У Х В А Л А

Іменем України

30 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Хустського районного
суду від 14 серпня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа - приватний нотаріус Хустського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до
Хустського районного суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Хустського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу.

Позовну вимогу обґрунтовувала тим, що в
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік
ОСОБА_6 з яким вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з 1978 року. Після
реєстрації шлюбу вони проживали у
м.Виноградів. В 1992 році розпочали
будівництво та побудували будинок по
АДРЕСА_1 Після того як будинок був
побудований, рішенням ВК Вишківської
селищної ради від 14.03.1995 року дано
дозвіл на узаконення побудованого
житлового будинку на ім'я ОСОБА_6

З 1995 року, після смерті його матері,
чоловік проживав в цьому будинку та
доглядав його. Вона також приїжджала до
чоловіка, допомагала йому по
господарству, приїжджали та жили в
цьому будинку і діти.

Після смерті чоловіка вони знали, що
будинок зареєстровано на нього і інших
спадкоємців немає, тому не зверталися
до нотаріальної контори з приводу
оформлення спадщини.

Лише у 2008 році, вони вирішили оформити
будинок на доньку і тоді дізналися про
те, що їх будинок уже їм не належить,
оскільки 23.03.2005 року укладено договір
купівлі-продажу за яким ОСОБА_6 продав
будинок відповідачам.

Вважає даний договір купівлі-продажу
недійсним, оскільки такий підписаний
не її чоловіком. ОСОБА_6 такий договір
не укладав, в нотаріуса особисто не був
і підпис на договір не його.

Крім того, вказаний будинок є їх
спільною сумісною власністю, а тому
відчуження такого можливе були лише за
наявності письмової нотаріально
засвідченої згоди іншого з подружжя,
яку вона не давала.

На підставі наведеного просила суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу укладений 23.03.2005 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_2

Рішенням Хустського районного суду від
29.11.2010 року у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному
порядку.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 25.02.2011 року
дану апеляційну скаргу відхилено та
залишено без змін рішення Хустського
районного суду від 29.11.2010 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.09.2011 року
вищезазначені судові рішення
скасовано, а справу передано на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового судового розгляду
Хустським районним судом ухвалено
рішення від 14.08.2013 року, яким позов
ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 укладений 23.03.2005 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскаржили
дане рішення в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 24.10.2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задоволено. Скасовано рішення
Хустського районного суду від 14.08.2013
року та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26.03.2014 року
скасовано рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 24.10.2013 року, а
справу передано на новий апеляційний
розгляд.

Таким чином предметом даного
апеляційного провадження є апеляційна
скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Хустського районного суду від 14.08.2013
року.

В даній апеляційній скарзі апелянти
просять рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення про
відмову в задоволенні позову. В
обґрунтування скарги зазначають, що
позивачка та ОСОБА_6 припинили спільне
проживання і шлюбні відносини найменш
як з 1992 року, а тому спірний будинок є
особистою власністю ОСОБА_6 згідно ч.2
ст. 28 КпШС України, ч.6 ст. 57 СК України.
Обставини припинення шлюбних відносин
підтверджують показаннями свідків та
письмовими доказами. Позивачка жодних
зусиль та коштів в будівництво будинку
не вкладала, а тому відсутні підстави
вважати його спільною сумісною
власністю подружжя. Звертає увагу на
те, що при посвідченні договору особу
продавця - ОСОБА_6 встановлено по
паспорту, в якому не було жодної
відмітки про сімейний стан, а тому
нотаріус правомірно посвідчив даний
договір. Крім того, апелянти вважають,
що позивачка обрала неналежний спосіб
захисту, оскільки вона не є стороною
правочину, а тому її порушене право
підлягає захисту шляхом пред'явлення
віндикаційного позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Згідно приписів ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Частиною 4 ст. 338 ЦПК України
передбачено, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 26
травня 1978 року який припинений зі
смертю ОСОБА_6 у ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1
а.с.11).

Рішенням виконкому Вишківської
селищної ради народних депутатів від 14
березня 1995 року ОСОБА_6 було надано
дозвіл на узаконення будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7).
Будівельний паспорт, проект забудови
земельної ділянки та акт державної
технічної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта до
експлуатації складені в грудні 2004 року
(т.1 а.с.6, 8, 10). У березні 2005 року вказаний
будинок був зареєстрований на праві
приватної власності за ОСОБА_6 (т.1 а.с.9).

23 березня 2005 року був укладений договір
купівлі-продажу будинку розташованого
по АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 (т.1 а.с.14, 15).

Згідно ст. 22 КпШС України (яка діяла на
момент будівництва будинку) майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Подібна норма міститься в ч.1 ст. 60 СК
України.

Згідно із ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу
України для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згоди другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено,
що дружина, чоловік має право на
звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим із подружжя без її,
його згоди, якщо цей договір виходить
за межі дрібного побутового.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
не давала письмової згоди своєму
чоловіку ОСОБА_6 на укладення договору
купівлі-продажу, а відтак такий
підлягає визнанню недійсним.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки такий ґрунтується на нормах
матеріального права та наявних у
справі доказах.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги щодо того, що
спірний будинок є особистою власністю
ОСОБА_6 згідно ч.2 ст. 28 КпШС України, ч.6
ст. 57 СК України зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 28 КпШС України суд
може визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

Такі ж положення щодо визначення
статусу майна, набутого подружжям за
час шлюбу, передбачені й частиною 6
статті 57 СК України.

Згідно зазначених норм закону при
вирішенні питання про визнання майна
подружжя їх спільною сумісною чи
особистою приватною власністю
з'ясуванню підлягають як підстави й час
набуття такого майна, так і обставини,
що свідчать про їх окреме проживання,
але саме у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин до
розірвання шлюбу.

При цьому зважаючи на встановлення
презумпції спільної сумісної
власності на майно набуте подружжям
під час шлюбу, спростування такої, в
тому числі й з підстав передбачених ч.2
ст. 28 КпШС України, ч.6 ст. 57 СК України,
підлягає доведенню належними та
допустимим доказами. Обов'язок
доведення таких обставин покладається
на осіб які заперечують віднесення
майна до спільною сумісної власності,
тобто в даному випадку на відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи
спірний будинок фактично будувався
цегельним заводом для матері ОСОБА_6
замість її будинку, що підлягав зносу, у
1992-93 роках, а після смерті матері вже
добудовувався ОСОБА_6 та його
співмешканкою ОСОБА_7 Дані обставини
підтверджуються показаннями свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10 (безпосередньо брали
участь у будівництві), ОСОБА_11 (проживає
по сусідству зі спірним будинком), а
також іншими свідками - ОСОБА_12, ОСОБА_7,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

На виконання вимог ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26.03.2014 року колегія суддів
встановлює наступні обставини щодо
фактичного припинення/неприпинення
шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в
період їх окремого проживання.

З наявних у матеріалах справи
письмових доказів слідує, що 27.04.1996 року
ОСОБА_6 знятий з військового обліку
Виноградівського РВК, а 15.01.1997 року став
на військовий облік у Хустському РВК
(т.2 а.с.6). Згідно відповіді ВГІРФО
Виноградівського РВ УМВС України в
Закарпатській області ОСОБА_6
значиться знятим з реєстраційного
обліку в с.Вишково Хустського району
від 01.10.1996 року (т.1 а.с.103). Разом з тим з
медичної карти ОСОБА_6 вбачається, що
вже починаючи з 1993 року він перебував
на обліку у Вишківській лікарні (т.2
а.с.8-24).

Показання свідків щодо даної обставини
є досить неузгодженими. Свідок ОСОБА_7
стверджує, що ОСОБА_6 переїхав до матері
на початку 90-х років. Свідок ОСОБА_16
(дочка позивачки) показала, що до 1995
року ОСОБА_6 ще проживав у
м.Виноградові. Інші свідки не давали
якихось конкретних показів щодо дати
переїзду ОСОБА_6 до смт.Вишково. Сама
позивачка стверджує, що ОСОБА_6
переїхав до матері у 1995 році.

Узагальнюючи дані докази та оцінюючи
їх в сукупності колегія суддів вважає,
що починаючи з лютого 1993 року (перший по
хронології запис в медичній карті
ОСОБА_6) чоловік позивачки переїхав
проживати в смт.Вишково. В даному
випадку колегією суддів береться до
уваги саме записи в медичній картці
померлого, оскільки саме в 1993 році
ОСОБА_6 неодноразово звертався до
Вишківської лікарні зі скаргами на
своє здоров'я, в тому числі до
невропатолога, терапевта та кардіолога
(гіпертонічний криз), що свідчить про
його проживання в даній місцевості.

Позивачка же весь цей час проживала та
була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2

Однак само по собі окреме проживання
подружжя не свідчить про припинення
шлюбних відносин, оскільки ст. 21 КпШС
України та ст.ст.6, 56 СК України
передбачене право подружжя на вільний
вибір роду занять і місця проживання.

Більшість з допитаних свідків з
смт.Вишково стверджували, що вони або
взагалі не знали про існування дружини
в померлого ОСОБА_6, або що вперше
побачили її на похоронах останнього.

Разом з тим свідок ОСОБА_16 показала, що
після переїзду до своєї матері її
батько підтримував з позивачкою
відносини, зокрема спілкувалися.
Свідок ОСОБА_8 ствердив, що після
переїзду ОСОБА_6 до матері, він
періодично приїжджав у м.Виноградів.
Свідок ОСОБА_17 показала, що її чоловік
відвозив ОСОБА_4 в смт.Вишково до
ОСОБА_6, а той часто приїздив у
Виноградів де вони проводили дозвілля;
останній раз це було у 2004 році і вона з
ним особисто спілкувалася. Дане
свідчення узгоджується з показаннями
свідка ОСОБА_11 (проживає по сусідству
зі спірним будинком), який зазначив, що
позивачку він знав і декілька разів
бачив її в селі.

Узагальнюючи наведене колегія суддів
приходить до висновку, що незважаючи на
окреме проживання в період будівництва
спірного будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_4
підтримували спілкування та
періодично проводили разом дозвілля.
При цьому в цей період ОСОБА_4
виховувала та доглядала їхню
неповнолітню (на той час) доньку ОСОБА_16
За таких обставини відсутні підстави
вважати, що шлюбні відносини між ОСОБА_6
та ОСОБА_4 фактично припинилися через
окреме проживання.

Тобто суд першої інстанції правомірно
не застосував до даних правовідносин
приписи ч.2 ст. 28 КпШС України, ч.6 ст. 57 СК
України та виходив з того, що спірний
будинок є спільною сумісною власністю
подружжя Кирит.

Не може бути підставою для зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції посилання апелянтів на
відсутність на час посвідчення
нотаріусом договору у паспорті ОСОБА_6
відмітки про його шлюбу, оскільки це не
свідчить про припинення шлюбу. Крім
того, як вбачається з матеріалів справи
даний паспорт серії ВР № 172503 ОСОБА_6
отримав у зв'язку з обміном 14.10.2004 року.
При обміні паспорту ОСОБА_6 заповняв
форму №1 в якій в графі сімейний стан
зазначено про реєстрацію шлюбу
Виноградівським РАГСом 26.05.1978 року (т.1
а.с.62), однак з невідомих причини дана
інформація не була зазначена в новому
паспорті. Тобто відсутність відмітки
про шлюб ОСОБА_6 виникла внаслідок не
перенесення даної інформації в новий
паспорт при його заміні, однак це не
спростовує презумпцію спільної
сумісної власності та не позбавляє
позивачку права на пред'явлення даного
позову.

Також колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги щодо неналежного
способу захисту обраного позивачем,
оскільки ч.2 ст. 65 СК України прямо
передбачено право іншого з подружжя на
звернення до суду з позовом про
визнання такого договору недійсним.

Крім того, з дисків звукозапису
технічної фіксації судового процесу по
даній справі вбачається, що в суді
першої інстанції, 29.11.2010 року, під час
судових дебатів, представник
відповідача заявив про застосування
строків позовної давності.

З даного приводу колегія суддів
констатує наступне.

Відповідно до п.28 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. ЦК встановлено
винятки з цього правила щодо окремих
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними (частини друга,
третя статті 261 ЦК).

В судовому засіданні в апеляційній
інстанції представник відповідача
пояснила, що в даному будинку після
смерті ОСОБА_6 ніхто не живе.

Таким чином, матеріали справи, зважаючи
на те, що: позивачка не була стороною
оспорюваного правочину та правомірно
вважала дане майно спільною сумісною
власністю, а в спірному будинку після
смерті ОСОБА_6 ніхто не проживав - не
свідчать про те, що вона довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права як в момент укладення
оспорюваного договору так і в момент
смерті ОСОБА_6

Як пояснила сама позивача про
існування оспорюваного договору вона
довідалася восени 2008 року коли
вирішила переоформити спірний будинок
на свою дочку.

Таким чином, обставини справи не дають
підстав вважати, що позивачкою
пропущено строк позовної давності.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Хустського районного суду від
14 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді