рава № 127/8828/14-ц
Провадження № 2/127/3587/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014
року

м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі представника позивача
ОСОБА_1, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Альфа - Банк», за участі
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача ОСОБА_3, про
визнання частково недійсним
кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ПАТ«Альфа - Банк» за участі третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
позивача ОСОБА_3, про визнання
кредитного договору від 09 червня 2008
року № 700007661, укладеного між сторонами,
недійсним в частині третейського
застереження. Свої позовні вимоги
мотивував тим, що 09 червня 2008 року між
сторонами укладено кредитний договір,
предметом якого є надання позивачеві
грошових коштів у розмірі 12378,93 доларів
США строком до 10 червня 2014 року.
Відповідно до умов укладеного договору
гроші отримані для придбання
транспортного засобу на підставі
договору купівлі – продажу № 684544-9 від
02 червня 2008 року. Умовами цього
договору, зокрема п. 12 визначено, що
судовий захист прав та законних
інтересів, які мають сторони в зв’язку
з договором, підлягає вирішенню у
Постійно діючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз». 16 вересня 2013 року
рішенням цього третейського суду
стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
в сумі 80428,36 грн., заборгованість за
відсотками в сумі 34093,34 грн., пеню в сумі
91400,24 грн. та судові витрати, а всього 206
321,94 грн. Новозаводським районним судом
міста Чернігова видано виконавчий лист
щодо примусового виконання вказаного
рішення третейського суду. Позивач
зазначає, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про третейські суди»,
третейські суди в порядку
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських відносин, за винятком
справ у спорах щодо захисту прав
споживачів, у тому числі споживачів
послуг банку. При цьому вказує, що
відповідно до рішення Конституційного
суду України від 10 листопада 2011 року,
Закон України «Про захист прав
споживачів» поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають під час укладання
та виконання такого договору. З
посиланням на положення ч. 1 ст. 215, ст. 203
ЦК України та на те, що розгляд справ
про захист прав споживачів, у тому
числі споживачів банківських послуг,
не підвідомчий третейським судам,
позивач просить визнати недійсним п. 12
кредитного договору від 09 червня 2008
року № 700007661.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала
повністю з підстав, викладених у
позовній заяві, та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з’явився, натомість до
суду подав заяву про розгляд справи у
його відсутність, заперечував щодо
задоволення позову, надавши письмові
заперечення. Відповідно до вказаних
заперечень, відповідач вважає позов
безпідставним та необґрунтованим. При
цьому зазначає, що третейське
застереження було укладено з
дотриманням всіх вимог, передбачених
Законом України «Про третейські суди».

Третя особа в судове засідання не
з’явилася, про причини своєї неявки
суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено наступні фактичні
обставини справи та правовідносини,
врегульовані нормами ЦК України в
частині додержання загальних вимог,
необхідних для чинності правочину,
визначення підстав недійсності
правочину чи його частини.

Судом встановлено, що між сторонами 09
червня 2008 року укладено кредитний
договір № 700007661 відповідно до умов
якого, банк надає позичальнику кредит
та приймає в заставу в якості
забезпечення виконання зобов’язань за
договором предмет застави, а
позичальник приймає кредит та передає
в заставу предмет застави. Сума кредиту
становить 12378,93 доларів США, номінальна
процентна ставка 11,25% річних, дата
остаточного повернення кредиту 10
червня 2014 року, цільове використання
кредиту – придбання транспортного
засобу, предмет застави – транспортний
засіб вартістю 55660,00 грн.

Пунктом 12 вказаного договору, який
оспорюється позивачем, визначено, що
судовий захист прав та законних
інтересів, які мають сторони в зв’язку
з договором, в тому числі розгляд і
вирішення спорів, які виникають при
виконанні або припинені даного
договору, включаючи спори про
відшкодування завданих порушенням
договору збитків та недійсність
(неукладеність) договору, підлягають
остаточному вирішенню у Постійно
діючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» у відповідності до
його регламенту. Справа розглядається
одним третейським суддею, який
призначається головою Постійно
діючого Третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз». Підписанням даного
договору сторони надають свою згоду на
такий порядок призначення
третейського суду для кожного спору, що
може виникнути між ними в зв’язку з
договором. Сторони домовились, що якщо
одна із сторін письмово не наполягає на
іншому, то розгляд їх спору у
Третейському суді буде проходити
виключно на підставі наданих сторонами
спору письмових матеріалів, без
проведення усного слухання і виклику
сторін (а. с. 6-14).

Рішенням Постійно діючого
Третейського суду при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» від 16
вересня 2013 року у справі № 1373-5/233/13
задоволено вимоги позивача ПАТ «Альфа -
Банк» та солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
стягнуто заборгованість за кредитним
договором від 09 червня 2008 року № в
сумі: за кредитом - 80428,36 грн., по
відсотках - 34093,34 грн., по пені - 91400,24 грн.,
та витрати по сплаті третейського
збору 400,00 грн. (а. с. 15-19).

Звертаючись до суду про недійсність
пункту 12 договору, позивач посилається
на ст.ст. 203, 215 ЦК України. При цьому
відмічає, що розгляд у спорах про
захист прав споживачів, в тому числі
споживачів банківських послуг, не
підвідомчий третейським судам, а тому
оспорюваний пункт протирічить Закону
України «Про третейські суди».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст.
203 ЦК України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 5, п. 14 ст. 6 Закону
України «Про третейські суди» ( в
редакції чинній на момент розгляду
справи), юридичні та/або фізичні особи
мають право передати на розгляд
третейського суду будь-який спір, який
виникає з цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону. Третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Суд звертає увагу, що рішенням
Конституційного Суду України від 10
січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VIII “Третейське
самоврядування” Закону України “Про
третейські суди” (справа про завдання
третейського суду) визнано, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12
ГПК України, стаття 6 Закону України
“Про третейські суди”), оскільки,
гарантуючи право на судовий захист з
боку держави, Конституція України
водночас визнає право кожного
будь-якими не забороненими законом
засобами захистити свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань (частина п’ята статті 55
Конституції України). Це конституційне
право не може бути скасоване або
обмежене (частина друга статті 22,
стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз’ясненнями,
викладеними в абзаці 5 частини другої
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року N 2 “Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції” договір сторін про
передачу спору на розгляд третейського
суду (стаття 17 ЦПК України) не є
відмовою від права на звернення до суду
за захистом. Аналогічна позиція
викладена в постанові судової палати у
цивільних справах Верховного суду
України від 06 червня 2012 року та в
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України від 27
вересня 2012 року № 10-1393/0/4-12.

Як на виняток, коли спір не може бути
переданий на розгляд третейського
суду, а відповідно і невідповідність
оспорюваного пункту нормам
законодавства, позивач посилається на
п.14 ст.6 Закону України «Про третейські
суди.» Суд, зважаючи на умови
укладеного між сторонами кредитного
договору, зокрема, цільовий характер
використання кредиту, положення п.п. 19,
23 ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів», рішення Конституційного
Суду України від 10 листопада 2011 року №
15-рп2011 (справа 1-26/2011), враховує, що
укладений між сторонами кредитний
договір є договором споживчого
кредиту.

Разом з тим, враховує, що на момент
вчинення правочину, а саме укладання
кредитного договору від 09 червня 2008
року, який містить оспорюваний п.12,
Закон України “Про третейські суди”
не містив заборони на укладення
третейської угоди щодо розгляду
третейським судом спорів, що виникають
із захисту справ споживачів, а саме п. 14
ст. 6 цього закону, на положення якого
позивач посилається як підставу для
визнання недійсності договору в
частині третейського застереження.
Даний пункт введений в дію 03 лютого 2011
року. Тому, в суду відсутні підстави
стверджувати, що вказаний пункт
договору протирічить законодавству,
адже правомірність договору в силу
положень ст.215 ЦК України визначається
саме на момент його вчинення.

Крім того, суд звертає увагу, що банки
не є споживачами. На зазначене звертає
увагу і Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ в постанові від
30.03.2012 року №5. Тобто зміни в
законодавсті, зокрема п.14 ст.6 Закону
України «Про третейські суди», не
обмежують право банків на звернення до
третейських судів за захистом своїх
прав.

Відповідно до ч. ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог щодо визнання недійсним
кредитного договору від 09 червня 2008
року в частині третейського
застереження, як недоведеного.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.203, 215, 627, 628, 1054 ЦК України, Законом
України «Про захист прав споживачів»,
ст. ст. 5, 6 Закону України “Про
третейські суди”, ст.ст. 10, 11, 57, 60,
212-215,218, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа - Банк», за участі третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні позивача
ОСОБА_3, про визнання частково
недійсним кредитного договору –
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
термін з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлений
у встановлений ч.3 ст.209 ЦПК України
п’ятиденний строк.

Суддя: