Провадження № 2/641/2676/2014
Справа № 641/6667/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
м. Харків

Комінтернівський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого судді -
Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Вовк К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в якому
просить визнати недійсними договір
позики грошей від 28.05.2010 року укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 1 975 000,00
грн. посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 606, розписку до вказаного
договору позики грошей, за якою ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_3 1 975 000,00 грн. для
ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог
позивач зазначила, що 28 травня 2010 року
ОСОБА_2 уклав від її імені з ОСОБА_3
договір позики на суму 1 975 000,00 грн., та
видав розписку про отримання від
відповідача ОСОБА_3 вказану суму
гривень для позивача. За рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 25.02.2011 року, яке набрало законної
сили 01.02.2012 року і на цей час не
скасовано, на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1
стягнуто суму позики, суму інфляційних
нарахувань та пеню за договором позики
від 28.05.2010 року. Позивач зазначила, що
ніяких грошей відповідач ОСОБА_2 їй не
передавав, що встановлено рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 25.10.2011 року і цим рішенням з
ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто
суму позики за договором позики від
28.05.2010 року, яка зберігалася у нього без
достатньої підстави. Вказане рішення
набрало законної сили 27.06.2012 року і на
цей час не скасоване. Після набрання
вказаними рішеннями законної сили
позивачу стали відомі обставини, які
підтверджують фіктивність договору
позики від 28.05.2010 року і розписки про
отримання грошової суми ОСОБА_2 від
ОСОБА_3 для позивача і з цих дат у неї
виникло право на цей позов.

Позивач посилався на те, що станом на
дату подання позову не пропустив
термін позовної давності, оскільки
обставини фіктивності договору позики
встановлені судовими рішеннями, які
набрали законної сили в період з 20.12.2011
року по 27.06.2012 року. Та зазначив, що
фіктивність договору позики від 28.05.2010
року і розписка до нього
підтверджується обставинами, які
встановлені рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 25.02.2011
року і які згідно ст. 61 ЦПК України не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлені ці
обставини. Так, з тексту довіреності
від 27.05.2010 року видно, що ОСОБА_2 мав
право укладати договір позики грошей і
він, згідно свого повноваження,
підписав від імені ОСОБА_1 договір
позики грошей від 28.05.2010 року з ОСОБА_3 і
розписку про те, що отримав від ОСОБА_3
для ОСОБА_1 1 975 000,00 грн., але як
встановлено Московським районним
судом м. Харкова, ОСОБА_2 не отримував
від ОСОБА_3 гривні для ОСОБА_1, а отримав
від нього іноземну валюту.

Договір позики грошей від 28.05.2010 року
між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, який діяв від імені
і в інтересах ОСОБА_1 не був спрямований
на реальне настання наслідків,
обумовлених ним, у зв'язку з чим він має
бути визнаний судом недійсним.
Виходячи з наведеного позивач просила
задовольнити її вимоги у повному
обсязі.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, надала до суду заяву про
розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_5 в
судовому засіданні позовні вимоги
позивача підтримав у повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві.

В подальшому до судового засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

В наданих до суду письмових
доповненнях до позову зазначив, що
згідно довіреності від 27.05.2010 року
ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 отримати
позику визнаючи суму та умови договору
на власний розсуд. Згідно цієї ж
довіреності ОСОБА_2 отримав право від
ОСОБА_1 вчиняти інші юридично значущі
дії, передбачені чинним законодавством
щодо такого роду повноваження, які
ОСОБА_1 мала би вчиняти при особистому
вирішенні питань, та які будуть
необхідними і доцільними для повного
виконання повноважень за довіреністю.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_2
отримав повноваження діяти на свій
розсуд при укладенні договору позики і
ОСОБА_1 відобразила свою згоду на
будь-які його дії. Діючи від імені
ОСОБА_1 ОСОБА_2 підписав договір позики
грошей від 28.05.2010 року і розписку про
отримання грошей за цим договором.
Суттєвою умовою договору позики є
фактична передача грошей, обумовлених
договором позики і розпискою, яка не
була здійснена ОСОБА_3 ОСОБА_2 Замість
цього ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав
250 000 доларів США, тобто вчинили дію, яка
не була передбачена жодним документом.
При цьому факті ОСОБА_2 діяв вже від
самого себе, без повноваження від
ОСОБА_1, оскільки якщо це була позика, то
її умови мали би бути викладені в
договорі позики, як це зауважено в
довіреності.

ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_2 на
здійснення незаконних дій, або тих, які
не передбачені законом, на такі дії
ОСОБА_1 свою згоду в довіреності не
вказала. Згідно ст. 1047 ЦК України,
договір позики на 250 000 доларів США
укладається у письмовій формі. Отже,
підписуючи договір позики і розписку
ОСОБА_2 діяв від імені ОСОБА_1, маючи
намір, як представник сторони договору
не виконувати його умови. А отримуючи
гроші від ОСОБА_3 у сумі 250 000 доларів США
діяв вже від самого себе. Сторони цього
правочину були інші, ОСОБА_1 в цьому
юридично вже участі не приймала і її
довіреність на цю дію не поширювалася з
причин, які викладені вище. Тому між
цією дією і підписаним договором
позики і розпискою відступній
юридичний зв'язок, який необхідний для
визнання договору позики і розписки до
нього удаваним правочином.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, надав до суду заяву про
розгляд справи за його відсутності.

В наданих до суду запереченнях
зазначив, що проти позову заперечує з
наступних підстав. Факт виконання
договору позики, що є предметом позову
у даній праві, та передачі грошових
коштів встановлено судовими рішеннями.
При укладенні договору він діяв імені
ОСОБА_1, та був уповноважений нею
довіреністю від 27 травня 2010 року на
отримання позики в її інтересах з
правом підписувати договір позики,
розписуватись за неї, одержати гроші за
договором позики, скласти розписку про
отримання грошей тощо. 28 травня 2010 року
ОСОБА_2 на виконання умов довіреності,
діючи від імені ОСОБА_1 отримав гроші за
договором позики, про що склав
відповідну розписку. Посилаючись на
вказані обставини зазначив, що
підстави для визнання договору позики
грошей, що було укладено 28 травня 2010
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за
№606, недійсними відсутні та просив
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився, про час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
про причину неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, докази в
їх сукупності, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

Згідно до положень ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідншення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої строни, яку
вона представляє.

Статтею 238 ЦК України встановлено, що
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє.

Судом встановлено, що відповідно до
виданої 27 травня 2010 року довіреності,
яка зареєстрована в реєстрі за № 589 та
посвідчена приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на
отримання позики в її інтересах з
правом підписувати договір позики,
розписуватись за неї, одержати гроші за
договором позики, скласти розписку про
отримання грошей, передати в іпотеку
належний їй будинок з надвірними
будівлями, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

28 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
від імені та в інтересах якої діяв
ОСОБА_2, було укладено договір позики
грошових коштів, що посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №606 (а.с.
9-10).

Відповідно до п. 1 договору позики
грошей позикодавець при укладенні
договору передав у власність
позичальникові строком до 21 червня 2010
року, грошові кошти в розмірі 1 975 000,00
грн. що за середнім курсом продажу
доларів США приватним особам
комерційними банками міста Харкова
складає 250 000,00 доларів США. Факт
одержання суми позики підтверджується
розпискою, власноручно написаною
ОСОБА_2 в момент передачі суми позики
(а.с.9-11).

При укладенні вказаного договору
ОСОБА_2 діяв від імені та в інтересах
позивача ОСОБА_1

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 25 лютого 2011 року у
цивільній справі №2-1222/11 за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2,
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про стягнення заборгованості за
договором позики грошей, яке було
залишено без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.02.2012 року, позовні вимоги
позивача було задоволено та стягнуто
на його користь з ОСОБА_1
заборгованість за договором позики у
розмірі 3 952 751 грн. та судові витрати.
(а.с. 12-15, 16-18).

Вказаними рішеннями встановлено, що
28.5.2010 року ОСОБА_2 на виконання умов
наданої йому довіреності, діючи від
імені ОСОБА_1, отримав для ОСОБА_1 від
ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1 975 000
грн. за договором позики , про що склав
розписку.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 25 жовтня 2011 року у
цивільній справі № 2-3027/11 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6,
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про стягнення коштів, виконання
повіреним обов'язку щодо передачі
грошей за договором позики довірителю
та стягнення моральної шкоди, яке було
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Харківської області від 27.06.2012
року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.01.2013 року, позовні вимоги
позивача було задоволено частково та
стягнуто на її користь з ОСОБА_2 1 975 000
грн. отриману від ОСОБА_6 в результаті
укладення договору позики від 28.05.2010
року в інтересах ОСОБА_1, що
зберігаються у нього без достатньої
підстави та судові витрати. (а.с. 19-23,
24-27, 28-31).

Вказаними рішеннями було встановлено,
що між сторонами було укладено
договорі доручення, за яким ОСОБА_2 на
підставі виданої позивачем на його ім'я
довіреності, уклав договір позики, на
підставі якого отримав від позикодавця
для позичальника 1 975 000грн., які ОСОБА_1
не передав і без достатньої правової
підстави утримує їх у себе.

Згідно до положень ст. 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК
України, є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У свою чергу, зміст договору складають
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК
України).

Згідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Вищезазначеними судовими рішеннями,
які на час розгляду даної цивільної
справи набрали законної сили, було
встановлено факт укладення між ОСОБА_6
з одного боку, та ОСОБА_1, в особі її
представника ОСОБА_2 - з іншого боку,
договору позики у розмірі 1 975 000 грн., та
отримання їх ОСОБА_2 від ОСОБА_6

Тобто, факт передачі грошових коштів
повіреному ОСОБА_2 у відповідності до
договору, встановлено рішенням суду.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину є:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги про
недійсність зазначеного договору,
позивач посилався на те, що він є
фіктивним, посилаючись на те, що при
укладенні спірного договору його
сторони не мали наміру створення
правових наслідків, та грошові кошти у
розмірі 1 975 000 грн., які було передбачено
договором фактично не передавалися, а
ОСОБА_2 було отримано грошові кошти у
іноземній валюті у розмірі 250 000 доларів
США.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми
фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він вчиняється його
учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов'язків, тобто "про людське око",
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними так і цілком законними.
Водночас фіктивний правочин може
взагалі не мати правової мети.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений (нотаріальне посвідчення,
державна реєстрація).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
врахувати, що саме по собі невиконання
правочину сторонами не означає, що
укладено фіктивний правочин. Якщо
сторонами не вчинено будь-яких дій на
виконання такого правочину, суд
ухвалює рішення про визнання правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Таким чином, визнання договору
недійсним у зв'язку з його фіктивністю
має свої особливості, а саме: у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

За фіктивним правочином сторони не
вчиняють жодних дій на виконання
фіктивного правочину, оскільки ознака
вчинення правочину для вигляду має
бути властива діям усіх сторін
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що в
оскаржуваному нотаріально
посвідченому договорі сторони
визначили всі істотні умови договору
позики та своїми підписами
підтвердили, що, зокрема вказаний
правочин вчиняється з наміром
створення відповідних правових
наслідків (не є фіктивним).

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
підстав для визнання фіктивним
договору, оскільки не доведено умислу
всіх сторін договору на фіктивність
правових наслідків, так як ОСОБА_2, як
представник позивача, добровільно
уклав цю угоду, сторони приступили до
її виконання та ОСОБА_2 отримав кошти
для позивача, розуміючи правові
наслідки укладення договору.

Окрім того, згідно до положень ст. 99
Конституції України грошовою одиницею
України є гривня. Вказана стаття
визначає правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Обставини, встановлені рішеннями
Московського районного суду м.Харкова
від 25.02.2011 року та Комінтернівського
районного суду м.Харкова від 25..10.2011
року, свідчать, що дії сторін були
спрямовані на виникнення між ними
правовідносин, які виникають на
підставі договору позики, і для
виникнення цих правовідносин не має
значення валюта у якій його було
вчинено.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
по зверненню фізичної чи юридичної
особи, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Питання щодо стягнення судових витрат
суд вирішує у відповідності до
положень ст. 88 ЦПК України

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 79, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. Ю. Онупко