Справа № 522/8223/14-ц
Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

27 травня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого одноособово
судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового
засідання Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської
міської ради, Державного закладу
«Спеціалізований (спеціальний)
Клінічний санаторій імені В.П.Чкалова»;
третя особа Прокуратура Приморського
району м. Одеси про визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Одеської
міської ради (далі - перший відповідач)
та до Державного заклада
«Спеціалізований (спеціальний)
Клінічний санаторій імені В.П.Чкалова»
(далі - другий відповідач) про визнання
права власності на історичну садибу
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. В обгрунтування своїх
вимог він стверджує, що оскільки в його
власність перейшов житловий будинок,
якій є невід'ємною частиною історичної
садиби «ІНФОРМАЦІЯ_1», то згідно до
положень Закону України «Про охорону
культурної спадщини», ст.ст.186, 381 ЦК
України в його власність перейшла и уся
садиба.

Представник ОСОБА_1 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги у
повному обсязі просив задовольнити.

Представник Одеської міської ради у
судовому засіданні позов не визнав,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість, просив відмовити в
його задоволенні.

Представник Державного закладу
«Спеціалізований (спеціальний)
Клінічний санаторій імені В.П.Чкалова»
прибула у судове засідання на стадії
дебатів сторін та позовні вимоги не
визнала, просила відмовити у їх
задоволенні.

Представник Прокуратури Приморського
району м. Одеси позовні вимоги не
визнала, просила відмовити у їх
задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
сторін, третьої особи, суд на підставі
всебічного, повного, об'єктивного і
безпосереднього дослідження наявних у
справі доказів встановив наступне.

Будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до положень Закону
УРСР «Про охорону і використання
пам'яток історії та культури» від 13.07.1978
р., що діяв на території України до
12.07.2000 р., був узятий на державний облік
в якості пам'ятки містобудування та
архітектури на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської
обласної ради народних депутатів № 580
від 27.12.1991 р. «Про погодження списку
об'єктів, що підлягають взяттю під
охорону як пам'ятки містобудування та
архітектури місцевого значення» в
складі комплексу дач під найменуванням
корпус № 7 (охоронний номер 630). На той
час на підставі Декларації про
державний суверенітет України, ст.4
Закону УРСР «Про економічну
самостійність Української РСР» та ст.1
ЗК УРСР від 18.12.1990 р. вказана пам'ятка
культурної спадщини, а також земельна
ділянка, на якої вона розташовувалася,
перебували у власності народу України.

Згадана пам'ятка культурної спадщини
на підставі положень ст.41 Конституції
України, ст.17 Закону України «Про
охорону культурної спадщини» з 17
листопада 2006 року належить позивачу на
праві приватної власності, що
підтверджується договором
купівлі-продажу будинку у
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ірен-Агронатурпродукт» від 10
листопада 2006 року, витягом №12545794 від 17
листопада 2006 року про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, а також
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.03.2014 р. по справі № 2-1033/11.
При цьому даний пам'ятник культурної
спадщини є житловим будинком з 1898 р., що
підтверджується рішенням суду
Приморського районного суду м.Одеси
від 04.02.2014 р. у справі № 522/1685/14-ц.

Між сторонами по справі виник спір про
право володіння і користування
земельною ділянкою, на якій
розташована зазначена пам'ятка
культурної спадщини, що
підтверджується рішенням Приморського
районного суду м.Одеси від 13.05.2013 р. у
справі № 2-2628/11, яким було частково
задоволено позов Державного заклада
«Спеціалізований (спеціальний)
Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова»
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні земельної ділянки та
знесення самовільно збудованого
капітального паркану. При цьому у
справі в якості третьої особи було
притягнуто Одеську міську раду.
Наявність спору також підтверджується
актами про притягнення ОСОБА_1 до
кримінальної відповідальності на
підставі заяв керівника другого
відповідача. Кримінальні справи згодом
були припинені згідно постанов
Приморського районного суду м.Одеси,
залишеними в силі відповідними
ухвалами Апеляційного суду Одеської
області. Зазначені
кримінально-процесуальні акти
представлені в справі в якості
письмових доказів по спору. Тобто
перебіг позовної давності починається
з 27.11.2013 р. - з моменту набрання законної
сили рішення Приморського районного
суду м.Одеси від 13.05.2013 р. у справі №
2-2628/11.

На підставі ст.ст.16, 24 зазначеного
Закону УРСР «Про охорону і
використання пам'яток історії та
культури», організація державного
обліку та правила встановлення
охорони, використання і реставрації
пам'яток історії та культури підлягали
здійсненню в порядку, який
визначається Радою Міністрів СРСР.
Останній був встановлений Положенням
про охорону і використання пам'яток
історії та культури, затвердженим
постановою Ради Міністрів СРСР N 865 від
16.09.1982 р. Згідно п.2 зазначеної Постанови
РМ СРСР керівництво справою обліку,
охорони, використання, реставрації та
пропаганди пам'яток історії та
культури (за винятком документальних)
було покладено на Міністерство
культури СРСР. Відповідно до ч.3 ст.13
зазначеного Положення порядок
державного обліку пам'яток історії та
культури і форми облікових документів
встановлювався Міністерством культури
СРСР. Останній був передбачений
Інструкцією про порядок обліку,
забезпечення збереження, утримання,
використання та реставрації нерухомих
пам'яток історії та культури,
затвердженої наказом Міністерства
культури СРСР № 203 від 13.05.1986 р., яка
діяла на території України до 11.04.2013 р.

У правилах, що містяться в абзацах 3 і 4
пункту 2 зазначеної Інструкції,
встановлено, що «Нерухомі пам'ятки
історії та культури підлягають охороні
і використанню як єдине ціле з
територією пам'яток і пов'язаних з ними
спорудами та іншими об'єктами.
Територією нерухомого пам'ятника
історії та культури є земельна ділянка,
безпосередньо займана пам'ятником і
пов'язана з ним історично і
функціонально». Виходячи з положень
зазначеного спеціального нормативного
акта, який діяв в Україні, як на час
взяття вказаного будинку на державний
облік в якості пам'ятки культурної
спадщини (27.12.1991 р.), так і на час
виникнення на останній права власності
у позивача (17.11.2006 р.), суд приходить до
висновку, що територією даного
пам'ятника культурної спадщини є
земельна ділянка, яка була історично і
функціонально з ним пов'язана у складі
історичної садиби «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Те що житловий будинок, який є
об'єктом права приватної власності
позивача, є частиною історичної садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1» підтверджується
Паспортом щойно виявленого об'єкта
культурної спадщини «Садиба
ІНФОРМАЦІЯ_1», складеного в квітні 2007 р.
Науково-досліднім інститутом
пам'яткоохоронних досліджень при
Міністерстві культури і туризму
України, рішенням Приморського
районного суду м. Одеси по справі №
2-7434/09 від 26.08.2009 р., в якому зазначено, що
«Ця будівля є об'єктом культурної
спадщини - садиба ІНФОРМАЦІЯ_1», а також
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.03.2014 р. по справі № 2-1033/11, в
якому встановлено, що «нерухомий об'єкт
культурної спадщини, що розташований
за адресою АДРЕСА_1, загальною площею
334,4 кв.м., є частиною історичної садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1»».

При цьому культурні права позивача
підлягають захисту на підставі
Конституції України та міжнародних
договорів України. Так, у рішенні
Приморського районного суду м.Одеси
від 04.02.2014 р. у справі № 522/1685/14-ц
встановлено: «У зв'язку із здійсненням
необхідних ремонтно-реставраційних
робіт з метою відновлення
автентичності (справжності) первісного
функціонального призначення
зазначеного будинку згідно з проектом
архітектора ОСОБА_2, збереження
пам'ятки містобудування та архітектури
в належному стані, а також сприяння її
збагачення суд приходить до висновку,
що культурні права позивача підлягають
захисту на підставі ст.54 Конституції
України, а також п.а) ч.1 ст.15
Міжнародного пакту про економічні,
соціальні та культурні права (ООН, 1966),
Конвенції про охорону архітектурної
спадщини Європи від 03.10.1985 р.
(ратифікованої Законом України N 165-V від
20.09.2006 р.) та Рамкової Конвенції Ради
Європи про значення культурної
спадщини для суспільства від 27.10.2005 р.
(ратифікованої Законом України № 581-VII
від 19.09.2013 р.)».

При розгляді даного спору суд,
керуючись положеннями абз.9 ч.3 ст.129
Конституції України, бере до уваги ту
обставину, що правова позиція позивача
з питання виникнення у нього
суб'єктивного цивільного права
власності на історичну садибу
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вже отримала правову
оцінку в рішенні Приморського
районного суду м. Одеси від 11.03.2014 р. по
справі № 2-1033/11, в якому, зокрема,
встановлено: «Згідно з положеннями ст.
381 ЦК України садиба є земельна ділянка
разом з розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями. У разі відчуження
житлового будинку вважається, що
відчужується вся садиба, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Судова практика застосування положень
ст.381 ЦК України знайшла своє
відображення в рішенні Господарського
суду м.Києва у справі № 31/480 від 04.11.2004 р.
Виходячи з положеннями ст.11, ст.186, ч.2
ст.381 Цивільного кодексу України у
ОСОБА_1 з моменту придбання права
власності на зазначену будівлю
одночасно виникло суб'єктивне цивільне
право на володіння і користування
парком (земельною ділянкою з
багаторічними насадженнями), а також
фонтаном, які входять до складу садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1» у відповідності з
даними, зазначеними в графі 12 цього
Паспорту. Згідно з даними вказаними в
графі 13 цього Паспорту площа сучасної
території садиби «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
вигляді прибудинкової земельної
ділянки становіть 4066,6 кв.м. Відповідно
до положень ст.53 ЗК України в редакції
на 08.02.2006 р., що діяла на момент
виникнення права власності заявника на
нерухомий об'єкт культурної спадщини,
земельні ділянки історичної садиби
були віднесені до категорії земель
історико-культурного призначення. Отже
земельна ділянка, що є частиною садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1» відноситься до
категорії земель історико-культурного
призначення». При цьому згідно з
положеннями ч.1 ст.54 ЗК України землі
історико-культурного призначення
можуть перебувати у приватній
власності. Історична садиба
«ІНФОРМАЦІЯ_1» з метою запобігання її
необгрунтованого роз'єднання і
подальшого руйнування відповідно до ч.1
п.2, підп.2.1.,2.2. п.2 Інструкції про порядок
обліку, забезпечення збереження,
утримання, використання та реставрації
нерухомих пам'яток історії та культури,
затвердженої наказом Міністерства
культури СРСР № 203 від 13.05.1986 р.,
підлягала взяттю на державний облік і
охороні з боку держави в якості єдиного
комплексу (ансамблю) тобто поєднаних
між собою об'єктів культурної спадщини
(жилий будинок, парк та фонтан)
починаючи з 27.12.1991 р.

Враховуючи всі матеріали справи в їх
сукупності суд приходить до висновку,
що на підставі положень ст.27
Конституції (Основного Закону) УРСР 1978
р., Закону УРСР «Про охорону і
використання пам'яток історії та
культури», а також зазначених
нормативних актів СРСР взяттю на
державний облік і охороні з боку
держави в якості єдиного комплексу
(ансамблю) об'єктів культурної спадщини
з 27.12.1991 р. підлягала вся історична
садиба «ІНФОРМАЦІЯ_1», включаючи
житловий будинок, історично і
функціонально пов'язану з ним земельну
ділянку, а також розташовані на цій
земельній ділянці парк (багаторічні
зелені насадження) та фонтан. Суд при
цьому зазначає, що відповідно до абз.4
ч.1 ст. 6 зазначеного Закону УРСР твори
садово-паркового мистецтва входять до
складу пам'яток містобудування та
архітектури. Отже, зазначені
багаторічні зелені насадження слід
оцінювати як твори садово-паркового
мистецтва, що підлягають охороні з боку
держави у складі історичної садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1». Таким чином, на момент
розгляду даної справи історична садиба
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в якості єдиного
комплексу (ансамблю) об'єктів
культурної спадщини підлягає охороні з
боку держави на підставі положень ч.ч.4,
5 ст.54 Конституції України, Конвенції
про охорону архітектурної спадщини
Європи, Рамкової Конвенції Ради Європи
про значення культурної спадщини для
суспільства, а також Закону України
«Про охорону культурної спадщини».

Цивільно-правовий спір між сторонами у
даній справі підлягає вирішенню на
підставі положень Закону України «Про
охорону культурної спадщини», а також
ст.ст.186, 381 ЦК України. У зв'язку з тим, що
до складу садиби входить земельна
ділянка суд зазначає, що при вирішенні
питання про конкуренцію відповідних
норм ЗК України та ЦК України слід
керуватися принципом цивільного права
про пріоритет спеціальних норм перед
загальними. У даній справі функцію
особливої норми, що підлягає
застосуванню в спірних
правовідносинах, виконують зазначені
норми ЦК України, оскільки земельна
ділянка, будучи невід'ємною частиною
садиби, оцінюється як приналежність,
яка слідує за головною річчю у вигляді
житлового будинку. Пріоритет норм ЦК
України при вирішенні даного спору
перед нормами ЗК України з питання
переходу права власності на земельну
ділянку у складі садиби визначається
також принципом цивільного права про
більш високу юридичну силу пізнього
закону по відношенню до раннього: ЗК
України набув законної сили 1 січня 2002,
а ЦК України - 1 січня 2004 р.

Позивачем до суду було надано рішення
Господарського суду м. Києва у справі №
31/480 від 04.11.2004 р. за аналогічним спором,
у якому в якості відповідача була
залучена Київська міська рада.
Зазначеним рішенням суду було визнано,
що до позивача, який став у 2004 р.
власником будинку, що мав історичну
назву «Будинок Ковалевського» та був
зведений у 1911-1913 рр., на підставі
положень ст.381 ЦК України одночасно
перейшло право власності на всю садибу,
у тому числі і на всю земельну ділянку
загальною площею 3207,02 кв.м. (0,32 га) за
адресою м.Київ, вул. Пилипа
Орлика/Шовковична, 1/15. При цьому у
вказаному рішенні суду першої
інстанції мало місце посилання на
рішення Вищого господарського суду
України по справі № 27/16 від 18.10.2004р. щодо
даної садиби, в якому було зазначено, що
«Ця садиба поділу не підлягає, оскільки
такий поділ порушить цілісність
комплексу садиби».

На момент розгляду даної справи
власником спірної земельної ділянки
відповідно до положень ст.60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст.83 ЗК України числиться
відповідач у справі - територіальна
громада міста Одеси в особі Одеської
міської ради.

Керуючись положеннями ч.4 ст.13
Конституції України, що усі суб'єкти
права власності рівні перед законом та
враховуючи всі матеріали справи в їх
сукупності суд приходити до висновку,
що з 17.11.2006 р. у позивача слідом за
правом власності на житловий будинок
одночасно виникло право власності на
всю історичну садибу «ІНФОРМАЦІЯ_1», до
складу якої входить земельна ділянка
загальною площею 4066,6 кв.м., а також
розташовані на неї парк у вигляді
багаторічних зеленних насаджень і
фонтан. У даних спірних
правовідносинах всі складові частини
історичної садиби «ІНФОРМАЦІЯ_1» в
якості приналежності повинні
слідувати за головною річчю у вигляді
житлового будинку, який перейшов у
власність позивача. Інше не було
встановлено ні законом, ні зазначеним
договором купівлі-продажу будинку від
10.11.2006 р.

Земельна ділянка, що входить до складу
садиби «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташована на
території, на яку на підставі
Державного акта I-ОД № 001831 від 30.08.2002 р.
про право постійного користування
земельною ділянкою претендує другий
відповідач. У справі також
представлено Охоронне зобов'язання №
МПП В-569 від 28.11.2001 р., укладене другим
відповідачем з Державним управлінням
екології та природних ресурсів в
Одеській області, рішення виконкому
Одеської обласної ради народних
депутатів № 234 від 18.05.1972 р. «Про
віднесення пам'яток природи області до
заповідних категорій згідно нової
класифікації», рішення виконкому
Одеської обласної ради народних
депутатів № 493 від 2.10.1984 р. «Про мережу
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду області», а
також рішення Одеської міської ради №
97-ХХIV від 29.04.2002 р. «Про затвердження
проекту відведення та надання
клінічному санаторію ім.В.П. Чкалова
земельних ділянок загальною площею
20,0532 га. за адресою АДРЕСА_1, для
експлуатації та обслуговування
будівель та споруд санаторію»

Згідно до положень ч.1 ст.19 ЗК України
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії.
Згідно до положень ч.1 ст.20 ЗК України
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Територія, що знаходиться
в користуванні другого відповідача, у
відповідності до згаданого рішення
Одеської міської ради № 97-ХХIV від 29.04.2002
р., відноситься до категорії земель
оздоровчого призначення, яка
передбачена п.г) ч.1 ст.19, ст.47 ЗК України.
Тобто ця територія не відноситься до
категорії земель природно-заповідного
призначення, яка передбачена п.в) ч.1
ст.19, ст.43 ЗК України.

Територія, що знаходиться в
користуванні другого відповідача,
могла бути віднесена до об'єктів
природно-заповідного фонду у вигляді
парку-пам'ятки садово-паркового
мистецтва лише на підставі положень
ст.ст.37,53 Закону України «Про
природно-заповідний фонд України» від
16.06.1992 р., оскільки зазначене охоронне
зобов'язання було укладено в період дії
саме цього Закону України. При цьому як
випливає з положень ч.3 ст.53 зазначеного
Закону рішення про оголошення тієї чи
іншої території об'єктом
природно-заповідного фонду місцевого
значення мало прийматися тільки
Одеською обласною радою, а не її
виконавчим органом. Як випливає з
матеріалів справи, Одеська обласна
рада відповідного рішення не приймала.
Разом з тим, згідно з положеннями ч.5
ст.53 зазначеного Закону лише після
прийняття відповідного рішення
Одеської обласної ради об'єкт
природно-заповідного фонду міг бути
переданий другому відповідачу під
охорону на підставі згаданого
Охоронного зобов'язання № МПП В-569.
Однак, замість норм зазначеного Закону
України, та рішення Одеської обласної
ради в якості підстави для укладення
даного Охоронного зобов'язання було
згадано лише рішення виконкому
Одеської обласної ради народних
депутатів № 234 від 18.05.1972 р. «Про
віднесення пам'яток природи області до
заповідних категорій згідно нової
класифікації». Ця обставина суперечить
чинному законодавству України по
наступним підставам.

Так, зокрема, в якості основи прийняття
даного рішення виконкомом Одеської
обласної ради народних депутатів була
приведена постанова Ради Міністрів
УРСР «Про заходи щодо розширення
мережі державних заповідників і
поліпшенню заповідної справи» № 43 від
28.01.1972 р., яка всупереч вимогам діючого
на той час законодавству УРСР не була
прийнята на виконання законів СРСР чи
УРСР. Так, згідно з положеннями ст.41
Конституції (Основний Закон) УРСР 1937:
«Рада Міністрів Української РСР видає
постанови і розпорядження на основі та
на виконання діючих законів СРСР та
Української РСР, постанов і
розпоряджень Ради Міністрів СРСР і
перевіряє їх виконання». Незважаючи на
ці приписи імперативного характеру, в
зазначеній постанові РМ УРСР № 43
відсутні будь які посилання на закони
СРСР, УРСР або акти РМ СРСР, в силу чого
воно не може носити правовстановлюючий
характер. За своїм змістом зазначений
акт Уряду УРСР був направлений на
затвердження класифікації заповідних
та інших територій УРСР, з якого
випливає, що пам'ятники
садово-паркового мистецтва можуть бути
віднесені до категорії заповідних
територій (Додаток № 1). Тому суд
приходить до висновку, що вказана
постанова Ради Міністрів УРСР № 43 не
могла наділяти виконкоми обласних Рад
народних депутатів повноваженнями
визнавати будь-які об'єкти пам'ятками
садово-паркового мистецтва.

Суд дає оцінку тій обставині, що
вказана постанова РМ УРСР № 43 була
скасована постановою РМ УРСР № 311 від
22.07.1983 р. «Про класифікацію і мережу
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду УРСР».
Відповідно, з цього моменту згадане
рішення виконкому Одеської обласної
ради № 234 від 18.05.1972 р. також втрачало
свою силу.

Суд також дає оцінку тій обставині, що
рішення виконкому Одеської обласної
ради народних депутатів № 493 від 2.10.1984
р. «Про мережу територій та об'єктів
природно-заповідного фонду області»
було прийнято на підставі згаданої
постанови РМ УРСР № 311, в якому також
всупереч вимогам ст.120 Конституції
(Основний Закон) УРСР 1978 були відсутні
які-небудь посилання на закони СРСР,
УРСР або акти РМ СРСР.

При цьому згідно п.5 постанови
Верховної Ради України «Про введення в
дію Закону України «Про
природно-заповідний фонд України»» від
16.06.1992 р. Кабінет Міністрів України
зобов'язаний був до 1.09.1992 р. привести
всі рішення Уряду України у
відповідність із зазначеним Законом, а
також до 1.10.1992 р. забезпечити перегляд
чи скасування усіма міністерствами і
відомствами України нормативних актів,
що суперечать зазначеному Закону.
Відповідно до правил дії нормативних
актів у часі всі підзаконні акти,
прийняті до зазначених дат втрачали
свою юридичну силу.

Таким чином, вказівка в зазначеному
Охоронному зобов'язанні № МПП В-569 від
28.11.2001 р., в якості правової підстави
його оформлення, рішення виконкому
Одеської обласної ради № 234 від 18.05.1972 р.
в будь-якому випадку суперечить
чинному законодавству України.

На момент розгляду даного спору з
другим відповідачем повинно було бути
укладено охоронне зобов'язання на
підставі положень ст.53 Закону України
«Про природно-заповідний фонд України»
та Інструкції з оформлення охоронних
зобов'язань на території та об'єкти
природно-заповідного фонду,
затвердженої наказом Міністерства
екології та природних ресурсів України
N 65 від 25.02.2013 р. Укладання охоронного
зобов'язання на інших підставах
суперечить положенням статті 19
Конституції України, згідно з якими:
«Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України». Враховуючи
зазначені обставини суд не знаходить
підстав, встановлених Законом України
«Про природно-заповідний фонд
України», для визнання території
другого відповідача в якості такого, що
підлягає охороні як об'єкт
природно-заповідного фонду у вигляді
парку-пам'ятки садово-паркового
мистецтва. Таким чином, на територію
другого відповідача відповідно до
рішення Одеської міської ради № 97-ХХIV
від 29.04.2002 р. поширюється правовий режим
земель оздоровчого призначення,
передбаченого положеннями ст.ст.47-49 ЗК
України.

Згідно положень ст.47 ЗК України до
земель оздоровчого призначення
належать землі, що мають природні
лікувальні властивості, які
використовуються або можуть
використовуватися для профілактики
захворювань і лікування людей.
Відповідно до положень ч.1 ст.48 ЗК
України на землях оздоровчого
призначення забороняється діяльність,
яка суперечить їх цільовому
призначенню або може негативно
вплинути на природні лікувальні
властивості цих земель. Відповідно до
положень ч.2 ст.54 ЗК України, а також ч.3
ст.7 «Про природно-заповідний фонд
України» на землях
природно-заповідного фонду та іншого
природоохоронного або
історико-культурного призначення
забороняється будь-яка діяльність, яка
негативно впливає або може негативно
впливати на стан природних та
історико-культурних комплексів та
об'єктів чи перешкоджає їх
використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до положень ст.8
Конституції України її норми мають
вищу юридичну силу. Згідно ст.17 Закону
України «Про міжнародні договори
України» положення міжнародного
договору мають верховенство над
нормами поточного законодавства
України.

Враховуючи всі матеріали справи в їх
сукупності суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню повністю на підставі
Конституції та законів України,
міжнародних договорів, та відповідно
до загальних засад цивільного
законодавства: справедливості,
добросовісності та розумності.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.3, 8, 9, 13, 19, 41, 47, 54, 55, 124, 129
Конституції України, п.а) ч.1 ст.15
Міжнародного пакту про економічні,
соціальні та культурні права,
Конвенції про охорону архітектурної
спадщини Європи, Рамкової Конвенції
Ради Європи про значення культурної
спадщини для суспільства, ст.17 Закону
України «Про міжнародні договори
України», ст.ст.3, 16, 186, 328, 381 ЦК України,
Закону України «Про охорону культурної
спадщини», ч.3 ст. 7 Закону України «Про
природно-заповідний фонд України»,
ст.ст.53,54 ЗК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 209,
212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеській
міській раді та Державного закладу
«Спеціалізований (спеціальний)
Клінічний санаторій імені В.П.
Чкалова»; третя особа Прокуратура
Приморського району м. Одеси про
визнання права власності -
задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
садибу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, до складу якої
входить житловий будинок, що є
пам'ятником культурної спадщини,
земельну ділянку історико-культурного
призначення загальною площею 4066,6 кв.м.,
а також розташовані на цій земельній
ділянці парк у вигляді багаторічних
зеленних насаджень та фонтан, з 17
листопада 2006 року.

Заборонити Одеській міській раді та
Державному закладу «Спеціалізований
(спеціальний) Клінічний санаторій
імені В.П.Чкалова» здійснювати будь яку
діяльність, що створює загрозу
історичної садибі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в
якості пам'ятці культурної спадщини
або порушує законодавство, державні
стандарти, норми і правила у галузі
охорони культурної спадщини у межах
зони охорони історичної садиби
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя