти -
члени сім"ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні із
власником чи наймачем.

Таким чином, згідно із висновком
районного суду, ОСОБА_8 має право
користуватися спірною квартирою
нарівні із власником, тобто батьком
ОСОБА_8

Також, суд касаційної інстанції
звернув увагу на роз'яснення, які
наведені у п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 1 листопада
1996 року № 9 "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя", відповідно до яких при
розгляді спорів про право користування
жилим приміщенням необхідно брати до
уваги, що ст. 33 Конституції
Українигарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди, як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК
України правочин, що вчиняється
батьками не може суперечити правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У ст. 59 СК України передбачено, що при
розпорядженні своїм майном дружина,
чоловік зобов"язані враховувати
інтереси дитини, інших членів сім"ї, які
відповідно до закону мають право
користуватися ним.

Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства"передбачено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятись від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" для
здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

У ч. 4 ст. ст. 18 Закону України "Про
охорону дитинства"зазначено, що органи
опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки
і мотиви, з яких Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ скасовані рішення,
є обов"язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Разом з тим, представник відповідача
ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції
пояснив, що з підстав, передбачених
ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач ОСОБА_2
заяву не подавала, оскільки просила
визнати недійсним договір дарування на
підставі ст. 224 та ст. 228 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у
мотивувальній частині позовної заяви
(т.1 а.с. 2-4) позивач ОСОБА_2 покликалася
на диспозицію ч. 1 ст. 215 ЦК України, яка
вказує як на підставу недійсності
правочинів, недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п"ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Під час розгляду апеляційної скарги, не
виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
судом уточнено підстави позову, при
цьому, позивач ОСОБА_2 та її представник
пояснили, що окрім інших підстав, вони
вважають, що оспорюваний договір
дарування повинен бути визнаний
недійсним і внаслідок недотримання
вимог, передбачених ч. 6 ст. 203 ЦК
України.

Відтак, враховуючи висновки, викладені
в ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 жовтня 2014
року, рішення суду першої інстанції, як
таке, що ухвалене з порушенням норм
матеріального права підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову, оскільки
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 29.08.2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, суперечить правам та інтересам
неповнолітньої ОСОБА_8, на укладення
такого не було згоди органу опіки та
піклування, а тому відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України цей договір суд визнає
недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
необхідно стягнути в рівних частинах з
відповідачів в користь позивача
судовий збір за подання позовної заяви
та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4
ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, з участю
третьої особи органу опіки та
піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсним договору
дарування квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 29.08.2012 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп. судового збору за
подання позовної заяви та 121 (сто
двадцять одну) грн. 80 коп. за подання
апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: О.Я. Мельничук

Ю.Р. Мікуш