АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №2/ 638/2336/14
Провадження №22ц/790/8037/14
Головуючий1інстанції:Омельченко К.О.
Категорія: право власності
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Дзержинського
району м.Харкова на рішення
Дзержинського районного суду м.Харкова
від 01 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Харківської міської
ради, про визнання права власності, -

встановила:

11 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Харківської міської
ради. Просив визнати за ним право
власності на збудоване нежитлове
приміщення гаражу загальною площею 20,0
кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у
дворі будинку.

Посилався на те, що спірний об'єкт
нерухомості був ним збудований та
експлуатується як нежитлове
приміщення - гараж. Можливість його
подальшої експлуатації
підтверджується звітом «Про
проведення технічного обстеження
стану існуючих будівельних
конструкцій гаражу та можливості його
подальшої експлуатації» ПП
«Архітектурне Бюро РИЧ»

Справу розглянуто у відсутність
сторін.

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 01 квітня 2014 року позов
задоволено.

02 жовтня 2014 року на це рішення
заступник прокурора Дзержинського
району міста Харкова, в інтересах
держави, в особі Харківської міської
ради, подав апеляційну скаргу. Просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2
у позові відмовити. Посилається на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи; порушення норм
матеріального і процесуального права.

Інші особи, які брали участь у справі,
рішення суду не оскаржили, письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
подали.

У суді апеляційної інстанції прокурор
апеляційну скаргу підтримала. Позивач
за викликом суду тричі не з'явився, про
час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, про
причини неявкі не повідомив.
Відповідач явку свого представника в
судове засідання не забезпечив, про час
та місце розгляду справи був
повідомлений у встановленому законом
порядку.

Відповідно до ст.305 ЦПК України, неявки
сторін належним чином повідомлених про
час та місце розгляду справи не
перешкоджає розглядові справи у їх
відсутність.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення - скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові з таких підстав.

Задовольняючи позов та визнаючи за
ОСОБА_2 право власності на гараж,
розташований у дворі будинку за
адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції
з посиланням на ст.ст.316,317,319,321, 386 ЦК
України, вважав позовні вимоги
обгрунтованими, а право власності
ОСОБА_2 таким, що підлягає судовому
захисту.

Такий висновок не відповідає
обставинам справи, суд дійшов його з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
у 2010 році ОСОБА_2 було проведено
будівництво нежитлового об'єкту,
розташованого у дворі будинку за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 20,0
кв.м.. На теперішній час вказаний об'єкт
експлуатується позивачем як гараж.

На замовлення ОСОБА_2 ПП «Архітектурне
Бюро РИЧ» було проведено технічне
обстеження спірного об'єкту
нерухомості про що складено звіт.
Обстеженням встановлено, що стан
будівельних конструкцій на момент
огляду забезпечує несучу здатність,
достатню для експлуатації будівлі.

Матеріали справи свідчать, що
позивачем будівництво гаражу виконано
самочинно - без належно затвердженої
проектної документації та дозволу на
початок будівельних робіт. Дані про те,
що земельна ділянка, на якій
розташована спірна нерухомість
знаходиться у власності позивача чи у
його законному користуванні, в
матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

На підставі ч.3 ст. 376 ЦК суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу (ч.3
ст.375 ЦК).

Таким чином, за загальним правилом
особа, яка здійснила самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п.п. 9, 10, 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону № 2780-XII спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (ч. 1 ст.15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК
України). У зв'язку із цим звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Матеріали справи не містять доказів
дотримання під час будівництва
будівельних, екологічних,
санітарно-гігієнічних, протипожежних
та інших норм і правил, а також даних
про виділення у встановленому законом
порядку земельної ділянки під уже
збудоване нерухоме майно та про
наявність рішення компетентного
органу про відмову позивачу у
прийнятті в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкту.

Оскільки позивач не реалізував своє
право на введення в експлуатацію
спірного гаражу, шляхом звернення до
компетентних органів, його право не
можна визнати порушеним.

Визнання судом права власності на
самочинне будівництво можливе лише у
тому разі, якщо у прийнятті такого
об'єкта в експлуатацію було незаконно
відмовлено та за умови дотримання
визначених законом вимог, необхідних
для прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув, встановивши, що спірне
нерухоме майно є самочинним
будівництвом, оскільки здійснено
позивачем без належного дозволу та
належно затвердженого проекту, дійшов
помилкового висновку про наявність
передбачених законом підстав для
задоволення позову про визнання права
власності на об'єкт самочинного
будівництва.

Оскільки неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права призвело до
неправильного вирішення справи,
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_2 у
задоволенні позову.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.
3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Дзержинського району
м.Харкова задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м.Харкова від 01 квітня 2014 року
скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили від дня
його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий

Судді