Справа № 522/2210/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року
Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого -
судді - Бондаря В.Я.

при секретарі - Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Одеси цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за
участю третьої особи Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради про позбавлення
батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до
відповідача, в якому просить позбавити
його батьківських прав у відношенні
неповнолітньої доньки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому посилається на
те, що відповідач вихованням дитини не
займається, не цікавиться її станом
здоров'я, не спілкується з нею, сплачує
аліменти, розмір яких є недостатніми
для утримання доньки, додаткову
матеріальну допомогу не надає, що
вказує на його байдужість до дитини.

У судовому засіданні позивач позовну
заяву підтримала, просила задовольнити
у повному обсязі. Представник
відповідача у судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечувала.

Представник третьої особи - Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був сповіщений належним чином,
причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб й лише в межах
заявлених ним позовних вимог та на
підставі доказів сторін й інших осіб
які беруть учать у справі.

Відповідно до ст.ст. 159, 151 СК України
батьки мають право і зобов'язані
виховувати своїх дітей, піклуватися
про їхнє здоров'я, фізичний, духовний,
моральний розвиток, навчання, готувати
їх до самостійного життя.

Право на звернення до суду з позовом
про позбавлення батьківських прав
мають один з батьків, опікун,
піклувальник, особа, в сім'ї якої
проживає дитина, заклад охорони
здоров'я, навчальний або інший дитячий
заклад, в якому вона перебуває, орган
опіки та піклування, прокурор, а також
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років (ст. 165 СК України).

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав», особи
можуть бути позбавлені батьківських
прав лише щодо дитини, яка не досягла
вісімнадцяти років, і тільки з підстав,
передбачених ст. 164 СК..

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено
перелік відстав за яких мати, батько
можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, зокрема, якщо вона,
він: не забрали дитину з пологового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування;
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини;
жорстоко поводяться з дитиною; є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України в п.15 постанови від 30.03.2007р.
№3 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»,
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Судом встановлено, що 21 березня 2007 року
заочним рішенням Київського районного
суду міста Одеси по справі № 2-393/07 позов
ОСОБА_1 було задоволено, ОСОБА_2 визнано
батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач є батьком ОСОБА_3, про що
свідчить також свідоцтво про
народження серії НОМЕР_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06.12.2007 року позов ОСОБА_1 про
стягнення аліментів задоволено,
стягнуто з ОСОБА_2 на її користь
аліменти у твердій грошовій сумі у
розмірі 235 гривень щомісячно на
утримання дочки - ОСОБА_3 до досягнення
нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2
року. Згідно розрахунку заборгованості
по аліментам, наданої державним
виконавцем другого Приморського ВДВС
Одеського МУЮ, встановлено, що станом
на 10.04.2014 року у ОСОБА_2 заборгованості
по сплаті аліментів немає.

Відповідно до п. 26 постанови пленуму
Верховного суду України від 12.06.2009 N 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи (причини
пропуску позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення. Виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК в
порядку, передбаченому статтями 185, 187,
189 ЦПК.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повно і всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених доказами, що
були досліджені в судовому засіданні,
вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони
є рівними учасниками судового розгляду
та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи не вбачається, а
позивачем не надано суду доказів, які
свідчать про ухилення відповідачем від
виконання своїх обов'язків щодо
виховання дитини, у чому полягає винна
поведінка відповідача у свідомому
нехтуванні своїми обов'язками.

Суд враховує, що відповідно до
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.03.2007р. №3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема, ставлення батьків до
дітей.

Суд приймає до уваги посилання
представника відповідача, що ОСОБА_2
проявляє бажання займатися вихованням
дитини, однак існують перешкоди зі
сторони позивача, а також те, що у
зв'язку зі своєю професійною
діяльністю, він багато часу проводить у
рейсі. Тому, суд приходить до висновку,
що наявні в матеріалах цивільної
справи докази не є достатніми для
обґрунтованості висновку про ухилення
відповідачем від виховання доньки,
оскільки зібрані докази не свідчать
про байдуже ставлення до дитини та
свідоме нехтування відповідачем
своїми батьківськими обов'язками.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209,
ст.ст. 213-215, ст. 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:

Бондар В.Я.