Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року Волноваський
районний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:
Голуб Т.І.

при секретарі
Фоміних С.В.

позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Волноваха цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання угод недійсними,

В С Т А Н О В И В:

18.07.2014 року позивачка звернулась до
суду із зазначеним позовом, вказуючи,
що 23.04.2011 року між нею та відповідачем
були укладені договори дарування
житлового будинку та земельної ділянки
площею 0,25 га, які розташовані в АДРЕСА_1
та раніше належали їй на праві
власності. Про те, що були укладені
договори дарування їй стало відомо
після того, як адвокат зробив запити до
БТІ м. Волноваха, а потім, за її ж
зверненням, із відділу земельних
ресурсів Волноваського району
стосовно земельної ділянки. Коли
укладались вказані угоди їй було 83 роки
і вона потребувала догляду та
нормального харчування, що обіцяв
забезпечити їй відповідач, за що вона
повинна була переоформити на нього
свій будинок та земельну ділянку,
тобто, як розуміла вона, треба було
укласти з ним договори довічного
утримання і, знаходячись у нотаріуса,
вона не сумнівалась у законності угод.
Два роки після укладення угод
відповідач виконував свої обов*язки по
її утриманню, але потім з осені 2013 року
між нею та невісткою стали виникати
сварки та різні конфлікти, з приводу
чого вона неодноразово зверталась з
заявами до сільської ради та
дільничного інспектора, але ніяких мір
з їх боку до відповідача та його жінки
не приймалося. Вважає, що укладені
угоди є удаваними, оскільки фактично
повинні бути угоди довічного
утримання, яку вони з відповідачем
виконували фактично до осені 2013 року.
Просить суд визнати угоди недійсними
та поновити їй строк звернення із
заявою до суду, оскільки вважає, що
право її відповідачем фактично було
порушено восени 2013 року.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги, на їх
задоволенні наполягає.

Відповідач позов не визнав та пояснив,
що позовні вимоги є безпідставними та
необгрунтованими, оскільки позивачка є
його матір*ю, яка просила його
доглядати за нею і тому він з
дружиною стали проживати разом з
матір*ю у її будинку. Подарувати йому
будинок та земельну ділянку була
ініціатива матері. Між ними були
нормальні стосунки, поки він не почав
будувати будинок для проживання там із
своєю сім*єю поряд з будинком, у якому
вони проживають разом з позивачкою до
наступного часу.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи, вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається,
що кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 235 ЦК України, удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Судом встановлено, що 23.04.2011 року між
позивачкою та відповідачем були
укладені договори дарування, згідно з
якими позивачка подарувала, а
відповідач отримав у дар жилий будинок
з надвірними побудовами за АДРЕСА_1.
Зазначені договори посвідчені
приватним нотаріусом Волноваського
районного нотаріального округу та
зареєстровані у реєстрі відповідно за
№619 та №621 на підставі спірних
договорів дарування.

Як вбачається із пояснень сторін у
судовому засіданні, з 2011 року і до
наступного часу вони проживають у
спірному жилому будинку однією сім*єю і
конфлікти на побутовому грунті
виникають у позивачки лише з
невісткою, але навіть і ці обставини не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні. Про неможливість
витребування доказів позивачкою
остання суду не заявляла.

Суд вважає, що позивачкою не надано
доказів, що обидві сторони, укладаючи
договір дарування, бажали приховати
договір довічного утримання, який вони
насправді вчинили і підстави для
задоволення позову, передбачені ст. 235
ЦК України, відсутні.

Крім того, закон не передбачає
недійсність удаваного правочину, а
лише пропонує застосовувати до
відносин сторін норми, що регулюють той
правочин, який сторони дійсно мали на
увазі, але позивачка вимог про визнання
укладених між нею та відповідачем
правочинів удаваними не заявляє.

З урахуванням віку позивачки суд
вважає можливим поновити їй строк для
звернення із заявою до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України,
на підставі ст.ст. 203, 235, 257, 261 ЦК України,
суд

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення із
заявою до суду.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання укладених між ними:
договору дарування жилого будинку з
надвірними побудовами за АДРЕСА_1
посвідченого 23.04.2011 року приватним
нотаріусом Волноваського районного
нотаріального округу та
зареєстрованого у реєстрі за №619 та
договору дарування земельної ділянки
для будівництва, обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд площею 0,2500 га, розташованої по
АДРЕСА_1 посвідченого 23.04.2011 року
приватним нотаріусом Волноваського
районного нотаріального округу та
зареєстрованого у реєстрі за №621,
недійсними, відмовити

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Волноваський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:

25.12.2014