Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Попович О.В.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» про повернення
строкового банківського вкладу та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від
20 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 21 вересня 2006 року
між нею та Публічним акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» (далі - ПАТ «Державний ощадний
банк України») в особі
контролера-касира ОСОБА_5 було укладено
договір на вклад строковий пенсійний у
національній валюті. На умовах цього
договору на її депозитний рахунок
№ 2630/18 внесено грошові кошти в сумі 6
тис. грн строком на 1 рік 10 днів,
відсоткова ставка за депозитом - 10,5 %. У
подальшому даний договір було
продовжено. Станом на 27 квітня 2012 року
сума виплати за вкладом мала становити
12 890 грн 95 коп. У серпні 2013 року вона
звернулася з письмовою заявою до банку,
але їй відмовили у видачі вкладу з
посиланням на привласнення цих коштів
працівниками банку. Вважаючи дану
відмову неправомірною та її право на
відшкодування матеріальної шкоди у
вигляді доходів, які вона могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода), збільшивши
позовні вимоги, ОСОБА_3 просила
стягнути з відповідача 32 567 грн 30 коп. на
відшкодування майнової шкоди та 16 тис.
грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 15 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення по суті заявлених позовних
вимог з урахуванням уточнень і
доповнень, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

За положеннями ст. ст. 626, 629 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, який є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що
договір банківського вкладу
укладається на умовах видачі вкладу на
першу вимогу (вклад на вимогу) або на
умовах повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на
суму вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу (ч. 1 ст.
1061 ЦК).

Договір банківського вкладу
укладається у письмовій формі, яка
вважається додержаною, якщо внесення
грошової суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або сертифіката чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту (ст. 1059 ЦК).

У разі недодержання письмової форми
договору банківського вкладу цей
договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

У пункті 1.4 Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 03 грудня 2003
року № 516 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2003 року за № 1256/8577 передбачено, що
залучення банком вкладів (депозитів)
юридичних і фізичних осіб
підтверджується договором
банківського рахунку; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадної книжки; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадного (депозитного)
сертифіката; договором банківського
вкладу (депозиту) з видачею іншого
документа, що підтверджує внесення
грошової суми або банківських металів
і відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно-правовими
актами у сфері банківської діяльності
(банківськими правилами) та звичаями
ділового обороту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 21 вересня 2006 року між
ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі контролера-касира
ОСОБА_5 укладено договір № 1 на вклад
строковий пенсійний ощадного банку у
національній валюті, відповідно до пп.
1.1, 1.2 якого вкладник вносить, а банк
приймає на депозитний рахунок № 2630/18 на
умовах цього договору грошові кошти в
сумі 6 тис. грн строком на 1 рік 10 днів за
відсотковою ставкою за депозитом у
розмірі 10,5 % річних, а днем повернення
депозиту є 01 жовтня 2007 року.

Відповідно до п. 2.8 договору після
закінчення строку зберігання,
вказаного в п. 1.1 договору (1 рік 10 днів),
депозит підлягає перерахуванню на
рахунок, вказаний у п. 4.1.4 договору, а в
разі відсутності такого рахунку -
продовжує зберігатися на рахунку без
подальшого нарахування відсотків до
моменту вилучення вкладником депозиту.

Згідно з п. 2.9 договору після закінчення
зберігання депозиту договір може бути
пролонгований за згодою сторін, про що
вкладник повідомляє банк за 5 робочих
днів до спливу строку, зазначеного у п.
1.1 договору.

Пролонгація договору оформлюється
шляхом підписання додаткової угоди,
яка є його невід'ємною частиною (а. с. 6-7).

Проте позивач заяву щодо пролонгації
договору до банку не подавала,
додаткової угоди щодо пролонгації
договору з банком не укладала.

На підтвердження укладання такого
договору позивач надала копію договору
та копію ощадної книжки, а представник
відповідача пояснив, що даний договір
був виписаний в одному екземплярі і
знаходився у позивача, другий
екземпляр договору у банку відсутній, а
кошти в сумі 6 тис. грн на
рахунок банку не надходили.

У судовому засіданні представник
відповідача пояснив і матеріалами
цивільної справи також
підтверджується та не заперечується
позивачем, що службовим
розслідуванням, проведеним банком,
були виявлені факти привласнення
вкладів населення і за встановленими
фактами слідчими органами порушені
кримінальні справи відносно старшого
контролера-касира ОСОБА_5 та
контролера-касира ОСОБА_6, в рамках яких
позивач звернулася з цивільним позовом
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої кримінальним
правопорушенням. На даний час
кримінальне провадження відносно них у
вчиненні правопорушень, передбачених
чч. 3, 4, 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 200 КК
України, знаходиться на розгляді в
Олександрійському міськрайонному суді
(а. с. 45-48).

У зв'язку з цим постановою правління
ПАТ «Державний ощадний банк України»
від 26 вересня 2013 року № 660 за заявою, в
тому числі і позивача, визнавши договір
між сторонами від 21 вересня 2006 року,
банк поновив залишок вкладу позивача в
сумі 6 тис. грн та проценти в сумі 645 грн
53 коп., а всього - в сумі 6 645 грн 53 коп.,
які позивач отримала у повному обсязі
18 жовтня 2013 року, зазначивши
про відсутність претензій до банку
(а. с. 28-31, 41-44).

Таким чином, оскільки між сторонами не
укладалися додаткові угоди про
продовження строку дії договору, тому
правильним є висновок суду першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, про відсутність
підстав для стягнення з відповідача
процентів за період з 02 жовтня
2007 року до 27 квітня 2012 року.

При цьому суд правильно відхилив
посилання позивача на записи в ощадній
книжці щодо нарахування процентів з
тих підстав, що позивач умови п. 2.9
договору не виконала, заяву щодо
пролонгації договору до банку не
подавала, додаткова угода не
укладалася, а сама по собі ощадна
книжка засвідчує лише факт укладання
договору, та не є платіжним документом.

Правильним є також висновок суду про
безпідставність та недоведеність
позовної вимоги про стягнення з
відповідача шкоди у вигляді упущеної
вигоди в сумі 3 392 грн 70 коп., яка полягає
у сплаті процентів за період з 27 квітня
2012 року, які б мала отримати позивач,
якби розмістила свій вклад в іншій
установі банку, оскільки позивачем не
надано будь-яких переконливих і
безспірних доказів на підтвердження
обставин, з якими як з юридичним фактом
пов'язувались матеріально-правові
вимоги, не містять їх і матеріали
справи, а обставини, на які позивач
посилалась, не є достатніми для
висновку про наявність
цивільно-правових підстав для
стягнення з відповідача зазначеної
суми упущеної вигоди.

Разом з тим, суд обґрунтовано відмовив
у задоволенні вимог позову про
застосування правових наслідків
вчинення правочину під впливом обману
згідно з ч. 2 ст. 230 ЦК України,
відповідно до якої сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Так ч. 1 цієї статті передбачено, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Однак такого судового рішення
позивачем не надано, а тому судом
обґрунтовано відмовлено у задоволені
вимоги про стягнення з відповідача
подвійної суми матеріальної шкоди в
сумі 32 567 грн 30 коп.

Оскільки вказаним договором
відшкодування моральної шкоди не
передбачено, тому в силу вимог ст. 611 ЦК
України, згідно з якою в разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановленні договором або
законом, зокрема, відшкодування
збитків та моральної шкоди, правильним
є висновок суду про відсутність
правових підстав для відшкодування
відповідачем моральної шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суди повно та
всебічно дослідили наявні у справі
докази, надали їм належну оцінку в силу
вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України,
правильно визначилися з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, в результаті чого
ухвалили законні й обґрунтовані судові
рішення, які відповідають вимогам ст.
ст. 213-214, 315 ЦПК України, підстави для їх
скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі судові
рішення - залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.П. Касьян

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик