АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1424/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 46,50 Черниш Т. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
Подорога В. М. УХВАЛА
28 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПодорога В. М.
суддівДемченко В. А. , Василенко Л. І. при
секретарі Волвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 в
інтересах малолітньої ОСОБА_7 до
ОСОБА_8, треті особи: виконком
Центрально-міської районної у місті
ради, як орган опіки та піклування м.
Кривий Ріг, орган опіки та піклування
виконкому Уманської міської ради про
позбавлення батьківських прав, -
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
В березня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом в інтересах малолітньої
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: виконком
Центрально-міської районної у місті
ради, як орган опіки та піклування в м.
Кривий Ріг, орган опіки та піклування
виконкому Уманської міської ради про
позбавлення батьківських прав.
В обгрунтування позовних вимог
вказувала, що вона є матір'ю
малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Батьком дитини є відповідач ОСОБА_8. В
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
вона не перебувала, але спільно з ним
проживала з жовтня 2007 року по жовтень
2010 року. Після розірвання відносин,
малолітня донька ОСОБА_7 залишилась
проживати разом з нею за адресою:
АДРЕСА_1. З того часу ОСОБА_8 злісно
ухилявся від виконання батьківських
обов'язків по вихованню, навчанню та
утриманню дитини, не піклувався про її
стан здоров'я, фізичний та духовний
У зв'язку з тим, що ОСОБА_8 матеріальної
допомоги на утримання доньки не
надавав, в листопаді 2011 року вона
звернулась до Центрально-Міського
районного суду м. Кривий Ріг з позовною
заявою про стягнення з відповідача
аліментів на її користь в розмірі ?
частни його доходу щомісячно до
досягнення дитиною повноліття, але не
менше 30 % від прожиткового мінімуму.
Постановою Уманського міського
відділу ДВС від 19 січня 2012 року було
відкрите виконавче провадження по
виконавчому листу № 2-1000 від 14 грудня 2011
року, виданого Центрально-Міським
районним судом м. Кривого Рогу. В червні
2013 року провадження по вищевказаному
виконавчому листі було закрито у
зв'язку з закінченням передбаченого
законом строку для даного виду
ОСОБА_8 був засуджений на 5 років
позбавлення волі за виготовлення та
придбання наркотичних речовин за ч. 1, 2
ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України. Беручи до
уваги викладене, позивач просила суд
ухвалити рішення, яким позбавити
ОСОБА_8 батьківських прав відносно
неповнолітньої дочки ОСОБА_7.
Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської обасті від 27 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_6 в
інтересах малолітньої ОСОБА_7
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 березня 2014 року як
незаконне та ухвалити нове рішення,
яким її позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції в
обгрунтування своїх висновків
вказував, що позивачем не надано суду
доказів довгострокового,
систематичного та злісного ухилення
відповідача від виконання своїх
батьківських обов'язків щодо виховання
своєї дитини ОСОБА_7..

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі та
від даного шлюбу мають неповнолітню
дочку ОСОБА_7. Після розірвання
відносин, дочка залишилась проживати з
матір'ю та знаходиться на її утриманні.

При вирішенні питання про правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства відносно
даного спору, колегія суддів бере до
уваги те, що позивачем ні в суді першої
ні в суді апеляційної інстанції не
надано доказів про те, що ОСОБА_8
притягався до адміністративної
відповідальності за ст. 184 КУпАП
внаслідок невиконання ними обов'язків
щодо виховання дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

В матеріалах справи є вирок Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 12 грудня 2011 року щодо
визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні
злочинів, передбачених ст. 309 та ст. 307 КК
України. Колегія суддів бере до уваги
ту обставину, що відповідач вперше
притягується до кримінальної
відповідальності і може стати на шлях
виправлення, а також бере до уваги те,
що засуджений він не за злочини
відносно своєї дитини, яка є підставою
для позбавлення батьківських прав,
передбачених ст. 164 СК України.

Крім того, згідно з пп. 15, 16 роз'яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 березня 2007 року № 3 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав» (зі
змінами) позбавлення батьківських прав
(тобто прав на виховання дитини, захист
її інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її утримують,
та ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

На вказані вище обставини посилається
позивачка в обгрунтування своїх
позовних вимог, однак, нею не доведено
що з ОСОБА_8 з боку органів опіки та
піклування та правоохоронних органів
були проведені превентивні заходи
впливу для поліпшення родинних
відносин.

Із матеріалів позовної заяви та
апеляційної скарги вбачається, що
батько не турбується долею своєї
дитини: не забирає дитину із дитячого
закладу, не надає матеріальної
допомоги та не цікавиться її життям.
Такі твердження не можуть бути визнані
судом обгрунтованими, оскільки
відповідач фізично обмежений
здійснювати на даний час такі дії,
оскільки відбуває покарання за
вчинення злочину.

Відповідно до положень ст. 214 СК
України, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
забезпечення організаційно-правових
умов соціального захисту дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування» органами опіки та
піклування є державні органи
адміністрації районів, районів в
містах Києві та Севастополі, виконавчі
органи міських чи районних у містах,
сільських, селищних рад.

Згідно із роз'ясненнями, наданими
у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19
грудня 2008 року «Про внесення змін до
постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007
року № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення і поновлення батьківських
прав» висновок органу опіки та
піклування має бути оформлений на
бланку державних адміністрацій
районів, районів міст Києва та
Севастополя, виконавчих органів
міських чи районних у містах, сільських
селищних рад, підписаний головою
(заступником голови) та скріплений
печаткою. Також до висновку органу
опіки та піклування повинні бути
додані документи, зазначені в ч. 3 ст. 253
ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 253 ЦПК України до
висновку органу опіки та піклування
мають бути додані:

1) акт обстеження умов життя заявника,
складений за місцем його проживання;

2) свідоцтво про народження дитини;

3) медичний висновок про стан здоров'я
дитини, про її фізичний і розумовий
розвиток;

4) у випадках, встановлених законом,
згода батьків, опікуна, піклувальника
дитини, закладу охорони здоров'я або
навчального закладу, а також самої
дитини на усиновлення.

Згідно з висновком органу опіки та
піклування, що міститься в матеріалах
справи, позбавлення відповідача
батьківських прав відносно його дитини
є доцільним.

Однак, будь-яких переконливих доказів
суду надано не було, а тому колегія
суддів погоджується з тим, що районний
суд критично поставився до висновку
органу опіки та піклування про
доцільність позбавлення батьківських
прав, оскільки матеріали справи не
містять належних доказів щодо його
підтвердження.

Крім того, колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення відповідає
правовим позиціям Європейського суду з
прав людини, оскільки воно підкріплене
достатньо переконливими і зваженими
аргументами на захист інтересів
дитини.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині позбавлення
батьківських прав суд першої інстанції
врахував також положення принципу 6
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, відповідно до якого малолітні
діти не повинні, крім тих випадків, коли
є виключні обставини, бути розлучені зі
своєю матір'ю, батьком, а тому такий
захід, як позбавлення відповідачки
батьківських прав щодо їхніх
малолітніх дітей є передчасним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів свідомого нехтування
відповідачем своїх обов'язків щодо
виховання дітей, позивачем не надано
ні суду першої, ні суду апеляційної
інстанції.

Проаналізувавши всі докази по справі в
їх сукупності, виходячи із конкретних
обставин даної справи, судова колегія
дійшла до висновку, що позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно його неповнолітньої дітини не
буде відповідати меті цього заходу:
захист інтересів дітей та стимулювання
батьків щодо належного виконання своїх
обов'язків.

В пункті 18 постанови Пленуму ВСУ від 30
березня 2007 року №3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснено про
можливість у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось з
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин
справи, відмовити в задоволенні позову
про позбавлення батьківських прав.

Таким чином, колегія суддів, зважаючи
на конкретні обставини справи, те, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, враховуючи приписи
закону та роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, положення
Декларації прав дитини вважає за
необхідне рішення суду залишити без
змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 308, 314, 315, 317, 319
ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 березня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_7
до ОСОБА_8, треті особи: виконком
Центрально-міської районної у місті
ради, як орган опіки та піклування в м.
Кривий Ріг, орган опіки та піклування
виконкому Уманської міської ради про
позбавлення батьківських прав
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :

Судді :