АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1555/2014р.
Головуючий в І інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року травня місяця 21 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого Вербицької Л.І.

Суддів Радченка С.В.

Слюсаренко О.В.

при секретарі Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Голопристанського
районного суду Херсонської області від
24 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування майна з
чужого незаконного володіння, усунення
перешкод у користуванні будинком та
виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених вимог позивач
посилалася на те, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину від 01
листопада 1991 року вона є власницею
житлового будинку АДРЕСА_1. Оскільки на
теперішній час відповідачі самовільно
захопили зазначений будинок та
використовують його для власних
потреб, її у будинок не допускають, чим
обмежують її у здійсненні права
власності, ОСОБА_2, з підстав,
визначених ст.ст.321, 387 ЦК України,
просила суд: витребувати із чужого
незаконного володіння відповідачів
будинок АДРЕСА_1; виселити з належного
їй будинку відповідачів.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 24 лютого
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, а також на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В письмових запереченнях ОСОБА_3,
посилаючись на безпідставність
доводів апеляційної скарги та
законність рішення, просить скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції керувався вимогами
ст.267 ЦК України та вважав, що позивачем
під час звернення до суду з позовом
пропущено строк позовної давності,
визначений ст.257 ЦК України.

Проте такого висновку суд дійшов з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що відповідно до
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є підставою для
скасування рішення і ухвалення нового
рішення.

Так, відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України
визначено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Так, судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 01
листопада 1991 року ОСОБА_2 належить
будинок АДРЕСА_1 (а.с.55,56). Право
власності позивачки на зазначений
будинок зареєстровано у державному
реєстрі 08 січня 2013 року (а.с.4).

У спірному будинку з 1999 року
зареєстровані та проживають
відповідачі (а.с.5). Даний факт сторонами
не оспорюється.

Згідно господарської книги №1 ОСОБА_3 з
1999 року володіє відкрито та
безперервно домоволодінням АДРЕСА_1, та
сплачує всі встановлені платежі, за ним
числиться земельна ділянка загальною
площею 0,68 га для ведення особистого
селянського господарства за адресою :
АДРЕСА_1 з 1999 року. Дана земельна
ділянка не приватизована. Зазначене
вбачається з довідок, виданих
Чулаківською сільською радою
Голопристанського району у грудні 2012
року (а.с.27,28).

З обставин справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_3 в 1998 році вселився в
спірний будинок з дозволу позивачки,
дійшовши при цьому усної домовленості
про те, що він сплатить їй повну
вартість будинку, після чого необхідно
буде укласти нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу домоволодіння.
Іншої домовленості між сторонами на
час вселення щодо права користування
житловим будинком не існувало, в тому
числі і щодо терміну сплати повної суми
та укладення договору купівлі-продажу.

В подальшому договору купівлі-продажу
житлового будинку укладено не було, що
визнається сторонами.

Доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_3 в повному обсязі сплатив
грошові кошти за житловий будинок, в
якому він проживає, матеріали справи не
містять. Позивачем визнано лише те, що
нею було отримано тільки 1 500,00 грн. при
обумовленій сторонами загальній
вартості будинку в 2 500,00 грн.

Оскільки між сторонами не було
укладено договору купівлі-продажу
домоволодіння і відповідачі не набули
на нього права власності або права
користування, у спосіб, визначений
чинним законодавством, позивач, як
власник нерухомого майна, має право у
будь-який час ставити питання про
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Зважаючи на вищенаведене, посилання
суду першої інстанції на те, що
позивачем було заявлено позов з
пропуском трирічного строку позовної
давності, встановленого ст.257 ЦК
України є безпідставними, оскільки
проживання в спірному домоволодінні
відповідачів має тривалий,
безперервний характер і на протязі
всього часу права власника нерухомого
майна порушуються, правило перебігу
позовної давності від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила не може бути
застосоване до вимог ОСОБА_2, яка є
належним власником домоволодіння, що
відповідачами не оспорюється
відповідно до чинного законодавства.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що строк позовної давності
позивачем не пропущено, а тому не
потребує вирішення питання щодо його
поновлення. Рішення суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову за пропуском строку позовної
давності є необґрунтованим і підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення по суті заявлених вимог.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами про витребування майна із
чужого незаконного володіння
відповідачів будинок АДРЕСА_1 та
виселення відповідачів з належного їй
будинку, позивач, як на підставу своїх
вимог посилалася на ст.ст.387, 391 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Предметом віндикаційного позову є
вимога позивача до відповідача про
повернення індивідуально визначеного
майна з чужого незаконного володіння.

Предметом негаторного позову є вимога
позивача про усунення з боку
відповідача будь-яких перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод
(негаторний позов), у тому числі шляхом
звернення до суду за захистом свого
майнового права, зокрема, і з позовом
про усунення перешкод у користуванні
власністю.

На підставі наведеного та виходячи з
того, що заявлений позивачем позов
мотивований тим, що їй чиняться
перешкоди в користуванні належної їй
на праві власності домобудівлі,
заявлені нею вимоги на підставі ст.387 ЦК
України про витребування із чужого
незаконного володіння спірної
домобудівлі є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.
Посилаючись на ст.387 ЦК України,
позивачем не взято до уваги, що ця норма
права не застосовується до спірних
правовідносин, відповідачі
користуються будинком без відповідної
правової підстави і обраний позивачем
спосіб захисту свого порушеного права
в даному випадку має бути реалізований
шляхом подання саме негаторного
позову.

Враховуючи, що відповідачі вселилися
до житлового будинку за погодженням з
позивачем маючи намір в майбутньому
укласти договір купівлі-продажу даного
будинку, але до теперішнього часу
договір між сторонами укладено не було
і відповідачі проживають в ньому без
будь-якої правової підстави, чим
порушують права позивача щодо вільного
користування та розпоряджання своїм
майном, належним їй на праві власності,
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність захисту порушеного
права позивача - усунення перешкод у
користуванні належним їй
домоволодінням, шляхом виселення
відповідачів з займаного ними
нерухомого майна, що передбачено ст.391
ЦК України.

Оскільки вселення відповідачів до
спірного домоволодіння не пов'язане з
укладанням будь-якого договору,
передбаченого цивільним
законодавством України, яке б
слугувало підставою для набуття ними
права користування житловою площею
будинку, висновок колегії суддів про
виселення відповідачів не є
позбавленням їх права користування
житловим приміщенням, що суперечить
нормам Житлового кодексу України, а є
способом захисту прав власника,
передбаченим ст.391 ЦК України.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції на підставі ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.319, 321, 387, 391 ЦК України,
ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Голопристанського районного
суду Херсонської області від 24 лютого
2014 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у
користуванні належним їй
домоволодінням, розташованим по
АДРЕСА_1 шляхом виселення з зазначеного
домоволодіння ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, неповнолітнього ОСОБА_7.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог про витребування домоволодіння з
чужого незаконного володіння
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: