У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,суддів:
Кузнєцова В.О., Остапчука
Д.О.,-розглянувши в попередньому
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, арбітражного керуючого
Ніколенка Михайла Олександровича,
реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції про
визнання незаконними дій арбітражного
керуючого, приватного нотаріуса,
визнання правочинів недійсними та
застосування наслідків недійсності
правочинів, зобов'язання скасувати
державну реєстрацію права власності,
за касаційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» - Єрьоменка Михайла
Володимировича на рішення Київського
районного суду м. Харкова від 11 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 30 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ПАТ «ВТБ Банк»
звернулося до суду з позовом до
відповідачів про визнання незаконними
дій арбітражного керуючого, приватного
нотаріуса, визнання правочинів
недійсними та застосування наслідків
недійсності правочинів, зобов'язання
скасувати державну реєстрацію права
власності.

На обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 27 березня 2008 року
між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником
якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № 15.18-00/09-СК,
згідно з яким банк надав останньому
кредит у розмірі 480 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між банком та позичальником
було укладено договір іпотеки №
15.18-00/08-ДІ01, згідно з яким ОСОБА_4 передав
в іпотеку банку нерухоме майно, а саме
нежитлові приміщення першого поверху
№ 2-1-:2-3-в літ. «А-4», загальною площею 120,5
м2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

29 червня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк»
отримало від Восьмої Харківської
державної нотаріальної контори витяг з
державного реєстру правочинів на запит
органів державної влади, з якого стало
відомо, що 04 лютого 2011 року ОСОБА_4 уклав
з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
нерухомого майна, згідно з яким продав
останній нежитлові приміщення першого
поверху № 2-1-:2-3-в літ. «А-4», загальною
площею 120,5 м2 , що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за № 4324063.

Вказував, що з інформації, наведеної у
Витягу з державного реєстру правочинів
вбачається, що при відчуженні предмета
іпотеки за договором купівлі-продажу
від 04 лютого 2011 року від імені ОСОБА_4
діяв арбітражний керуючий Ніколенко
М.О., підставою для розпорядження
майном ОСОБА_4 була постанова
Господарського суду Харківської
області про визнання ОСОБА_4 банкрутом
по справі № Б-39/171-10 від 21 грудня 2010 року
та ухвала Господарського суду
Харківської області у справі № Б-39/171-10
від 17 січня 2011 року.

05 лютого 2011 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, згідно з яким продала останньому
спірні нежитлові приміщення, а також
через деякий час, 10 лютого 2011 року
ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу тих же спірних
нежитлових приміщень.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд: визнати дії
арбітражного керуючого Ніколенко М.О.
та приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
незаконними; визнати недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 04
лютого 2011 року, укладеного між
ліквідатором ФОП ОСОБА_4 арбітражним
керуючим Ніколенко М.О. та ОСОБА_5;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 05
лютого 2011 року, який укладено між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати недійсним
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 10 лютого 2011 року, який
укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;
застосувати до вказаних правочинів
наслідки недійсності правочину;
зобов'язати реєстраційну службу
Харківського міського управління
юстиції скасувати державну реєстрацію
права власності за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7; стягнути судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 30 січня 2014
року, у задоволенні позову ПАТ «ВТБ
Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«ВТБ Банк» - Єрьоменко М.В. порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду із ухваленням нового
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що 27 березня 2008
року між ВАТ «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ВТБ
Банк», та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, згідно з яким банк
надав останньому кредит у розмірі 480 000
доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань між банком та
позичальником було укладено договір
іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 передав в
іпотеку банку нерухоме майно, а саме
нежитлові приміщення першого поверху
№ 2-1-:2-3-в літ. «А-4», загальною площею 120,5
м2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

21 грудня 2010 року господарським судом
Харківської області винесено
постанову про визнання боржника
банкрутом у справі Б-39/171-10, згідно з
якою ОСОБА_4 визнано банкрутом та
припинено стягнення з нього за всіма
виконавчими документами, зобов'язано
ліквідатора здійснити продаж всього
майна фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 24 лютого 2011
року постанову господарського суду
Харківської області від 21 грудня 2010
року Б-39/171-10 скасовано та провадження у
справі припинено, оскільки на розгляді
в господарському суді Харківської
області відкрито два провадження у
справі про банкрутство відносно ФОП
ОСОБА_4 (№ Б-39/171-10 та № Б-39/171-10) і
зазначено, що існують дві чинні
постанови господарського суду
Харківської області про визнання
боржника банкрутом від 28 жовтня 2010 року
та 21 грудня 2010 року.

Спірні нежитлові приміщення на момент
вчинення правочину під арештом або
забороною не перебували, станом на 04
лютого 2011 року все майно ОСОБА_4 входило
до ліквідаційної маси і реалізація
майна здійснювалася в порядку,
визначеному Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
а також відповідно до ухвали
господарського суду Харківської
області від 17 січня 2011 року.

24 січня 2011 року на Товарній біржі
«Правопорядок» Полтавської області м.
Карлівка було проведено аукціон з
реалізації нежитлових приміщень
першого поверху № 2-1-:2-3-в літ. «А-4»,
загальною площею 120,5 м2 , що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до
протоколу № 1 ОСОБА_5 визнано
переможцем аукціону та 04 лютого 2011 року
з нею укладено договір купівлі-продажу
вказаного об'єкту аукціону.

В подальшому, 05 лютого 2011 року ОСОБА_5
уклала з ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу нерухомого майна,
згідно з яким продала останньому
спірні нежитлові приміщення, а також
через деякий час, 10 лютого 2011 року
ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу тих же спірних
нежитлових приміщень.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про іпотеку» іптекодавець має право
володіти та користуватись предметом
іпотеки відповідно до його цільового
призначення, якщо інше не встановлено
цим Законом, однак він не має права без
згоди іпотекодержателя, зокрема,
відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним (частина
третя статті 12 Закону України «Про
іпотеку».

У справі, яка переглядається, спірне
майно, що було предметом іпотеки за
договором іпотеки, укладеним між
боржником та банком, відчужене в
процесі ліквідаційної процедури
боржника.

Умови та порядок відновлення
платоспроможності суб'єкта
підприємницької діяльності - боржника
або визнання його банкрутом та
застосування ліквідаційної процедури,
повного або часткового задоволення
вимог кредиторів установлює Закон
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку,
під час проведення ліквідаційної
процедури здійснюється в порядку,
визначеному цим Законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
провадження у справах про банкрутство
регулюється цим Законом, Господарським
процесуальним кодексом України, іншими
законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури скасовується арешт,
накладений на майно боржника,
визнаного банкрутом, чи інші обмеження
щодо розпорядження майном такого
боржника (пункт 6 частини першої статті
23 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на
відчуження предмета іпотеки за
договором, що укладається під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснюється в межах справи про
банкрутство, положеннями Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) не передбачено.

Установлено, що спірне майно було
відчужене в період ліквідаційної
процедури боржника, проте постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 24 лютого 2011
року скасовано постанову
господарського суду Харківської
області від 21 грудня 2010 року і
припинено провадження у справі про
банкрутство ФОП ОСОБА_4, оскільки на
розгляді в господарському суді
Харківської області відкрито два
провадження у справі про банкрутство
відносно ФОП ОСОБА_4

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК України) застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку із
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати у набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб
захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна.

З матеріалів справи не
підтверджується, що ПАТ «ВТБ Банк» є
власником майна, що оспорюється.

Крім того, ч. 2 ст. 388 ЦК України
передбачено, що майно не може бути
витребувано від набувача, якщо воно
було продане у порядку, установленому
для виконання судових рішень.

Така позиція висловлена у постанові
Верховного Суду України від 26 червня 2013
року справа № 6-58цс13, і за змістом ст. 360-7
ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

Суди попередніх інстанцій,
встановивши, що продаж спірних
нежитлових приміщень було вчинено на
підставі спеціального Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
а Закон України «Про іпотеку» не
містить застережень щодо примусового
продажу об'єкта іпотеки при проведенні
процедури банкрутства, з урахуванням
наведеного, дійшли правильного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для їх зміни або
скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
положенню ст. 335 ЦПК України, оскільки
суд касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» - Єрьоменка Михайла
Володимировича відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 30 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова Судді:
В.О. Кузнєцов Д.О. Остапчук