Номер провадження: 22-ц/785/5324/14
Головуючий у першій інстанції Суворова
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 01 квітня 2014року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Департаменту охорони
здоров'я Одеської міської ради, за
участю третьої особи - комунальної
установи «Міська клінічна лікарня №11»
про відшкодування витрат на лікування,
-

встановила:

12 лютого 2014року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Департаменту охорони
здоров'я Одеської міської ради про
відшкодування витрат на лікування, в
обґрунтування якого послався на те, що
у зв'язку з хворобою вух він звернувся
до поліклініки № 5, де його направили на
рентген вух та на обстеження до
приватного сурдологічного кабінету
медичного центру «Нові медичні
технології», де за тиманограму він
сплатив 80грн., згодом за направленням
лікаря від 29 листопада 2013р. він
поступив на лікування в ЛОР відділення
комунальної установи «Міська клінічна
лікарня № 11», де йому було надане
лікування та він був вимушений
сплатити 50грн. благодійного внеску до
Одеського обласного благодійного
фонду «Медицина» та 885грн.56коп. за
призначені лікарем лікарські засоби,
які йому довелось придбати за власні
кошти.

Позивач вказав, що ч. 3 ст.49 Конституції
України передбачена безкоштовна
медична допомога. Положенням про
департамент, що затверджений рішенням
Одеської міської ради від 16 квітня 2013р.
встановлено, що Департамент охорони
здоров'я ОМР здійснює функції
головного розпорядника бюджетних
коштів у сфері «Охорона здоров'я» та
забезпечує у межах наданих повноважень
та виділених бюджетних призначень
допустимість і безоплатність
медичного обслуговування на території
м. Одеси. На підставі наведеного,
позивач вважав, що його право на
безоплатну медичну допомогу порушено,
тому просив суд стягнути з
Департаменту охорони здоров'я Одеської
міської ради на його користь втрати на
лікування у розмірі 975грн.55коп. (а.с.2-6).

Представник відповідача позов не
визнав, посилаючись на те, що позов
пред'явлений до неналежного
відповідача (а.с.21).

Ухвалою суду від 12 березня 2014р. було
залучено до участі у справі у якості
третьої особи КУ «Міська клінічна
лікаря №11» (а.с.37-38).

Рішенням суду від 01 квітня 2014року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в
повному обсязі (а.с.43,44-46).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування рішення суду та
постановлення нового рішення про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на те, що
судом порушені норми матеріального та
процесуального права, не враховані всі
обставини по справі, які мають значення
для справи, суд допустив неповноту
слідства, односторонність та
необ'єктивність процесу (а.с.51-53).

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України справа розглянута у
відсутності сторін, які були належним
чином сповіщені про слухання справи в
судовому засіданні апеляційної
інстанції, а позивач ОСОБА_2 відповідно
до ч.1 ст.77 ЦПК України - за останнім
відомим місцем проживання .

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість судового рішення,
апеляційний суд з'ясовує чи були
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти); якими
доказами мотивовано рішення, належними
чи допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримані та
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду по захист своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні й суспільні інтереси в спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.49
Конституції України кожен має право на
охорону здоров'я, медичну допомогу та
медичне страхування.

Охорона здоров'я забезпечується
державним фінансуванням відповідних
соціально-економічних,
медико-санітарних і
оздоровчо-профілактичних програм.

Держава створює умови для ефективного
і доступного для всіх громадян
медичного обслуговування. У державних
і комунальних закладах охорони
здоров'я медична допомога надається
безоплатно; існуюча мережа таких
закладів не може бути скорочена.
Держава сприяє розвиткові лікувальних
закладів усіх форм власності.

У ст. 6 Закону України «Основи
законодавства України про охорону
здоров'я» (далі - Закону) визначено, що
кожний громадянин України має право на
охорону здоров'я, що, зокрема,
передбачає: а)медичний огляд, який є
необхідним для підтримання здоров'я
людини; д)кваліфіковану медичну
допомогу, включаючи вільний вибір
лікаря, вибір методів лікування
відповідно до його рекомендації і
закладу охорони здоров'я; е)достовірну
та своєчасну інформацію про стан свого
здоров'я і здоров'я населення,
включаючи існуючи і можливі фактори
ризику та їх ступень; і)відшкодування
заподіяної здоров'ю шкоди; ї)оскарження
неправомірних рішень і дій
працівників, закладів та органів
охорони здоров'я.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено,
що Держава визнає право кожного
громадянина України на охорону
здоров'я і забезпечує його захист.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне, що 29 листопада
2013р. позивач сплатив 80грн. на користь
ТОВ «Нові медичні технології» за
аудіометрію та імпедансометрію, що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру № 5249
(а.с.14). 03 грудня 2013р. позивач сплатив
50грн. у якості пожертви на користь
благодійного внеску Одеського
обласного благодійного фонду
«Медицина» (а.с.7).

