Номер провадження: 22-ц/785/5098/14
Головуючий у першій інстанції Целух А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 04 квітня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
захист честі, гідності, ділової
репутації та стягнення моральної
шкоди,

В С Т А Н
О В И Л А:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Малиновського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
недостовірною інформацію поширену та
підписаною ОСОБА_2 в заяві, яку він
направив на ім'я начальника відділу МВС
України в Одеській області,
зобов'язання ОСОБА_2 на протязі п`яти
днів, після набрання рішення суду
законної сили, письмово спростувати
зазначену недостовірну інформацію,
шляхом надіслання відповідних листів
на адресу начальника Малиновського
районного відділу МВС України в
Одеській області, вказавши дослівно,
яка інформація визнана судом
недостовірною, стягнути з ОСОБА_2 на
його користь моральну шкоду в сумі 200 000
гривень та стягнути судові витрати.
Позивач мотивує заявлений позов тим,
що 08.04.2011 року до Малиновського РВВС
м.Одеси надійшла заява від ОСОБА_2 про
звинувачення ОСОБА_3 в шахрайстві і
незаконному заволодінні грошовими
коштами в розмірі 30 000 доларів США. Під
час перевірки цієї заяви
співробітниками Малиновського РВВС
м.Одеси дані звинувачення були
спростовані. Вказані обставини завдали
йому моральну шкоду яка виражається в
наступному. Під час перевірки заяви,
співробітники органів внутрішніх
справ неодноразово зверталися до його
ділових партнерів і керівників,
з`ясовуючи обставини справи, що
призвело до підриву його ділової
репутації, зниженню довіри
співробітників та сумнів щодо
співробітництва з ним. Вказані
обставини ганьблять його честь та
гідність в очах рідних, близьких,
співробітників. Після перевірки
безпідставної заяви відносно нього
виникла атмосфера відчуження і
недовіри, знизився його авторитет як
керівника. Керівництвом компанії було
прийнято рішення про відкладення його
наступного контракту до з`ясування
всіх обставин справи і він був змушений
залишитися в м.Одесі на 4 місяці,
внаслідок чого ним не було отримано
заробітну плату в сумі близько 200 000
гривень. Вищевикладені обставини
змусили його звернутися до суду.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
недостовірною інформацію, поширену та
підписану ОСОБА_2 в заяві, яку він
направив на ім'я начальника відділу МВС
України в Одеській області. Зобов'язано
ОСОБА_2 в 5 денний строк з дня набрання
законної сили рішенням суду письмово
спростувати інформацію, поширену та
підписану ОСОБА_2 в заяві, яку він
направив на ім'я начальника відділу МВС
України в Одеській області, шляхом
надіслання відповідних листів на
адресу начальника Малиновського
районного відділу МВС України в
Одеській області, вказавши дослівно,
яка інформація визнана судом
недостовірною. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 моральну шкоду в
розмірі 2 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 сплачений судовий
збір у розмірі 214,60 гривень. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
суду, ОСОБА_2 звернувся до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Малиновського районного суду
м.Одеси від 04 квітня 2014 року та ухвалити
нове, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні рішення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам у
повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,
що:

- 08.04.2011 року до Малиновського РВ ОМУ
УМВС України в Одеській області
надійшла заява від ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в якій
він просив вжити заходів до ОСОБА_3,
який в середині травня 2010 року
шахрайським шляхом заволодів
належними ОСОБА_2 грошовими коштами у
розмірі 30 000 доларів США та не повертає
їх, що вбачається із дослідженої заяви
відповідача від 21.03.2011 року;

- згідно із постановою
оперуповноваженого СКР Малиновського
РВ ОМУ УМВС України в Одеській області
від 13.04.2011 року, у порушенні
кримінальної справи за ст.190 КК України
відмовлено;

- відповідачем не надано будь-яких
доказів, які б підтвердили правдивість
зазначеної ним інформації стосовно
того, що позивач „шахрайським шляхом
заволодів належними ОСОБА_2 грошовими
коштами у розмірі 30 000 доларів США та не
повертає їх", разом з тим така
інформація є неправдивою, порочить та
принижує честь, гідність та ділову
репутацію позивача. Крім того, вина
позивача у вчиненні злочину та сам факт
вчинення злочину не встановлено
обвинувальним вироком суду у
кримінальній справі;

