У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.суддів:
Касьяна О.П., Попович О.В.,Ступак О.В.,
Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання договору
іпотеки недійсним та зняття заборони
відчуження нерухомого майна, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 16
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»),
мотивуючи його тим, що у вересні 2012
року їй стало відомо про те, що між
ОСОБА_7 та ПАТ «УкрСиббанк» було
укладено договір іпотеки від 25 квітня
2008 року, відповідно до умов якого
ОСОБА_7 передав в іпотеку відповідача
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1. Позивачка вважала, що її
майнові права порушено у зв'язку із
передачею квартири в іпотеку банку,
оскільки згоди на передачу квартири в
іпотеку вона не надавала. Також
зазначала, що передана в іпотеку
квартира є їх спільною сумісною
власністю, оскільки вона проживала із
ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, що встановлено рішенням
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 2 листопада
2012 року.

Посилаючись на зазначене, позивачка
просила суд визнати недійсним договір
іпотеки від 25 квітня 2008 року, зняти
заборону на відчуження нерухомого
майна - квартири АДРЕСА_1, зобов'язати
приватного нотаріуса Ужгородського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
зняти заборону на відчуження
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від
3 жовтня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 16 січня
2014 року рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 3 жовтня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від
25 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_7
та ПАТ «УкрСиббанк».

Знято заборону на відчуження
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»
просить суд касаційної інстанції
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд виходив
із того, що спірний договір іпотеки в
силу положень частини 4 статті 369 ЦК
України є недійсним, оскільки згоди на
його укладання позивачка не надавала.

Проте зазначений висновок
апеляційного суду не ґрунтується на
нормах матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року
між акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» (на
сьогодні - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_7
було укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0,
відповідно до умов якого
ОСОБА_7 отримав кредит в розмірі 40 000
доларів США (а.с. 22-28).

На забезпечення зобов'язання за
договором споживчого кредиту
25 квітня 2008 року між відповідачем та
ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки №
0, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1 (а.с. 9-12).

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7
25 квітня 2008 року (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с. 8).

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 2
листопада 2012 року встановлено факт
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 24 липня 2002
року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 7).

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 22 січня
2013 року визнано фіктивним розірвання
шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
зареєстроване відділом реєстрації
актів громадянського стану
Ужгородського районного управління
юстиції Закарпатської області від 24
липня 2002 року № 94 (а.с. 68-69).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_6 посилалась на те, що при
укладанні спірного правочину не було
дотримано положень статей 60, 65 СК
України, статті 578 ЦК України, оскільки
договір іпотеки був укладений без її
згоди.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, і,
зокрема, коли зміст правочину
суперечить положенням ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства.

Отже, за змістом положень статей 203, 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог щодо відповідності
змісту правочину ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства саме на
момент вчинення правочину.

Відповідно до частини 1 статті 61 СК
України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Статтею 65 СК України встановлено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Згідно із статтею 578 ЦК України майно,
що є у спільній власності, може бути
передане в заставу лише за згодою усіх
співвласників. Аналогічне положення
також закріплене в частині 2 статті 6
Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції фактично
виходив із того, що на момент укладання
спірного договору іпотеки положення
статей 203, 215 ЦК України були дотримані,
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 2
листопада 2012 та від 22 січня 2013 року та
встановлені в них факти ухвалені вже
після укладення договору іпотеки, що не
впливає на суть правовідносин, які
склались у зв'язку із укладанням
спірного правочину.

Отже, враховуючи положення статей 203, 215
ЦК України, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд
припустився помилки в застосуванні
положень норм матеріального закону та
дійшов неправильного висновку, що
спірний правочин не відповідає вимогам
статті 369 ЦК України через відсутність
згоди одного зі співвласників на його
укладання.

Враховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області від 16 січня 2014
року скасувати, рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 3 жовтня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:

О.П. Касьян

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик