У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», третя особа -
відділ Державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно, реєстраційної
служби Львівського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на нерухоме майно; за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: Франківська районна
адміністрація Львівської міської ради,
Львівська міська рада, обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання права власності на
нерухоме майно, зобов'язання
демонтувати самочинне будівництво,
усунення перешкод у користуванні
майном за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013 року,
додаткове рішення Франківського
районного суду м. Львова від
11 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 12 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що житловий будинок
АДРЕСА_1, який складався з
одноповерхової житлової будівлі,
площею 105,4 кв. м та господарських
споруд, у 1959 році було зареєстровано за
його батьком - ОСОБА_7, на
підставі договору на право побудови та
акта прийняття в експлуатацію. Зі згоди
батька він за власні кошти зробив
надбудову на другому поверсі - квартиру
№2, загальною площею 53,1 кв. м. Згідно з
актом державної технічної комісії від
12 лютого 2003 року про готовність до
експлуатації будинку після
реконструкції з розширенням за рахунок
прибудови і надбудови, надбудову було
прийнято в експлуатацію, однак на той
час його батько помер. Він не може
оформити право власності на здійснену
добудову, тому просив визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 53,1 кв. м, житловою
площею 30,7 кв. м, зобов'язати Франківську
районну адміністрацію Львівської
міської ради, видати
правовстановлюючий документ на право
власності на вказане житло, зобов'язати
Бюро технічної інвентаризації внести
зміни в реєстраційний запис щодо
реєстрації права власності на будинок.

У грудні 2008 року позивач подав до суду
заяву про уточнення позовних вимог,
згідно з якою просить визнати за ним
право власності на добудову і
надбудову по АДРЕСА_1, яка складається у
підвальному приміщенні з приміщень,
позначених на поверховому плані
цифрами 1У площею13,2 кв. м, У
площею 4,5 кв. м, У1 площею 4,8 кв. м, У11
площею 13,2 кв. м, квартири №2, загальною
площею 60,8 кв. м, житловою площею 28,4 кв.
м: на першому поверсі - сходова клітка
(2-1) площею 8,6 кв. м, санвузол (2-2) площею 4,8
кв. м; на другому поверсі - кухня (2-5)
площею 7,4 кв. м, житлова кімната (2-6)
площею 15,9 кв. м, житлова кімната (2-7)
площею 12,5 кв. м, коридор (2-3) площею 11,6 кв.
м, господарські будівлі - двоповерхову
господарську будівлю, що складається з
розташованого на першому поверсі
гаража під літ. «Б» - 25,2 кв. м, що
розташована на другому поверсі
теплиці, площею 25,2 кв. м, ворота
металеві, позначені цифрою «1»,
зобов'язати Франківську районну
адміністрацію Львівської міської ради
видати правовстановлюючий документ на
право власності на вказані житлові та
господарські будівлі, зобов'язати Бюро
технічної інвентаризації внести зміни
в реєстраційний запис щодо реєстрації
права власності на будинок.

ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом про визнання в цілому за
померлим ОСОБА_7 права власності на
житловий будинок з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1, а саме: веранду
(1-1) площею 4,6 кв. м, коридор (1-2) площею 4,8
кв. м, кухню (1-3) площею 14,2 кв. м, житлову
кімнату (1-4) площею14,3 кв. м,
житлову кімнату (1-5) площею 16,8 кв. м,
житлову кімнату (1-6) площею 10,9 кв. м,
ванну (1-7) площею 4 кв. м, вбиральню (1-8)
площею 0,7 кв. м, східці бетонні площею 3,2
кв. м, підвал (1) площею 12,1 кв. м, сходову
клітку (2-1) площею 5,1 кв. м, санвузол (2-2)
площею 5,5 кв. м, сходову клітку (2-3)
площею 5,6 кв. м, вбиральню (2-4)
площею 0,7 кв. м, кухню (2-5) площею 5,5 кв. м,
житлову кімнату (2-6) площею 17,6 кв. м,
житлову кімнату (2-7) площею 13,1 кв. м,
підвали - (У) площею 4,5 кв. м, (У1) площею 4,8
кв. м, кухню (3-1) площею 6,8 кв. м, житлову
кімнату (3-2) площею 17,8 кв. м, житлову
кімнату (3-3) площею 14,9 кв. м, санвузол (3-4)
площею 3,1 кв. м, тамбур площею 2,2 кв. м,
господарські будівлі - літню кухню
площею 24,3 кв. м, сарай площею 33,2 кв. м,
теплицю площею 33,2 кв. м, вбиральню,
споруди - ворота металеві №1, ворота
металеві №3, огорожу (металеву сітку на
фундаменті) №2. Зобов'язати ОСОБА_4 за
власний рахунок знести цегляний гараж
площею 25,2 кв. м, разом із розміщеною на
ньому теплицею площею 25,2 кв. м.

У грудні 2010 року ОСОБА_6
подала заяву в порядку ст. 31 ЦПК України
та просила суд заборонити ОСОБА_4
здійснювати прибудову до свого житла
шляхом замурування вікна її спальні -
кімнати під літ. 1-4 площею 14,3 кв. м,
зобов'язати ОСОБА_4 за власний рахунок
демонтувати огорожу, муровані стіни та
білизняні шнурки коло вікна кімнати
під літ. 1-4, площею 14,3 кв. м, стягнути з
ОСОБА_4 на її користь 6 222 грн на
відшкодування майнової шкоди,
зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй
перешкод у користуванні вікном кімнати
під літ. 1-4 площею 14,3 кв. м по АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено та визнано за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 60,8 кв. м, житловою
площею 28,4 кв. м, яка складається: на
першому поверсі - сходова клітка (2-1)
площею 8,6 кв. м, санвузол (2-2) площею 4,8 кв.
м.; на другому поверсі - кухня (2-5) площею
7,4 кв. м, житлова кімната (2-6) площею 15,9
кв. м, житлова кімната (2-7) площею 12,5 кв.
м, коридор (2-3) площею 11,6 кв. м, а також на
господарські будівлі - двоповерхову
господарську будівлю, що складається з
розташованого на першому поверсі
гаража під літ. «Б» площею 25,2 кв. м, що
розташована на другому поверсі теплиці
площею 25,2 кв. м, ворота металеві,
позначені цифрою «1». Позов
ОСОБА_6 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_4 за власний рахунок
демонтувати огорожу та білизняні
шнурки коло вікна спальні, забрати
чавунний котел з-під вікна спальні -
кімнати першого поверху під літ. 1-4
площею 14,3 кв. м по АДРЕСА_1. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 11
листопада 2013 року визнано за ОСОБА_4
право власності на підвальні
приміщення, що позначені цифрами ІУ
площею 13,2 кв. м, У - 4,5 кв. м, УІ -
4,8 кв. м, УІІ площею 13,2 кв. м. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 12 березня 2014 року рішення
та додаткове рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суди, на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що спірний
житловий будинок належав ОСОБА_7 на
праві власності з 1954 року, у ньому
здійснені переобладнання, які прийняті
до експлуатації та затверджені
розпорядженням Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 1 березня 2003 року № 246, а
також рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради від 4 березня
2003 року № 269.

Отже, ОСОБА_4 довів підстави набуття
права власності, тому суди, враховуючи
тривалість правовідносин та положення
ст. 264 ЦК України, правильно виходили з
переривання перебігу позовної
давності.

Ураховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013 року,
додаткове рішення Франківського
районного суду м. Львова від 11
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 12 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта