АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», яка подана
представником ШУЛІКОЮ Аліною
Володимирівною, на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 06 жовтня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості,

встановила:

В травні 2014 року позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просить
стягнути з відповідача ОСОБА_3
заборгованість в сумі 31010 грн. 46 коп.,
посилаючись на невиконання умов
кредитного договору від 14 жовтня 2006
року.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» -
ШулікаА.В. подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що відповідачем не
ставилося питання про проведення
почеркознавчої експертизи кредитного
договору, тому висновки суду щодо не
укладення кредитного договору
відповідачем є безпідставними. Також
відповідач не звертався до органів
внутрішніх справ за фактом отримання
кредиту іншою особою на його ім'я. Тому
ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суд
першої інстанції помилково дійшов
висновку про безпідставність
заявлених позивачем позовних вимог у
зв'язку з відсутністю між сторонами
кредитних правовідносин.

В судовому засіданні представник
апелянта - Олейнік  Н.О. підтримала
апеляційну скаргу та просила
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 вважав доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просив залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
представник ПАТ КБ «ПриватБанк»
просив стягнути з ОСОБА_3
заборгованість в сумі 31 010 грн. 46 коп.,
посилаючись на невиконання умов
кредитного договору, укладеного 14.10.2006
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
відповідачем, відповідно до якого
відповідачеві було надано кредит у
розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 6.5 договору відповідач
зобов'язався погашати заборгованість
за кредитом, відсотками за його
використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах, передбачених
договором. Однак свої зобов'язання не
виконав, у встановлений строк кредит не
повернув, внаслідок чого станом на
13.04.2014 року виникла заборгованість за
кредитним договором в розмірі 31 010 грн.
46 коп., яка складається із:
заборгованості по кредиту - 4936 грн. 80
коп., заборгованості по відсотках за
користування кредитом - 24 120 грн. 78 коп.
За порушення виконання зобов'язання
нараховані штрафи в розмірі 500 грн.
(фіксована частина) та в розмірі 1452 грн.
88 коп. (процентна складова).

Судом першої інстанції встановлено що
14.10.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_3, що надав
паспорт серії НОМЕР_2 був укладений
договір про відкриття рахунку та
надання кредитного ліміту в сумі 5000
грн. зі сплатою 3% щомісячно.

За повідомленням Подільського РУ ГУ
МВС України в м. Києві та витягу з
комп'ютерної бази АІПС «Армор», ОСОБА_3
05.06.1999 року звертався з приводу втрати
паспорта на його ім'я серії НОМЕР_2
виданого Подільським РУ 22.11.1997 року.

З копії паспорта на ім'я ОСОБА_3 серії
НОМЕР_2 виданого Подільським РУ 22.11.1997
року та долученого до матеріалів
справи позивачем, вбачається, що він
містить фотографію не відповідача, а
іншої особи.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
не надано беззаперечних доказів, що
спірний кредитний договір укладався
саме з відповідачем та ним
отримувались кредитні кошти.
Відповідачем ОСОБА_3 05.06.1999 року у
встановленому порядку була подана
заява до правоохоронних органів про
втрату паспорта та на момент укладення
кредитного договору він більше семи
років був документований іншим
паспортом, отже, кредитний договір був
укладений з особою, що пред'явила
недійсний паспорт.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги позивача
про те, що висновки суду ґрунтуються на
припущеннях, що для підтвердження
обставин неукладення кредитного
договору відповідачем ОСОБА_3 суд мав
призначити судову почеркознавчу
експертизу, - колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки зазначені доводи
висновків суду першої інстанції не
спростовують, адже наявних у справі
доказів достатньо для того, щоб зробити
висновок, що з відповідачем ОСОБА_3
зазначений кредитний договір не
укладався.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач додав до позовної заяви копію
паспорта громадянина України ОСОБА_3
серії НОМЕР_2 виданого Подільським РУ
ГУ МВС України в м. Києві 22.11.1997 року (
а.с. 12).

На одинадцятій сторінці зазначеного
паспорта міститься лише одна відмітка
про реєстрацію місця проживання -
АДРЕСА_1 - за 1992 рік.

Як вбачається із наданої представником
банку копії заяви позичальника на
отримання кредиту, особа, що укладала
договір, надала паспорт громадянина
України серії НОМЕР_3 , виданий 22.11.1997
року. Адреса місця реєстрації та
проживання у заяві зазначена не
повністю - не вказано назву вулиці,
проте номер будинку та квартири
співпадають із зазначеними у цьому
паспорті: АДРЕСА_2 ( а.с. 34).

Разом з тим, як правильно встановив суд
першої інстанції, станом на момент
укладення договору 14 жовтня 2006 року
відповідач ОСОБА_3 мав інший паспорт
громадянина України, що посвідчував
його особу, який був виданий 02 липня 1999
року Подільським РУ ГУ МВС України в м.
Києві серії НОМЕР_4, відповідно до його
заяви від 05.06.1999 року про втрату
паспорта.

Крім того, станом на момент укладення
кредитного договору відповідач ОСОБА_3
мав інше місце проживання, за яким був
зареєстрований, про що у його паспорті
серії НОМЕР_4 на 12-й сторінці є штамп
Святошинського РУ ГУ МВС України в м.
Києві із зазначенням адреси місця
реєстрації : АДРЕСА_3. За вказаною
адресою відповідач зареєстрований з 16
серпня 2005 року.

Також із заяви на отримання кредиту
вбачається, що особа, яка подавала
заяву, зазначила у заяві своє місце
роботи - менеджер з продажу у ТОВ «Степ
ЛТД», а також довідку цього товариства,
у якій зазначено, що він працює у
товаристві з січня 2003 року.

Проте, із витягу з комп'ютерної бази
АІПС «АРМОР» вбачається, що ОСОБА_3
01.11.2001 року був засуджений вироком
Апеляційного суду м. Києва до
позбавлення волі на 3 роки 7 місяців (
а.с. 46).

Крім того, як вбачається з посвідчення
серії НОМЕР_5, виданого управлінням
праці та соціального захисту населення
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом ІІ групи з
26.04.2005 року, а з 01.06.2007 року - інвалідом І
групи ( а.с. 29).

Відповідно до наданого для огляду в
судовому засіданні відповідачем
ОСОБА_3 дублікату картки фізичної
особи - платника податків, копію якої
також надано суду першої інстанції,
ідентифікаційний номер відповідача -
НОМЕР_1, картка видавалась ОСОБА_3 ДПІ у
Подільському районі м. Києва, а дата
внесення даних до Державного реєстру
фізичних осіб - 19.11.1998 року.

При цьому дублікат картки був виданий
ОСОБА_3 30.05.2005 року, тобто на момент
укладення кредитного договору 14.10.2006
року він мав зовсім іншу картку, ніж
надана позивачем до позовної заяви.

Як вбачається із копії картки фізичної
особи платника податків, що була надана
представником позивача до позовної
заяви, ідентифікаційний номер
зазначено той же, що і у відповідача,
але зазначена картка видана ДПА у м.
Києві, дата занесення до державного
реєстру фізичних осіб - 24.02.2000 року, а
дата видачі - 13.03.2000 року.

Також судом першої інстанції правильно
зазначено, що при порівнянні зображень
особи на копії паспорта, наданого
позивачем, серії НОМЕР_2 із зображенням
особи на паспорті відповідача ОСОБА_3,
серії НОМЕР_2, з фотографіями
відповідача у посвідченні інваліда та
в комп'ютерній базі АІПС «АРМОР»
вбачається, що у наданій позивачем
копії паспорта зображена зовсім інша
особа, ніж відповідач ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що відповідач не звертався до
правоохоронних органів із заявою про
те, що на його ім'я невідома особа
отримала кредит, колегія суддів не
приймає до уваги як необґрунтовані,
оскільки зазначена обставина не є
визначальною при вирішенні даного
спору. Разом з тим, як вбачається із
наданого Подільським РУ ГУ МВС України
в м. Києві витягу із комп'ютерної бази
АІПС «АРМОР», 28.12.2011 року відповідач
ОСОБА_3 звертався до органів внутрішніх
справ з заявою про те, що 27.12.2011 року о 21
год. 15 хв. йому телефонували невідомі та
вимагали сплатити кредит, який він не
брав.

З викладеного слідує, що позивач з 2011
року був обізнаний із запереченнями
ОСОБА_3 про те, що кредиту він не
отримував, проте, звертаючись до суду
із даним позовом у травні 2014 року,
позивач не надав жодних доказів, які б
спростовували вищевикладені докази,
при оцінці яких у сукупності
вбачається, що кредитний договір (без
номера) від 14.10.2006 року відповідачем
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не укладався.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦК України,
фізична особа набуває прав та
обов'язків і здійснює їх під своїм
ім'ям.

Відповідно до п. 1 Положення про паспорт
громадянина України, затвердженого
постановою Верховної Ради України №
2503-ХІІ від 26.06.1992 року, за змінами та
доповненнями, паспорт громадянина
України є документом, що посвідчує
особу власника та підтверджує
громадянство України. Паспорт є
дійсним для укладання
цивільно-правових угод, здійснення
банківських операцій, оформлення
доручень іншим особам для
представництва перед третьою особою
лише на території України,

якщо інше не передбачено міжнародними
договорами України.

Відповідно до п. 29 «Інструкції щодо
правил та порядку оформлення і видачі
паспорта громадянина України», якщо
громадяни, що заявили про втрату
паспортів, знайдуть їх, то на підставі
письмових заяв власників провадження у
справах припиняється, а підготовлені
до видачі паспорти знищуються. У
випадках, якщо втрачені паспорти
будуть знайдені після видачі нових,
знайдені паспорти громадяни
зобов'язані негайно здати до органів
внутрішніх справ.

Втрачені паспорти, що надійшли до
паспортної служби або столів знахідок
органів внутрішніх справ,
надсилаються спецзв'язком до органів
внутрішніх справ за місцем прописки
для вручення власникам. Якщо цим
громадянам були видані паспорти
замість втрачених, паспорти, що
надійшли, знищуються в порядку,
передбаченому пунктом 37 цієї
Інструкції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позивачем не
надано беззаперечних доказів, що саме
відповідачем укладався спірний
кредитний договір ( без номера) та
отримувалися кредитні кошти, а тому
підстави для задоволення позовних
вимог - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, у зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді: