У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Дербенцевої
Т.П., Парінової І.К.,

Савченко В.О.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
Дніпропетровського міжрайонного
природоохоронного прокурора в
інтересах держави в особі Державного
управління з охорони навколишнього
природного середовища до Кіровської
селищної ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області,
відділу Держкомзему у
Дніпропетровському районі та ОСОБА_3
про визнання недійсним державного акта
на право власності на земельну ділянку,
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 20 квітня
2011 року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року Дніпропетровський
міжрайонний природоохоронний прокурор
в інтересах держави в особі Державного
управління з охорони навколишнього
природного середовища звернувся до
суду з указаним позовом, просив визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯА
№ 178261 площею 0,1228 га по АДРЕСА_1, виданий
на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його
державну реєстрацію.

Позов обґрунтовано тим, що за
результатами перевірки додержання
земельного законодавства Кіровською
селищною радою Дніпропетровського
району Дніпропетровської області
встановлено, що рішенням Кіровської
селищної ради Дніпропетровської
району Дніпропетровської області від 23
березня 2005 року «Про приватизацію
земельних ділянок» ОСОБА_3 було надано
у власність земельну ділянку площею
0,1228 га по АДРЕСА_1. На
підставі цього рішення 8 липня 2005 року
ОСОБА_3 видано державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку серії ЯА № 178261. Державний акт
видано ОСОБА_3 без оформлення проекту
відведення земельної ділянки
відповідно до ст. 116 ЗК України та
отримання відповідного погодження
державного управління з охорони
навколишньою природного середовища.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 20 квітня 2011 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року, позов задоволено. Визнано
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯА
№ 178261 площею 0,1228 га
по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_3 Скасовано
реєстрацію зазначеного державного
акта у Книзі записів реєстрації
державних актів на прав власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі та в електронному реєстрі, який
зареєстровано № 94. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що проект відведення спірної
земельної ділянки не розроблявся,
відповідні погодження компетентних
органів не отримувалися, рішення
селищної ради, на підставі якого ОСОБА_3
видано державний акт, скасовано за
протестом прокурора. Крім того,
земельна ділянка знаходиться у
прибережній захисній смузі водойми.

Апеляційний суд також дійшов висновку,
що скасування державного акта,
виданого на ім'я ОСОБА_3, не змінює та не
порушує права ОСОБА_4 Постанова
Жовтневого суду м. Дніпропетровська
від 2 серпня 2013 року про скасування
рішення Кіровської селищної ради № 127
від 12 грудня 2006 року, яким скасовано
рішення Кіровської селищної ради
Дніпропетровської району
Дніпропетровської області від 23
березня 2005 року «Про приватизацію
земельних ділянок», може бути виключно
підставою для перегляду рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 20 квітня
2011 року за нововиявленими обставинами.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій не можна
погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням
Кіровської селищної ради
Дніпропетровської району
Дніпропетровської області від 23
березня 2005 року «Про приватизацію
земельних ділянок» ОСОБА_3 було надано
у власність земельну ділянку площею
0,1228 га по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення 8 липня
2005 року ОСОБА_3 отримала державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 178261.

22 березня 2006 року ОСОБА_3 відчужила
земельну ділянку площею 0,1228 га по
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_6

Рішенням Кіровської селищної ради № 127
від 12 грудня 2006 року за протестом
прокурора було скасовано рішення
Кіровської селищної ради
Дніпропетровської району
Дніпропетровської області від 23
березня 2005 року «Про приватизацію
земельних ділянок».

Як встановлено також апеляційним
судом, 7 серпня 2007 року ОСОБА_6 відчужила
на підставі договору купівлі-продажу
зазначену земельну ділянку ОСОБА_4

Постановою Жовтневого суду м.
Дніпропетровська від 2 серпня 2013 року
скасовано рішення Кіровської селищної
ради № 127 від 12 грудня 2006 року, яким
скасовано рішення Кіровської селищної
ради Дніпропетровської району
Дніпропетровської області від 23
березня 2005 року «Про приватизацію
земельних ділянок».

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 78 ЗК України
право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Земля в Україні може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Поза увагою суду першої інстанції
залишилося те, що власником спірної
земельної ділянки є ОСОБА_4 відповідно
до договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 7 серпня 2007 року.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції
належним чином не встановив обставини
справи, не вирішив питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.

З огляду на те, що рішення районного
суду впливає на право власності ОСОБА_4
на належну йому на підставі договору
купівлі-продажу земельну ділянку не
можна погодитися із висновком
апеляційного суду, що скасування
державного акта, виданого на ім'я
ОСОБА_3, не змінює та не порушує права
ОСОБА_4

Не можна погодитися із рішенням суду
першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На обґрунтування позовних вимог
прокурор посилався на те, що проект
відведення спірної земельної ділянки
не розроблявся, відповідні погодження
компетентних органів не отримувалися,
спірна земельна ділянка належить до
земель водного фонду і тому не може
передаватися у приватну власність
громадян.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Частиною 2 ст. 58 ЗК України визначено, що
для створення сприятливого режиму
водних об'єктів уздовж морів, навколо
озер, водосховищ та інших водойм
встановлюються водоохоронні зони,
розміри яких визначаються за проектами
землеустрою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЗК України (у
редакції, яка була чинна на час
передачі ОСОБА_3 у власність спірної
земельної ділянки) вздовж річок, морів
і навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Розмір та межі
прибережної захисної смуги уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Згідно із ст. 88 Водного кодексу України
у редакції, яка була чинна на час
передачі ОСОБА_3 у власність спірної
земельної ділянки, з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Прибережні
захисні смуги встановлюються по
обидва береги річок та навколо водойм
уздовж урізу води (у меженний період)
шириною: для малих річок, струмків і
потічків, а також ставків площею менше
3 гектарів - 25 метрів; для середніх
річок, водосховищ на них, водойм, а
також ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна
схилів перевищує три градуси,
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється. У межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися. Уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів виділяється
прибережна захисна смуга шириною не
менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 Водного кодексу
України зовнішні межі водоохоронних
зон визначаються за спеціально
розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (ч. 6 ст. 87 Водного кодексу
України).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 травня 1996 року № 486 затверджено
Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них (далі -
Порядок), яким визначено, що цей Порядок
встановлює єдиний правовий механізм
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них. У межах
водоохоронних зон виділяються землі
прибережних захисних смуг та смуги
відведення з особливим режимом їх
використання відповідно до статей 88 - 91
Водного кодексу України. Розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку проекти
водоохоронних зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Відповідно до ч. 7 ст. 87 Водного кодексу
України саме виконавчі комітети
місцевих рад зобов'язані доводити до
відома населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях.

Отже, для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду,
законодавством України передбачений
відповідний порядок. Як встановлено
судами, проект прибережної захисної
смуги та водоохоронної зони річки
Дніпро по вул. Дніпровській у с.
Кіровське Дніпропетровського району
Дніпропетровської області не
розроблявся.

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд
першої інстанції належним чином не
перевірив, чи перебуває спірна
земельна ділянка у прибережній
захисній смузі річки Дніпро по вул.
Дніпровській у с. Кіровське
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно із п. 1 Положення про Державне
управління з охорони навколишнього
природного середовища в областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України N 548 від 19 грудня 2006,
Державне управління охорони
навколишнього природного середовища в
областях, містах Києві та Севастополі
є територіальним органом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України і входить до
сфери його управління. Управління в
межах своїх повноважень забезпечує
реалізацію державної політики в галузі
охорони навколишнього природного
середовища, раціонального
використання, відтворення та охорони
природних ресурсів, поводження з
відходами (крім поводження з
радіоактивними відходами),
забезпечення екологічної та у межах
своєї компетенції радіаційної безпеки
на відповідній території. Повноваження
Управління поширюються на територію
відповідної області, міст Києва та
Севастополя. Повноваження Державних
управлінь охорони навколишнього
природного середовища в Одеській,
Миколаївській, Херсонській,
Запорізькій, Донецькій областях та
міста Севастополя в межах акваторії,
що межує з урізом води відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, поширюються на землі
водного фонду вздовж Чорного та
Азовського морів, навколо заток та
лиманів, навколо Кримського
півострова, внутрішні морські води,
територіальне море, виключну
(морську) економічну зону України,
континентальний шельф України, а також
на об'єкти, що розташовані в зазначених
зонах.

Із матеріалів справи убачається, що
спірна земельна ділянка була виділена
ОСОБА_3 рішенням 22 сесії 4 скликання
Кіровської селищної ради від 23 березня
2005 року для будівництва та
обслуговування житлового будинку.
Державний акт на право власності на
земельну ділянку ОСОБА_3 видано
Дніпропетровським районним відділом
земельних ресурсів.

Вирішуючи спір, суди не зазначили, які
права держави в особі Державного
управління з охорони навколишнього
природного середовища порушені
виданим ОСОБА_3 державним актом на
право власності на земельну ділянку.

Оскільки допущені порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
у справі судові рішення необхідно
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 20 квітня 2011 року, ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко

І.М. Фаловська