Справа № 462/1460/14
Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3306/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря
Іванової О.О.

з участю прокурора
Пандяка М.І.,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 21 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся у лютому 2014
року із позовом, з врахуванням
уточнених вимог, прийнятих судом, про
стягнення з відповідача
заборгованості по заробітній платі в
сумі 2 714,90 грн., 21 321,61 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та 5 000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги
мотивує тим, що з 14 листопада 2012 року
до 16 січня 2013 року він перебував у
трудових відносинах з відповідачем і
працював на посаді контролера охорони.
Звільнений за власним бажанням. У день
звільнення відповідач не провів з ним
розрахунку, заборгованість по
заробітній платі з листопада 2012 року до
січня 2013 року становить 2 714,90 грн.
Вважає, що відповідач повинен сплатити
йому середній заробіток за час
затримки розрахунку в сумі 21 321,61 грн.
Вважає, що у зв'язку з невиплатою
заробітної плати йому спричинено
моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000 грн.
Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 21 березня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на користь ОСОБА_3 2 714,90 грн.
заборгованості по заробітній платі, 21
321,61 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку, а всього - 24 036,51
грн. з відрахуванням від цієї суми
передбачених законодавством податків
і зборів. В решті позову відмовлено.
Допущено до негайного виконання
рішення в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі за
один місяць в розмірі 1 357 грн. Стягнуто
з відповідача в дохід держави держави
243,60 грн. судового збору.

Рішення оскаржило Державне
підприємство «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут».

В апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на незаконність
оскаржуваного рішення та
невідповідність його нормам
матеріального і процесуального права,
просить таке скасувати в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку та в цій частині
ухвалити нове рішення про залишення
позовної вимоги без задоволення.
Посилається на те, що вказане рішення
не ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що перед позивачем існує
заборгованість по зарплаті за листопад
2012 року-січень 2013 року у розмірі 2714,90
грн. Вказує, що на підприємстві існує
значна заборгованість по заробітній
платі. На все майно та рахунки
підприємства накладено арешт, вважає,
заборгованість перед позивачем
утворилась не з вини відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, оскільки суд першої
інстанції в частині задоволення вимоги
про стягнення в користь позивача
заробітку за час затримки розрахунку
зробив свої висновки без належних
підстав, справу вирішено без
достатньої перевірки обґрунтованості
вказаної вимоги; висновки суду в цій
частині не відповідають фактичним
обставинам справи, встановленим на
підставі повної і всебічної перевірки
доказів, їх дослідження і правильної
оцінки; тому з висновками суду в цій
частині погодитися не можна.

На підставі ст.ст.11,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у
зазначеній вище частині цим вимогам не
відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 14
листопада 2012 року працював на посаді
контролера охорони у Державному
підприємстві «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» та 16 січня 2013 року
звільнений з роботи за власним
бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України
(а.с.5).

На час звільнення позивача відповідач
не провів з ним повний розрахунок,
заборгованість становить 2 714,90 грн.
(а.с.30).

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен в зазначений у цій статті строк
виплатити неоспорювану ним суму.

При звільненні позивача відповідачем
не було виконано вимоги зазначеної
правової норми, заборгованість
становить 2 714,90 грн. В цій частині позов
підлягає до задоволення. Суд першої
інстанції щодо цієї вимоги ухвалив
рішення про її задоволення, але
помилково вказав про відрахування з
цієї суми передбачених законодавством
податків і зборів, які вже враховані
при визначенні заборгованості. Відтак,
з відповідача в користь позивача
підлягає стягненню 2 714,90 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України
суд допускає негайне виконання рішення
у справі про присудження працівникові
виплати заробітної плати, але не більше
ніж за один місяць. При розгляді справи
такої категорії відповідно до ч.2
зазначеної статті суд, ухвалюючи
рішення, може допустити негайне його
виконання у разі стягнення всієї суми
боргу. Питання про негайне виконання
рішення судом першої інстанції
вирішено при ухваленні рішення
відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, з
чим слід погодитися. У цій частині
рішення не оскаржене.

Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України. Відповідальність
підприємства в разі невиплати
працівникові, що звільнився, сум, у тому
числі і нарахованої але не виплаченої
заробітної плати у строки, передбачені
ст. 116 КЗпП України, наступає у разі
порушення власником строків
розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП)
та наявності його вини.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
визначено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, якщо
роботодавець не доведе відсутності у
цьому своєї вини. У цій справі судом
встановлено, що відповідач перебуває у
важкому фінансовому становищі (на
підприємстві існує значна
заборгованість по заробітній платі та
інших обов'язкових платежах, державною
виконавчою службою у 2008-2012 р.р.
накладено арешти в межах зведеного
виконавчого провадження СДРВП № 15026541
на все майно і рахунки відповідача, які
не знято по даний час, на підприємстві
запроваджено тимчасовий скорочений
режим роботи - а.с. 23-28,34-44). Відтак, не
проведення ним повного розрахунку з
позивачем відбулося не у зв'язку з
відсутністю коштів у відповідача, а у
зв'язку з наведеними обставинами, що
дає підстави зробити висновок про
відсутність його вини у не проведенні
цього розрахунку.

Суд першої інстанції на ці обставини
уваги не звернув, неправильно
застосував матеріальний закон, який
регулює спірні правовідносини, що
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні вказаної
позовної вимоги.

Судом мотивовано рішення в частині
відмови у задоволенні вимоги про
стягнення моральної шкоди. При
встановленні фактів щодо цього судом
першої інстанції не було порушено норм
матеріального і процесуального права,
рішення суду в цій частині відповідає
вимогам закону та обставинам справи.
Висновки суду ґрунтуються на аналізі
зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід
погодитися, оскільки в цій частині ним
правильно визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Рішення суду в цій
частині слід залишити без змін,
оскільки при вирішенні зазначеної
вимоги суд правильно визначив
характер спірних правовідносин та
встановив дійсні обставини справи. У
цій частині рішення суду не оскаржено.

Розподіл судових витрат проведено
судом у відповідності до ст. 88 ЦПК
України, що не оскаржено сторонами.

Керуючись ст.303, п.п.1,2 ч.1, ст.307, ст. ст. 308,
309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319,367 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 21 березня 2014 року в частині
часткового задоволення позову ОСОБА_3
та стягнення в його користь з
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» заборгованості по
заробітній платі в сумі 2 714,90 грн., 21 321,61
грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку, а всього - 24 036,51
грн., з відрахуванням від цієї суми
передбачених законодавством податків
і зборів, - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов задовольнити частково. Стягнути
з Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» (м.Львів, вул.Наукова,7) на
користь ОСОБА_3 2 714,90 грн. (дві тисячі
сімсот чотирнадцять грн. 90 коп.)
заборгованості по заробітній платі. В
решті позову відмовити.

В частині розподілу судових витрат та
допуску рішення до негайного виконання
- рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: