Провадження № 22-ц/779/2540/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Шалаути Г.І., Шишка А.І.

секретаря Бойчук Л.М.

з участю представника апелянта -
ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ спільного нажитого майна
подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Івано-Франківського
міського суду від 06 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач звернулася в
суд з позовом, щоб ухвалити рішення про
визнання за нею право власності на 2/3
частини придбаної за час шлюбу
квартири АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала
тим, що перебуваючи в шлюбі із
відповідачем з 24 березня 2005 року по 19
квітня 2012 року придбали зазначену
квартиру, яка є їх спільною сумісною
власністю.

На даний час в квартирі проживає з
дочкою, іншого житла для проживання не
мають, а відповідач проживає АДРЕСА_3.

Відповідач нерегулярно та у
недостатній кількості добровільно
сплачував аліменти на утримання
неповнолітньої дочки, тому вважає, що
має місце заборгованість по сплаті
аліментів у порівнянні із розміром
прожиткового мінімуму на дитину.
Коштів, які сплачує відповідач не
вистачає для забезпечення фізичного,
духовного розвитку, лікування та
оздоровлення у літній період спільної
дочки. Він не зацікавлений у нерухомому
майні, що є істотними обставинами для
збільшення її частки у спільному майні
з урахуванням проживання з нею дитини.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд
із зустрічним позовом та просив
провести поділ спільного майна між ним
та ОСОБА_3, визнати за ним право
власності на 2/3 квартири АДРЕСА_2.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала
тим, що спірна квартира придбана ним за
кошти, які отримав у кредит і, крім
цього, під час спільного проживання
доходи використовували окремо, із яких
і виплачував за дольову участь у
придбанні квартири, тому його частка
повинна бути більшою.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 06 листопада 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3
квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_2.

На дане рішення ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити повністю та
задоволити його позов.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення
не відповідає вимогам закону, ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом не
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи. Суд першої інстанції
безпідставно відступив від рівності
часток, не перевірив обґрунтованість
його доводів щодо джерел і часу
придбання спірного майна, обставин
повної сплати ним аліментів починаючи
з 2011-2014 років, фактичного припинення
шлюбних відносин, починаючи з грудня 2008
року та повної виплати кредиту за
спірну квартиру особисто.

Починаючи з 2011 року і до цього часу
добровільно сплачував аліменти на
утримання дитини та здійснював сплату
коштів за кредитними зобов'язаннями,
хоча ОСОБА_3 звернулася до суду тільки 27
березня 2014 року з позовом про стягнення
аліментів. Крім цього, при розірванні
шлюбу ОСОБА_3 визнала, що фактично з
грудня 2008 року вони не проживали разом
як сім'я, не вели спільного
господарства та за час перебування у
шлюбі у ним був роздільний бюджет.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника апелянта, яка вимоги
скарги підтримала, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та частково
позов ОСОБА_4 суд першої інстанції
виходив з огляду на встановлені
підстави для відступлення від принципу
рівності часток на користь матері та
дитини, які проживають у квартирі, з
визнанням права власності ОСОБА_4 на 1/3
цієї квартири, що не позбавить його
права на житло.

Однак, колегія суддів вважає, що такі
висновки суду першої інстанції
зроблено при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
вони не відповідають обставинам
справи, неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
суд не дав належної оцінки обставинам
справи що є підставою для його
скасування з ухваленням нового рішення
у цій частині.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 24
березня 2005 року, який в подальшому
рішенням суду від 19 квітня 2012 року
розірвано, а неповнолітня дочка сторін
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишена проживати
з мамою.

В період шлюбу, сторони придбали у
власність квартиру по АДРЕСА_2, яка
зареєстрована за ОСОБА_4 на праві
власності на підставі свідоцтва
виданого ВК Івано-Франківської міської
ради згідно розпорядження міського
голови від 26 липня 2006 року №390-р.

Відповідно до статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя, тобто якщо майно
було набуте за час шлюбу,
передбачається (презумується), що воно
є спільним. Придбання майна на підставі
договору купівлі-продажу, учасником
якого був лише один з подружжя, не
свідчить про належність вказаного
майно тільки йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного
кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови №11
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. При визначенні майна,
яке підлягає поділу, необхідно
з'ясовувати, коли саме сторони
припинили ведення спільного
господарства, обсяг спільного майна,
нажитого на час припинення ведення
спільного господарства, джерела
придбання цього майна, наявність
боргів подружжя за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Таким чином, збільшення частки майна на
користь того з подружжя, з ким проживає
дитина, можливе при наявності певної
умови - якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, розмір аліментів, які така особа
одержує, недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та її лікування.

Істотними обставинами для збільшення
частки у квартирі до 2/3 частин позивач
ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що відповідач
нерегулярно та у недостатній кількості
добровільно сплачував аліменти на
утримання неповнолітньої дочки, тому
вважає, що має місце заборгованість по
сплаті аліментів у порівнянні із
розміром прожиткового мінімуму на
дитину. Коштів, які сплачує відповідач
не вистачає для забезпечення
фізичного, духовного розвитку,
лікування та оздоровлення у літній
період спільної дочки та він не
зацікавлений у нерухомому майні.

Однак колегія суддів вважає, що
зазначені позивачем обставини у
правовідносинах, які складись між
сторонами, не можуть вважатись
істотними для збільшення частки у
майні.

ОСОБА_3 не заперечує, що відповідач
добровільно сплачував аліменти на
дитину. Тому її доводи, що за час цієї
добровільної сплати утворилась
заборгованість немає жодних підстав.

Про стягнення аліментів на утримання
дочки у твердій грошовій сумі позивач
звернулася 27 березня 2014 року і рішенням
Івано-Франківського міського суду від
22 травня 2014 року на її користь стягнуто
по 600 гривень аліментів щомісячно.
Зазначеним рішенням також встановлено,
що сплата аліментів ОСОБА_4 за
попередні роки підтверджується
грошовими переказами, тому відмовлено
у стягненні аліментів за минулий час.

Колегія суддів вважає, що позивач
ОСОБА_3 жодними належними та
допустимими доказами не довела, що
розмір аліментів, які вона одержувала,
був недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку та
лікування дитини, тому її частку у
майні необхідно збільшити.

Також не заслуговують на увагу і доводи
позивача ОСОБА_4 про збільшення його
частки у квартирі до 2/3 частин. Ним
переконливо не доведено, що з ОСОБА_3
фактично припинили спільне проживання
і ведення господарства ще з грудня 2008
року і тільки ним виплачувався кредит
за придбану квартиру у період
спільного проживання. Про припинення
спільного проживання з грудня 2008 року,
крім пояснень ОСОБА_4 нічим не
підтверджується, та ним не
обґрунтовано і не підтверджено
доказами, яка саме сума кредиту
сплачена ним за рахунок особистих
коштів. Наведені доводи не можуть бути
взяті до уваги як істотні обставини для
збільшення частки встановленої
законом.

При ухваленні рішення суд першої
інстанції, враховуючи усі обставини
справи, повинен був виходити з рівності
часток бувшого подружжя, що відповідає
вимогам законності і справедливості.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 06 листопада 2014 року скасувати
та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про поділ
спільно нажитого майна подружжя
задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності по ? частині квартири
АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Г.І. Шалаута

А.І. Шишко