- свідок ОСОБА_4, яка підтвердила факт
передачі відповідачем грошових коштів
позивачеві у травні 2010 року перебуває у
родинних відносинах із ОСОБА_2 (дочка),
а по-друге, пояснення свідка щодо
передання грошових коштів є
недопустимим доказом, оскільки
відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором;

- при проведенні дослідчої перевірки
директору „Інгрейд Транспорт Сервіс"
Кудієнку Є.А. був надісланий запит щодо
надання інформації відносно ОСОБА_3
Після отримання листа у позивача
виникли неприємності, з`явилися
негативне враження з боку роботодавця,
була принижена честь та ділова
репутація внаслідок того, що з
матеріалів дослідчої перевірки
вбачалося, що позивач нібито здійснив
шахрайство.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності,
ділової репутації та стягнення
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач фактично
звинуватив позивача у вчиненні
злочину, а саме злочину, передбаченого
ст. 190 КК України - «шахрайстві», в той
час, як вина позивача у вчиненні
злочину та сам факт вчинення злочину не
встановлено обвинувальним вироком
суду у кримінальній справі.
Недостовірна інформація, що викладена
ОСОБА_2 на ім'я начальника відділу МВС
України в Одеській області і таким
чином ним розповсюджена, є такою, що
ганьбить та принижує честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_3 та завдала
останньому моральну шкоду, розмір якої
з урахуванням конкретних обставин
справи судом оцінений у 2 000 гривень.

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції не можна.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України
та роз'ясненнями, які містяться в п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про
інформацію" оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму
Верхового суду України № 1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист честі, гідності та ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
відповідно до ст. 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою у якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь , проте
в ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки в такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права передбаченого
статею 40 Конституції України, а не
поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 1, 7 Закону України
«Про міліцію» міліція - державний
озброєний орган виконавчої влади, який
захищає життя, здоров'я, права і
свободи громадян, власність, природне
середовище, інтереси суспільства і
держави від протиправних посягань.
Міліція є єдиною системою органів, яка
входить до структури Міністерства
внутрішніх справ України, виконує
адміністративну, профілактичну,
оперативно-розшукову, кримінальну
процесуальну, виконавчу та охоронну
(на договірних засадах) функції.

Відповідно до ст. 94 КПК України в
редакції, що діяла на час звернення
відповідача із заявою до органу
внутрішніх справ 08.04.2011 року заяви або
повідомлення представників влади,
громадськості чи окремих громадян про
злочин можуть бути усними або
письмовими.

Письмова заява повинна бути
підписана особою, від якої вона
подається. До порушення справи слід
пересвідчитися в особі заявника,
попередити його про відповідальність
за неправдивий донос і відібрати від
нього відповідну підписку.

Відповідно до ст. 97 КПК України
Прокурор, слідчий, орган дізнання або
суддя зобов'язані приймати заяви і
повідомлення про вчинені або
підготовлювані злочини, в тому числі і
в справах, які не підлягають їх віданню.

По заяві або повідомленню про
злочин прокурор, слідчий, орган
дізнання або суддя зобов'язані не
пізніше триденного строку прийняти
одне з таких рішень:

1) порушити кримінальну справу;

2) відмовити в порушенні
кримінальної справи;

3) направити заяву або
повідомлення за належністю.

В даному випадку відповідач у справі
скористався своїм Конституційним
правом на звернення до органу
державної влади, а саме до державного
озброєного органу виконавчої влади
(міліції) наданням повідомлення про
злочин з метою захисту порушених на
його думку власних прав та інтересів.

Наявність у зверненні завідомо
неправдивих відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і це звернення було викликане
не наміром виконати свій громадський
обов'язок або захистити свої права,
свободи чи законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі -
Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Лінгенс проти
Австрії» суд розрізняє факти та
оціночні судження. Існування фактів
можна довести, а правдивість
критичного висловлювання не підлягає
доведенню. Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Зі змісту заяви вбачається, що
відповідач повідомив правоохоронний
орган про те, що позивач шахрайським
шляхом заволодів належними йому
грошовими коштами в сумі 30000 доларів
США.

