УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Червинської М.Є.,
Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_6, про визнання договору
довічного утримання недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_5, подану
представником - ОСОБА_7, на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 5 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона та ОСОБА_8 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1954
року. За час шлюбу ними було збудовано
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
право власності на який було
зареєстровано на ОСОБА_8 Земельна
ділянка площею 586 кв.м., на якій
розташований вказаний будинок
приватизована ОСОБА_8 і 22
травня 2007 року він отримав державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку. Зазначала, що вказане
нерухоме майно належало їм на праві
спільної сумісної власності подружжя.
26 грудня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5
було укладено договір довічного
утримання, за яким ОСОБА_5 зобов'язалася
довічно утримувати ОСОБА_8 Вважала, що
вказаний договір довічного утримання є
недійсним, оскільки вона не бажала
відчуження своєї частки у спільному
майні, хоча й дала згоду на укладення
цього договору, її частка у спільному
майні подружжя не була визначена, як
вимагає ст. 747 ЦК України, із нею договір
довічного утримання не укладався.
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з
викладеним позивач просила суд визнати
недійсним вищевказаний договір
довічного утримання, та зобов'язати
ОСОБА_5 усунути їй перешкоди у
користуванні будинком по АДРЕСА_1

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 10 грудня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод у
користуванні ОСОБА_4 кімнатами 1-5 та 1-2
будинку АДРЕСА_1. У решті позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 5 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині позову
ОСОБА_4 про визнання договору довічного
утримання недійсним скасовано та в цій
частині ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено. Визнано недійсним
договір довічного утримання від 26
грудня 2012 року, зареєстрований у
реєстрі за № 3820 і посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_9
Черкаського міського нотаріального
округу, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5
У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судового рішення в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

У ч. 1 ст. 747 ЦК України передбачено, що
подружжя, яким майно належить на праві
спільної сумісної власності, може
укласти договір довічного утримання.
Відчужувачами у такому випадку
виступають подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України, якщо
відчужувачем є один із співвласників
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, договір довічного
утримання (догляду) може бути укладений
після визначення частки цього
співвласника у спільному майні або
визначення між співвласниками порядку
користування цим майном.

Згідно з ч. 2 ст. 747 ЦК України
встановлено порядок укладення
договору довічного утримання за
наявності одного відчужувача із
співвласників спільної сумісної
власності.

Спеціальною нормою до ч. 2 ст. 747 ЦК
України є ч. 1 ст. 67 СК України, згідно із
якою дружина, чоловік мають право
укласти з іншою особою договір
купівлі-продажу, міни, дарування,
довічного утримання (догляду), застави
щодо своєї частки у праві спільної
сумісної власності подружжя лише після
її визначення та виділу в натурі або
визначення порядку користування
майном.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, на
підставі доказів, наданих сторонами й
належним чином оцінених судом (ст. 212
ЦПК України), виходив із того, що
спірний житловий будинок та земельна
ділянка були набуті ОСОБА_8 та ОСОБА_4 за
час шлюбу, відтак, є спільною сумісною
власністю подружжя; при укладенні
договору довічного утримання ідеальні
частки подружжя у спільному майні не
були визначені та не було визначено
порядок користування таким майном, а
тому вимоги позивача про визнання
договору довічного утримання
недійсним є обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваного рішення суду, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану
представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 5 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
М.Є. Червинська

А.О. Лесько

В.А. Черненко