Відповідно до виписного епікризу від
13 грудня 2013р. ОСОБА_2 у період з 03грудня
по 13 грудня 2013р. знаходився на
стаціонарному лікуванні у ЛОР
відділенні комунальної установи
«Міська клінічна лікарня № 11» із
діагнозом: лівостороння гостра
сенсоневральна тугоухість,
двосторонній тубоотіт (а.с.7).

У вищевказаній період позивач купував
лікарські засоби на загальну суму
885грн.56коп., що підтверджується копіями
фіскальних чеків, які наявні у
матеріалах справи на аркушах справи
10-12.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене судова колегія
вважає, що позивачем не доведено
обставини, якими він обґрунтовував
свої позовні вимоги.

Щодо сплати позивачем 50грн. у якості
пожертви на користь благодійного
внеску Одеського обласного
благодійного фонду «Медицина», колегія
суддів, погоджується з висновками суду
першої інстанції, що позивачем не
надано жодних доказів примушення його
здійснити пожертву на користь
Одеського обласного благодійного
фонду «Медицина».

Законом України «Про благодійну
діяльність та благодійні організації»
від 05липня 2012р. визначено загальні
засади благодійної діяльності в
Україні, забезпечує правове
регулювання відносин у суспільстві,
спрямованих на розвиток благодійної
діяльності, утвердження гуманізму і
милосердя, забезпечує сприятливі умови
для утворення і діяльності благодійних
організацій.

Так, п.2,5 ч.1 ст.1 зазначеного Закону
встановлено, що благодійна діяльність
є добровільна особиста та/або майнова
допомога для досягнення визначених цим
Законом цілей, що не передбачає
одержання благодійником прибутку, а
також сплати будь-якої винагороди або
компенсації благодійнику від імені або
за дорученням бенефіціара, а
благодійник - дієздатна фізична особа
або юридична особа приватного права (у
тому числі благодійна організація), яка
добровільно здійснює один чи декілька
видів благодійної діяльності.

З наявної в матеріалах справи копії
квитанції на аркуші справи 7
вбачається, що ОСОБА_2 добровільно
здійснив благодійну діяльність.
Матеріали справи не містять даних, що
ОСОБА_2 примушували звертатися за
послугами до ТОВ «Нові медичні
технології» для проведення обстеження.
На аркуші справи 13 міститься
направлення в сурдологічний кабінет
медичного центру «Нові медичні
технології», який розцінюється судом
як рекомендація.

Посилання позивача на п. «і» статті 6
Закону України «Основи законодавства
України про охорону здоров'я», як на
підставу відшкодування витрат на ліки
є необґрунтованим, так як зазначений
пункт передбачає, що кожний громадянин
України має право на охорону здоров'я
та відшкодування заподіяної здоров'ю
шкоди.

Зазначена норма права не
розповсюджується на виниклі
правовідносини, оскільки шкоди
здоров'ю ОСОБА_2 з боку відповідача не
заподіяно.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 49 Конституції
України, кожен має право на охорону
здоров'я, медичну допомогу та медичне
страхування. Охорона здоров'я
забезпечується державним
фінансуванням відповідних
соціально-економічних,
медико-санітарних і
оздоровчо-профілактичних програм.
Держава створює умови для ефективного
і доступного для всіх громадян
медичного обслуговування. У державних
і комунальних закладах охорони
здоров'я медична допомога надається
безоплатно; існуюча мережа таких
закладів не може бути скорочена.
Держава сприяє розвиткові лікувальних
закладів усіх форм власності.

Згідно рішення Конституційного Суду
України у справі за конституційним
поданням 53 народних депутатів України
щодо офіційного тлумачення положення
частини третьої статті 49 Конституції
України «у державних і комунальних
закладах охорони здоров'я медична
допомога надається безоплатно» (справа
про безоплатну медичну допомогу), №
10-рп/2002 від 29 травня 2002р., положення
частини третьої статті 49 Конституції
України «у державних і комунальних
закладах охорони здоров'я медична
допомога надається безоплатно» треба
розуміти так, що у державних та
комунальних закладах охорони здоров'я
медична допомога надається всім
громадянам незалежно від її обсягу та
без попереднього, поточного або
наступного їх розрахунку за надання
такої допомоги. Поняття медичної
допомоги, умови запровадження
медичного страхування, у тому числі
державного, формування і використання
добровільних медичних фондів, а також
порядок надання медичних послуг, які
виходять за межі медичної допомоги, на
платній основі у державних і
комунальних закладах охорони здоров'я
та перелік таких послуг мають бути
визначені законом.

Статтею 3 Закону України «Основ
законодавства України про охорону
здоров'я» встановлено, що медична
допомога - це діяльність професійно
підготовлених медичних працівників,
спрямована на профілактику,
діагностику, лікування та реабілітацію
у зв'язку з хворобами, травмами,
отруєннями і патологічними станами, а
також у зв'язку з вагітністю та
пологами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Програми подання
громадянам гарантованої державою
безоплатної медичної допомоги,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України № 955 від 11 липня 2002р.,
медична допомога - це вид діяльності,
який включає комплекс заходів,
спрямованих на оздоровлення та
лікування пацієнтів у стані, що на
момент її надання загрожує життю,
здоров'ю і працездатності та
здійснюється професійно
підготовленими працівниками, які мають
на це право відповідно до
законодавства.

Згідно ч.ч.1 -2 ст. 2 цієї Програми,
Державними та комунальними закладами
охорони здоров'я подається безоплатна
медична допомога таких видів: швидка та
невідкладна - на догоспітальному етапі
станціями (відділеннями) швидкої
медичної допомоги, пунктами
невідкладної медичної допомоги у
стані, що загрожує життю людини;
амбулаторно-поліклінічна; стаціонарна
- у разі гострого захворювання та в
невідкладних випадках, коли потрібне
інтенсивне лікування, цілодобовий
медичний нагляд та госпіталізація, в
тому числі за епідемічними
показаннями, дітям, вагітним та
породіллям, хворим за направленнями
медико-соціальних експертних комісій,
лікарсько-консультативних комісій;
невідкладна стоматологічна допомога (у
повному обсязі - дітям, інвалідам,
пенсіонерам, студентам, вагітним,
жінкам, які мають дітей до 3 років);
долікарська медична допомога
сільським жителям; санаторно-курортна
допомога інвалідам і хворим у
спеціалізованих та дитячих санаторіях;
утримання дітей у будинках дитини;
медико-соціальна експертиза втрати
працездатності.

Безоплатна медична допомога
перелічених видів подається
дозволеними до застосування в Україні
методами діагностики та лікування
(відповідні протоколи, стандарти),
включаючи лікарські засоби, кров та її
компоненти і препарати, апаратуру,
лабораторні та інші дослідження з
використанням наявної
матеріально-технічної бази.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду, що позивач не довів
суду доказів того факту, що лікарські
засоби на суму 885грн.56коп. дійсно
призначались йому саме лікарем та
закладом охорони здоров'я було
відмовлено йому у наданні таких
засобів.

Колегія суддів вважає, що Департамент
охорони здоров'я Одеської міської ради
є неналежним відповідачем по даній
справі.

Так, згідно з Положенням, затвердженим
рішенням Одеської міської ради за
№3287-IV від 16 квітня 2013р. основними
завданнями Департаменту є: організація
надання медичної допомоги населенню в
лікувально-профілактичних установах
комунальної власності територіальної
громади м. Одеси (п.2.2) та здійснення
контролю за діяльністю установ та
підприємств охорони здоров'я
комунальної власності територіальної
громади м. Одеси (п.2.3) тощо (а.с.22-29).

Судом встановлено, що медична допомога
ОСОБА_2 надавалась саме в КУ «МКЛ № 11».
Відповідно п.1.5,1.7 Статуту КУ «Міська
клінічна лікарня № 11», затвердженого
рішенням Одеської міської ради від 22
січня 2010р. за №5319-V, установа є
юридичною особою та несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями відповідно до чинного
законодавства (а.с.30-36).

В позовній заяві ОСОБА_2 як на підставу
відшкодування витрат на лікування
посилається на ст.1166 ЦК України.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Однак, позивачем не доведено, що
винними діями відповідача йому завдано
майнову шкоду.

Апелянт не надав суду доказів, які б
спростовували вищевказані висновки
суду першої інстанції, як не надав
апеляційному суду доказів на
підтвердження доводів апеляційної
скарги. Доводи апелянта про порушення
норм матеріального та процесуального
права є неспроможними.

Суд першої інстанції оцінив наявні у
справі докази за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтувалося на
всебічному, повному, об'єктивному
досліджені наявних у справі, наданих
сторонами доказів. Суд надав оцінку
наявним доказам з врахуванням їх
належності, допустимості,
достовірності, з врахуванням їх
достатності та взаємного зв'язку в їх
сукупності, повно і всебічно з'ясувавши
обставини, на які посилалися сторони як
на підставу своїх вимог і заперечень, і
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
ухвалив рішення на підставі наданих
сторонами та досліджених у судовому
засіданні доказів, повно і всебічно
з'ясувавши обставини, на які посилалися
сторони як на підставу своїх вимог і
заперечень. Суд першої інстанції
правильно визначив характер спірних
правовідносин, вірно застосував норми
матеріального права та дійшов
обґрунтованого висновку про повну
відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення суду є справедливим, законним
та обґрунтованим, підстави для його
скасування, зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 01 квітня 2014року - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П. Сидоренко

Судді:
Т.В. Цюра

С.О. Погорєлова