Судом встановлено і сторонами не
заперечується, що позивач є колишнім
чоловіком дочки відповідача тобто
колишнім зятем.

Відмовляючи у порушенні кримінальної
справи орган дізнання виходив з того,
що підтвердити існування боргових
зобов`язань між сторонами не
виявляється можливими, оскільки
договорів позики між сторонами на
укладалося, розписки не оформлювалися
і тому неможливо підтвердити існування
боргових зобов`язань.

Зі змісту заяви вбачається, що
відповідач зазначив, що позивач
заволодів його грошима шахрайським
шляхом.

В розумінні ч. 1 ст. 190 КК України
шахрайство визначається, як
заволодіння чужим майном або
придбання права на майно шляхом
обману чи зловживання довірою.

Постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи беззаперечно
встановлено відсутність укладеного
між сторонами договору позики або
відповідної розписки, які могли б
підтвердити існування боргових
зобов`язань між сторонами.

Тому твердження заявника про
шахрайське заволодіння грошима за
відсутності відповідного документа
про виникнення боргових зобов`язань, є
оціночним судженням. Подача заяви до
посадової особи органу внутрішніх
справ, в компетенцію якої входить
перевірка даної інформації та захист
прав громадян, не є її розповсюдженням
в розумінні ст. 277 ЦК України. Запит
посадової особи органу внутрішніх
справ за місцем роботи позивача в межах
проведення дослідчої перевірки також
не може розцінюватися, як
розповсюдження недостовірної або
негативної інформації.

Тим більше відповідальність за надання
такого запиту не може бути покладена на
заявника ОСОБА_2

Суд першої інстанції допустив невірне
трактування положень ст. 277 ЦК України
та ст. 40 Конституції України щодо права
громадян на звернення до органів
державної влади з метою реалізації
особистих конституційних прав,
наслідком чого стало ухвалення
судового рішення яке законним і
обґрунтованим визнати не можна.

Рішення суду про розірвання шлюбу між
сторонами у якому визначено, що ОСОБА_3
і ОСОБА_4 не проживають разом з 2009 року,
прийнято за наслідками позову,
поданого позивачем і визнаного
представником ОСОБА_4, яка сама до суду
не з`явилася і не повідомила про
причини не явки (а. с. 82). Тому висновок,
суду, що ОСОБА_4, допитана судом під
присягу, надала показання, які не
відповідають об`єктивним обставинам з
посилання на її заінтересованість дати
свідчення на користь батька та на
неправдивість повідомленої інформації
про обставини отримання грошових
коштів лише з посиланням на те, що вона
не проживала разом з чоловіком у
травні 2010 року. як слідує з рішення про
розірвання шлюбу, не є беззаперечним
доказом неможливості існування між
сторонами боргових відносин.

Крім того, позивачем у встановленому
порядку не доведено спричинення йому
відповідачем моральної шкоди і
належними чином не обґрунтований
заявлений ним розмір моральної шкоди.

При таких обставинах у суду першої
інстанції не було підстав для:

- визнання недостовірною інформації,
поширеної та підписаної ОСОБА_2 в
заяві, яку він направив на ім'я
начальника відділу МВС України в
Одеській області та зобов'язання
ОСОБА_2 письмово її надісланням
відповідних листів на адресу
начальника Малиновського районного
відділу МВС України в Одеській області;

- стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
моральної шкоди в розмірі 2000 гривень.

Тому рішення суду в частині
задоволення позовних вимог не може
залишатися в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову у
задоволенні вимог.

В іншій частині рішення слід залишити
без змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 квітня 2014 рокув частині
задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
недостовірною інформації, поширеної та
підписаної ОСОБА_2 в заяві, яку він
направив на ім'я начальника відділу МВС
України в Одеській області, про
зобов'язання ОСОБА_2 письмово її
спростувати надісланням відповідних
листів на адресу начальника
Малиновського районного відділу МВС
України в Одеській області та про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
моральної шкоди в розмірі 2000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук