Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №276/1579/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Сульженко Леонід Петрович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 травня 2014 року апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Миніч Т.І.,

суддів:
Трояновської Г.С.,

Павицької
Т.М.,

при секретарі судового

засідання
ОСОБА_2,

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

на рішення Володарсько-Волинського
районного суду від 26 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсними
та скасування договорів дарування
земельної ділянки та припинення права
власності, - в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся
до суду з позовом. З урахуванням
збільшених вимог просив визнати
недійсними та скасувати договори
дарування земельної ділянки, укладені:
07.03.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6; 30.03.2012
року - між ОСОБА_6 та ОСОБА_4; припинити
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку. В обґрунтування позову
зазначав, що 07.06.1994 року було
нотаріально посвідчено договір
купівлі-продажу, за яким він придбав
незакінчений будівництвом житловий
будинок по АДРЕСА_1. До нього також
перейшло право на земельну ділянку, на
якій розташований придбаний будинок. В
подальшому йому стало відомо, що
рішенням 15-ї сесії двадцять четвертого
скликання №31 від 28 квітня 2004 року
ОСОБА_3 була надана вказана земельна
ділянка в оренду на 5 років під забудову
та обслуговування жилого будинку по
АДРЕСА_1. Рішенням 4-ої сесії п'ятого
скликання Володарськ-Волинської
селищної ради №122 від 20.10.2006 року ОСОБА_3
було передано безкоштовно в приватну
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства земельну ділянку площею
0,089га. по АДРЕСА_1. Рішенням 12-ї сесії
п'ятого скликання №283 від 25 липня 2007
року було затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
документів, які посвідчують право
власності переданої безкоштовно у
власність ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки. Всі вказані вище рішення
Володарськ-Волинської селищної ради
були визнані нечинними та скасовані
рішенням Володарсько-Волинського
районного суду від 22 квітня 2013 року, яке
набрало законної сили. Тому вважав, що
він має право на спірну земельну
ділянку, а відповідачі незаконно
заволоділи нею. Оспорювані угоди
вважав такими, що суперечать вимогам
закону та порушують публічний порядок.

Рішенням Володарсько-Волинського
районного суду від 26 березня 2014 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано
договір дарування земельної ділянки
від 07 березня 2012 року, укладений між
дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим
ОСОБА_6 розміром 0,0922 га. - кадастровий
номер :01:001:0167, яка розташована в
АДРЕСА_1. Цим же рішенням припинено
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку розміром 0,0922 га. - кадастровий
номер :01:001:0167, яка розташована в
АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_5 сплачений судовий збір в сумі
229,40 грн. В іншій частині позов залишено
без задоволення за безпідставністю.

У поданих апеляційних скаргах ОСОБА_3
та ОСОБА_4 просять скасувати зазначене
рішення в частині задоволення позовних
вимог та ухвалити в цій частині нове
рішення - про відмову в задоволені
позову. На думку апелянтів, рішення
суду першої інстанції в оскаржуваній
частині ухвалено з грубим порушенням
норм процесуального права,
неправильним застосуванням норм
матеріального права, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду в
частині відмови у стягненні витрат на
правову допомогу та ухвалити в цій
частині нове рішення - про стягнення
витрат на правову допомогу. На думку
апелянта, рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині є
незаконним та необґрунтованим.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційних
скаргах, суд вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 7 червня
1994 року позивач ОСОБА_5 придбав у
Володасько-Волинському
райсільгоспкомунгоспі незавершений
будівництвом житловий будинок по
АДРЕСА_1. Зазначений договір є чинним.

Попередньому власнику вказаного
нерухомого майна було виділено під
забудову будинку 0,07 га. землі.

Зазначені обставини встановлені
рішенням Володарсько-Волинського
районного суду від 22 квітня 2013 року
(а.с.6-8).

Відповідно до роз"яснень, що
викладені в п.18"г" постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16.04.2004
року „Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК
до набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалося у договорі
відчуження.

У зв"язку з тим, що позивач на законних
підставах набув право користування
земельною ділянкою, призначеною для
обслуговування жилого будинку, суд
першої інстанції правильно вважав, що
порушене право позивача як
землекористувача, підлягає захисту.

Із таких же мотивів зазначеним вище
судовим рішенням були скасовані
рішення Володарсько-Волинської
селищної ради, за якими спірна земельна
ділянка була виділена відповідачці
ОСОБА_3 та передана їй у власність
шляхом приватизації.

За час, протягом якого були чинними
правовстановлюючі документи на спірну
ділянку на ім"я ОСОБА_3, остання за
нотаріально посвідченим договором від
7 березня 2012 року подарувала землю
ОСОБА_6 (а.с.26).

Визнаючи зазначену угоду недійсною,
суд першої інстанції обгрунтовано
вважав, що вона суперечить вимогам
закону, зважаючи на наступне.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п"ятою та шостою ст.203
цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК).

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч.1 ст.203 ЦК).

Така ж правова позиція висловлена і в
роз"ясненнях, викладених в п.п.2,8
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" (надалі Постанови).

На час укладення оспорюваної угоди на
користь ОСОБА_6 позивач у встановленому
законом порядку не був позбавлений
права користування земельною ділянкою
та права власності на недобудований
будинок, який був на ній розміщений.

За таких обставин суд першої
інстанції суд обгрунтовано визнав цей
договір недійсним. Підстав для
скасування рішення суду в цій частині
вимог апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність в даний час на спірній
землі будь-якої забудови правового
значення не мають та висновків суду не
спростовують, оскільки
правовстановлюючий документ, за яким
позивач набув право на нерухоме майно,
є чинним. Тобто, він не позбавлений
права власності і фактично залишається
власником недобудованого будинку.

Разом з тим, припиняючи право
власності ОСОБА_7 на спірну ділянку, суд
не врахував наступного.

До відповідачки ОСОБА_7 таке право
перейшло від ОСОБА_6 на підставі
договору дарування від 30.03.2012 року
(а.с.128).

Вимоги позивача в цій частини
зводилися до визнання недійсною цієї
угоди.

Разом з тим, частково задовольняючи
позов в цій частині, в порушення вимог
ст.11 ЦПК, суд вважав, що цей договір є
нікчемним.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо.

Підстав для визнання зазначеного
правочину недійсним відповідно до ст.228
ЦК не було, оскільки не доведена вина
однієї із його сторін у намірі порушити
публічний порядок (п.18 Постанови).

Крім того, відповідно до роз"яснень, що
викладені в п.10 Постанови не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ст.388 ЦК.

Разом з тим, в даному випадку позивач
є користувачем, а не власником спірної
земельної ділянки. Тому він вправі
захистити своє право в інший спосіб,
передбачений ст.152 ЗК.

Суд першої інстанції не звернув
уваги на те, що стаття 140 ЗК містить
вичерпний перелік підстав припинення
права власності на земельну ділянку.
Проте, в даному випадку жодної із
зазначених в ній підстав немає.

За наведених обставин та відповідно
до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову в позові.

Крім того, оскаржуване рішення, на
думку апеляційного суду також підлягає
зміні і в частині розміру судових
витрат.

Так, відмовляючи в стягненні витрат
на правову допомогу, суд виходив з того,
що повноваження представника позивача
як адвоката належним чином не
підтверджені. Проте, в повнім мірі з
такими висновками погодитись
неможливо.

Спочатку представництво інтересів
позивача здійснювалося на підставі
довіреності (а.с.29).

Проте, в подальшому у березні 2014 року
на підтвердження факту надання
правової допомоги адвокатом позивачем
було надано договір та додатковий
договір (а.с.130-131,153). До апеляційної
скарги позивачем також надано копії
свідоцтва на заняття адвокатською
діяльністю та посвідчення адвоката
(а.с.199,200).

Відповідно до ч.4 ст.42 ЦПК повноваження
адвоката як представника також
посвідчуються ордером, який виданий
відповідним адвокатським об"єднанням,
або договором.

Із змісту п.2 ч.2 ст.79, ч.1 ст.84, ч.1 ст.88
ЦПК випливає, що судовими витратами,
які підлягають відшкодуванню стороні у
разі задоволення позову, є витрати,
пов"язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права.

Зважаючи на те, що статус
представника позивача як адвоката
підтверджений лише з березня 2014 року,
то лише з цього часу можна обраховувати
період, протягом якого він надавав
правову допомогу як адвокат і саме з
цього часу підлягають відшкодуванню
понесені позивачем витрати на правову
допомогу.

Згідно наданих позивачем платіжних
документів, за вказаний період він вніс
на банківський рахунок адвоката 2000 грн.

Оскільки позов задоволено частково,
то судові витрати на правову допомогу
підлягають відшкодуванню пропорційно
до розміру задоволених вимог, тобто у
розмірі 1000 грн.

У зв"язку з цим рішення суду в цій
частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 задоволити частково.

Скасувати рішення
Володарсько-Волинського районного
суду від 26 березня 2014 року в частині
вимог про припинення права власності,
ухваливши в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні
позову до ОСОБА_4 про припинення права
власності.

Змінити рішення в частині визначення
розміру судових витрат. Збільшити
розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_5 судових витрат з 229,4 грн. до 1344,1
грн.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: