Справа № 464/9759/14-ц
пр.№ 2/464/2072/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.12.2014 року

м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Борейка
С.В.

за участі секретаря судового засідання
Калітовській А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу
за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом, в
якому просить стягнути з відповідача
3823,89 грн. боргу за надані послуги з
теплопостачання. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що
відповідач належними чином не проводив
плату за надані послуги з
теплопостачання, внаслідок чого за
період з 01.06.2011 р. по 01.07.2014 р. утворилася
заборгованість на спірну суму.

У судове засідання представник
позивача не з'явилася, подала суду
заяву про розгляд справи у відсутності
їх представника та просить позовні
вимоги задоволити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, подав суду письмові
заперечення, в яких просить відмовити в
задоволенні позову з підстав
відсутності угоди з позивачем про
надання послуг з теплопостачання,
неналежність розрахунку боргу за
відсутності первинних документів
бухгалтерського обліку про витрати
виконавця послуг по даному будинку по
теплопостачанню, згідно представлених
позивачем розрахунків заборгованість
становить 2597,33 грн., а також заявляє про
пропущення строку позовної давності
для звернення позивача до суду з даними
вимогами.

У зв'язку з неявкою сторін фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197
ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_1 проживає та є
власником квартири АДРЕСА_1,
користуються житлово-комунальними
послугами, зокрема з централізованого
опалення, які надає позивач ЛМКП
«Львівтеплоенерго» .

Відповідно до ст.ст.67, 162 ЖК України
плата за комунальні послуги
(водопостачання, газ, теплова енергія
та інші послуги) береться, крім
квартирної плати, за затвердженими в
установленому порядку тарифами. До
комунальних послуг відносяться,
зокрема, централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо (ст.13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»). На
підставі п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» споживач
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», п.7 Правил користування
приміщеннями житлових будинків (в
редакції постанови КМ України від
24.01.2006 р. №45), ст.20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» власники
та наймачі (орендарі) квартир
зобов'язані оплачувати надані
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

З представленого позивачем розрахунку
вбачається, що відповідач нерегулярно
та не в повному розмірі сплачував за
надані послуги з централізованого
опалення, внаслідок чого за період з
01.06.2011 р. по 01.07.2014 р. утворилася
заборгованість. Однак, сума нарахувань
за даний період склала 3828,42 грн. та
сплачено відповідачем за цей період
1231,09 грн., а відтак сума борг становить
2597,33 грн., а не 3823,89 грн. як про це позивач
зазначає в позові. Тому доводи
відповідача в цій частині є
підставними. Щодо твердження
відповідача про неналежність
розрахунку боргу за відсутності
первинних документів бухгалтерського
обліку про витрати виконавця послуг по
даному будинку по теплопостачанню, то
таке не ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Розглядаючи покликання відповідача на
відсутність з позивачем угоди про
надання послуг з теплопостачання, то
суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» відносини
між учасниками договірних відносин у
сфері житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Відповідно до ст.205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Встановлено, що позивач проводив
нарахування коштів за
житлово-комунальні послуги, які він
надавав, а на його рахунки відповідач
здійснював часткові платежі за їх
надання, а відтак можна зробити
висновок, що між сторонами був
укладений усний договір.

Статтями 20, 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» визначені
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг. Зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом.
Обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення зі
споживачем договору про надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Обов'язок власника укласти договір про
надання житлово-комунальних послуг та
оплачувати наданні послуги
передбачено також п.7 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 572 від
8.10.1992 р.

Таким чином, необхідність укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг
передбачена законом і його укладення
визначено як обов'язок, а не право
сторін.

Згідно з ст.202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав і
обов'язків. Стаття 205 ЦК передбачає, що
правочин для якого встановлена
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Відповідно до ст.218 ЦК недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не має
наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом.

Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» не
передбачена підстава недійсності
правочину - недотримання письмової
форми такого правочину.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного,
посилання відповідача на відсутність
договору між ним та позивачем на
надання житлово-комунальних послуг, не
звільняє його від відповідальності за
оплату цих послуг.

Розглядаючи питання застосування
строку позовної давності про стягнення
боргу, заявленої відповідачем у
порядку ст.267 ЦК України, суд враховує
наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності до нового
строку не зараховується (ст.264 ЦК
України).

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Однак, суд вважає, що позивачем не
пропущено строку позовної давності,
так як він звертався до суду із заявою
про видачу судового наказу про
стягнення з відповідача
заборгованості за житлово-комунальні
послуги, яка судом задовольнялась, і
судовий наказ скасовувався лише після
подання боржником відповідної заяви
про його скасування, а крім того,
відповідачем здійснювались платежі в
рахунок погашення боргу, що свідчить
про визнання ним боргу та переривання
строку позовної давності у
відповідності із вимогами ст.264 ЦК
України.

З огляду на наведене, позов підлягає до
часткового задоволення та з
відповідача на користь позивача
підлягає до стягнення 2597,33 грн. боргу за
надані послуги з теплопостачання.

Крім цього, згідно зі ст.88 ЦПК України, з
відповідача на користь держави слід
стягнути 243,60 грн. судового збору.

На підставі ст.ст.16, 202, 205, 218, 256, 257, 261, 264,
267 ЦК України, Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» та
керуючись ст.ст.10, 60, 88, 208, 212-216 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛМКП
«Львівтеплоенерго» 2597,33 грн. боргу за
надані послуги з теплопостачання.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
243,60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м.Львова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, у відсутності
яких таке прийняте, - в той же строк з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо таку не було
подано. У разі подання такої рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Головуючий