Єдиний унікальний № 371/1800/14-ц
Провадження 2/371/555/14
РІШЕННЯ

Іменем України

30 грудня 2014 року Миронівський районний
суд Київської області

у складі: головуючого судді - Гаврищука
А.В.

за участю секретаря - Січкаренко
Я.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миронівка в залі суду
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, що є спільною
сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - позивач) 24.09.2014 року
звернувся до Миронівського районного
суду Київської області із позовом до
ОСОБА_2 (далі - відповідач) про поділ
майна подружжя, що є спільною сумісною
власністю подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
сторонами під час спільного проживання
у шлюбі, було придбано майно, а саме:
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
розірвано за рішенням Миронівського
районного суду Київської області від
07.05.2014 року. Оскільки після розірвання
шлюбу сторони не можуть мирним шляхом
вирішити питання щодо утримання та
користування будинком, позивач
звернувся із зазначеним позовом до
суду.

У судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримали у повному обсязі з мотивів і
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач проти позову категорично
заперечувала, подала до суду письмові
заперечення та зазначила, що вона з
відповідачем від спільного шлюбу мають
двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно довідки МСЕК
№0378755 /а.с. 45/ є інвалідом ІІІ групи з
дитинства, та неповнолітню дочку
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач має
зобов'язання щодо сплати аліментів на
утримання неповнолітньої дочки, однак
ці зобов'язання не виконує. З огляду на
зазначені обставини відповідач
просить у задоволенні позову
відмовити, оскільки вважає, що кожен із
дітей має право претендувати на частку
у спільному майні подружжя.

Вислухавши учасників судового
засідання, дослідивши та
проаналізувавши докази, які містяться
в матеріалах справи, суд на основі
повно та всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог та заперечень,
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що 09.11.1991 року між
позивачем та відповідачем було
зареєстровано шлюб, вказана обставина
вбачається із рішення Миронівського
районного суду від 07.05.2014 року у справі
№371/467/14-ц /а.с. 13/.

Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Від шлюбу мають повнолітнього сина
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно
довідки МСЕК №0378755 /а.с. 45/ є інвалідом
ІІІ групи з дитинства, та неповнолітню
дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 47/.

Під час шлюбу 13.05.2005 року сторони за
спільні кошти придбали будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу Серія ВСВ №485094 від
13.05.2005 року /а.с. 7/, витягом про
реєстрацію в Державному реєстрі
правочинів №986202 від 13.05.2005 року /а.с. 8/
та витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №7316884 від
23.05.2005 /а.с. 9/.

Обставину щодо спільної належності
коштів, за які придбавався будинок,
підтверджено сторонами у судовому
засіданні, тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України вказана обставина доказуванню
не підлягає.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 07.05.2014 року шлюб
між сторонами було розірвано /а.с. 13/.

Згідно довідки Яхнівської сільської
ради Миронівського району Київської
області від 01.09.2014 року №02-33/212 у
спірному будинку зареєстровані та
проживають: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 /а.с. 15/.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються положеннями ст.
60, 61, 70 СК України, а також положеннями
ЦК України стосовно права спільної
сумісної та права спільної часткової
власності.

У відповідності до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У відповідності до ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя,
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

У відповідності до ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

У судовому засіданні, окрім прав
передбачених ст. ст. 27, 31 ЦПК України,
сторонам було роз'яснено положення ч. 4
ст. 10 ЦПК України, а також право
відповідача, передбачене ч. 2 ст. 31 ЦПК
України, щодо звернення із зустрічним
позовом.

При цьому відповідач не скористалася
своїм правом звернутися до суду із
зустрічним позовом про збільшення
розміру своєї частки у спільній
сумісній власності, а також не
посилалася у своїх запереченнях на
необхідність зменшення частки
позивача з тієї підстави, що з нею
проживає неповнолітня дочка, а також
непрацездатній повнолітні син. Також
відповідач не надала доказів, що
позивач не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Таким чином суд вважає, що в судовому
засіданні беззаперечно встановлено, що
будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, частки їх в праві спільної
сумісної власності є рівними, а тому
слід поділити спірний будинок між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділити кожному по
1/2 частині, визнавши за ними право
власності на належні їм частки.

При цьому суд звертає увагу на те, що
доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що їх
спільні діти мають право претендувати,
кожен на 1/4 частини будинку, придбаного
сторонами у шлюбі, є необґрунтованими,
та на нормах чинного сімейного та
цивільного законодавства не
ґрунтуються.

Правові засади спільної сумісної
власності батьків і дітей регулюються
ст. 175 СК України згідно якої майно,
набуте батьками і дітьми за рахунок
їхньої спільної праці чи спільних
коштів, належить їм на праві спільної
сумісної власності.

Оскільки у судовому засіданні не було
доведено, що придбання спірного
будинку було проведено за спільні
кошти батьків і дітей або за рахунок їх
спільної праці, то такі твердження
відповідача є безпідставними.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, що є спільною
сумісною власністю подружжя, підлягає
до задоволення.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223
ЦПК України на підставі ст. ст. 60-61, 63, 65,
69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 369 ЦК
України,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНКПП
НОМЕР_1 право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНКПП
НОМЕР_1 право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Миронівський районний суд протягом
десяти днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: підпис
А.В.Гаврищук

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В.
Гаврищук