У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про захист прав споживача
банківських послуг, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 18 листопада 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з відповідача на його користь
безпідставно перераховані кошти в сумі
8424,27 доларів США; визнати недійсним
правочин щодо надання йому ПАТ
«ПриватБанк» кредиту; стягнути з
відповідача на його користь 7000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що між
позивачем та відповідачем 12 грудня
2005 року був укладений договір про
відкриття карткового рахунку.
Відповідно до умов зазначеного
договору відповідач - банк відкрив
позивачу картковий рахунок та видав
платіжну карту VISA PLATINUM зі строком дії -
один рік для використання її у якості
засобу здійснення безготівкових
розрахунків за товари, послуги та інших
операцій, передбачених договором.
Також п.1.1. договору передбачено
встановлення кредитного ліміту
«Фінансовий» у сумі 10000 доларів США.
Строк дії кредитного ліміту відповідає
строку дії карти. Відповідно до п.4.2.
договору відповідач - банк зобов'язався
обслуговувати картковий рахунок в
порядку і на умовах, передбачених цим
договором, правилами міжнародних
платіжних систем, за якими
обслуговується карта та діючим
законодавством.

З використанням платіжної карти,
виданої позивачу відповідно до умов
договору, 25 липня 2007 року з зазначеного
карткового рахунку було списано суму
грошових коштів у розмірі 11088,92
турецьких лір, що у валюті карти
складало 9061,61 доларів США. Вказана
операція була здійснена на підставі
помилково підписаного чеку на оплату
послуг готелю від 23 липня 2007 року.

15 серпня 2007 року позивач надав
відповідачу письмову заяву про свою
незгоду із здійсненою операцією. 17
серпня 2007 року надав відповідний лист
держателя картки, який не згодний з
пред'явленою транзакцією. Зазначені
письмові повідомлення було подано в
порядку по формі і у строки,
встановлені нормами законодавства та
умовами договору.

На виконання зобов'язання з погашення
заборгованості по кредиту, яка виникла
у позивача у зв'язку зі списанням
коштів за операцією 25 липня 2007 pоку,
останній 8 серпня 2007 року здійснив
поповнення рахунку готівковими
коштами у сумі 9000 доларів США.

Після розгляду банком заявлених
клієнтом претензій щодо неналежного
списання коштів по згаданій вище
операції, 12 вересня 2007 року позивачу
було повернуто та зараховано на
картковий рахунок списані готелем
кошти у сумі 7863,67 доларів США.

В результаті поповнення залишку
коштів та повернення раніше списаної
суми на рахунок у позивача не було
кредитної заборгованості перед банком:
залишок коштів на його рахунку після
внесення ним готівкових коштів 8
серпня 2007 року - складав 697,05 доларів
США, а з 12 вересня 2007 року - після
повернення банком на рахунок списаних
раніше коштів - 8510,70 доларів США.

Разом з тим, 29 вересня 2007 року
відповідач здійснив переказ коштів з
карткового рахунку позивача. При цьому,
було списано 8421,27 доларів CШA із залишку
на рахунку, а 1066,17 доларів США - за
рахунок кредиту.

Позивач не давав доручення на
проведення транзакції 29 вересня
2007 року, не був повідомлений про таке
списання коштів з його рахунку.

Посилаючись на вказані обставини
позивач вважає, що відповідач здійснив
операцію по списанню коштів з рахунку
всупереч норм законодавства та умов
договору. У зв'язку з неправомірними
діями банку під час здійснення
незаконних операцій з рахунком, а також
у зв'язку з подальшими безпідставними
вимогами щодо погашення кредитної
заборгованості позивач зазнав
моральних страждань, які оцінює в суму
7000 грн.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від
18 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь позивача
безпідставно перераховані кошти в сумі
8 421,27 доларів США. Визнано недійсним
правочин щодо надання ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредиту ОСОБА_5 У
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд до першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
частково задовольняючи позов виходив з
того, що банк всупереч вимог ст.ст.
1066, 1068, 1071 ЦК України, Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» здійснив транзакцію
грошових коштів по рахунку ОСОБА_5 у
розмірі 8421,27 доларів США без надання
позивачем відповідного розпорядження.
При здійсненні операції по картковому
рахунку, банк здійснив кредитування
позивача на суму 1066,17 доларів США, не
отримавши на це згоди позивача, який є
споживачем фінансових послуг. Крім
того, банк надав позивачу
фінансово-кредитні послуги, яких
останній не потребував, чим порушив
його права, як споживача таких послуг
та принцип свободи договору.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Таким вимогам закону рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Згідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягай згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або с необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 ЦК України).

В даному випадку, підписавши договір,
укладений з відповідачем, позивач
засвідчив, що він ознайомлений з його
істотними умовами та погоджується з
ними. Умови договору не суперечать
вимогам чинного законодавства, а сам
договір або його окремі положення не
визнані у встановленому законом
порядку недійсними.

Пунктами 1.10. та 1,11. Інструкції про
здійснення безготівкових розрахунків
в Україні від 9 квітня 2004 року платіжні
вимоги на примусове списання коштів з
рахунків платників банки приймають
незалежно від наявності на них
достатнього залишку і виконують їх у
межах залишку коштів. Якщо кошти на
рахунку платника відсутні або їх
недостатньо, банк не здійснює облік
заборгованості платника, не сплаченої
в строк, за винятком випадків
здійснення банком таких операцій в
межах укладених ним цивільно-правових
договорів та в порядку передбаченому
цими договорами.

В ході розгляду справи суди
попередніх інстанцій не перевірили
доводів відповідача, що умови
укладеного між сторонами договору
передбачають здійснення платежів за
допомогою картки не лише за рахунок
власних коштів клієнта, а й за рахунок
кредитних коштів в межах встановленого
кредитного ліміту. Жодної правової
оцінки умовам укладеного договору
судами не надано, висновків у рішеннях
не зазначено.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач
посилався на те, що 12 вересня 2007
року готель здійснив повернення коштів
в сумі 9989,94 турецьких лір.

Разом з тим, судами не перевірено
обставин, на які посилався банк,
спростовуючи вказане твердження,
зокрема те, що 29 вересня 2007 року по
картковому рахунку відбулося
скасування повернення, оскільки готель
надав чек, підписаний особисто
позивачем.

Згідно з п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», договірне списання - списання
банком з рахунку клієнта коштів без
подання клієнтом платіжного доручення,
що здійснюється банком у порядку,
передбаченому в договорі, укладеному
між ним і клієнтом.

Відповідно до п 26.1 ст. 26 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» платник при
укладенні договорів із банком має
право передбачити договірне списання
грошей із своїх рахунків на користь
банку платника таабо треіх осіб.

Згідно п 8.4 договору від 12 грудня 2005
року клієнт несе відповідальність у
повному обсязі за всі операції, що
супроводжуються авторизацією, до
моменту письмової заяви клієнта про
блокування картки /рахунку/ на рух
коштів, номера мобільного телефону на
надання банківських послуг.

Відповідач посилався на вказані
положення закону і умови договору та
вказував на те, що сторони договору
узгодили можливість договірного
списання коштів.

Разом з тим, суди зазначеного не
врахували, доводи банку щодо
правомірності списання коштів з картки
позивача в рахунок погашення
заборгованості не перевірили.

Крім того, суди не обґрунтували та не
мотивували свої висновки щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про
визнання недійсним правочину стосовно
надання йому банком кредиту. Судові
рішення не містять правових підстав
для задоволення таких вимог.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 18 листопада 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 24 грудня 2013
року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. судді Висоцька
В.С. Гримич М.К. Колодійчук В.М.
Умнова О.В.