АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/9042/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 642/7988/14-ц
Доповідач : Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в
особі представника ОСОБА_4, на рішення
Ленінського районного суду м.Харкова
від 28 листопада 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи :
ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради про визначення порядку
користування квартирою та
зобов»язання власника виділити у
користування житлову кімнату в
квартирі,-

ВСТАНОВИЛА :

15 вересня 2014 року представник
позивача ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_4
звернувся у суд з позовною заявою, у
якій просить зобов»язати відповідача
як власницю 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 виділити у користування
позивачу та її неповнолітньому сину
ОСОБА_8 житлову кімнату в зазначеній
квартирі площею 13,4 кв.м як таку, що є
ізольованою, має найменшу з усіх інших
житлових кімнат площу та виділення у
користування якої не спричинить
порушення житлових прав та інтересів
інших мешканців квартири та встановити
наступний порядок користування
квартирою, а саме: позивачу та її сину
надати користування житлову кімнату
площею 13,4 кв.м. ; житлову кімнату площею
15,4 кв.м. виділити у спільне
користування відповідача та третій
особі - ОСОБА_7 ; житлову кімнату площею
15,7 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_6;
нежитлові приміщення, а саме: кухню
площею 6,0 кв.м. ванну кімпату площею 2,0
кв.м., вбиральню (поєднану) площею 1,1
кв.м., коридор площею 7,7 кв.м., вбудовану
шафу площею 0,8 кв.м. залишити в
загальному користуванні всіх
співмешканців квартири. Зобов'язати
відповідача не чинити перешкоди
позивачу та її сину у користуванні
житловою кімнатою площею 13,4 кв.м. та
вказаними нежитловими приміщеннями,
які знаходяться у загальному
користуванні. Судові витрати покласти
на відповідача.

Позовні вимоги обгрунтовує тим,
що позивач є дочкою відповідача ОСОБА_5
від першого шлюбу, її мати ОСОБА_5 (до
шлюбу ОСОБА_5) 11 жовтня 1991 року,
попередньо розлучившись з батьком
позивача ОСОБА_9, уклала шлюб з ОСОБА_6
та взяла прізвище чоловіка «ОСОБА_5».
Під час перебування у шлюбі 8 жовтня 2001
року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за рахунок
спільних коштів придбали за договором
купівлі-продажу спірну квартиру.

Представник позивача зазначає, що
позивач 26 липня 1997 року уклала шлюб з
ОСОБА_10, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син ОСОБА_8 та після
одруження мешкала зі своєю сім»єю в
будинку свекрухи. Після розірвання
шлюбу в кінці 2006 року позивач з сином, з
дозволу матері та її чоловіка ,
посилились у спірній квартирі та їй
була виділена в користування кімната
площею 15, 4 кв.м. . На початку 2012 року
позивач разом з сином переїхала жити до
іншого чоловіка , проте стосунки між
ними не склались, у зв»язку з чим у
березні 2013 року вона вимушена була
повернутись жити до матері в спірну
квартиру.

Представник позивача також
зазначає на те, що після повернення
позивача та її сина в спірну квартиру ,
в кімнаті площею 15, 4 кв.м. в якій до
виїзду проживала позивач, була зайнята
її матір»ю, а ОСОБА_6 займав кімнату 15,7
кв.м, при цьому відповідач в
категоричній формі відмовилась надати
їй із сином кімнату площею 15,4 кв.м.
посилаючись на те, що їй самій не
вистачає простору та житлової площі, а
також запропонувала позивачу разом із
сином поверталась туди, де жила
останнім часом та поставила двері з
замком у вказаній кімнаті.

Представник позивача також зазначає,
що враховуючи таке ставлення матері, та
зіткнувшись з загрозою залишитись без
місця проживання, позивач звернулась
до ОСОБА_6 з проханням виділити їй та
сину частину кімнати площею 15,7 кв.м.,
яку він займав та який не став
заперечувати проти цього та в липні 2012
року ОСОБА_6 запропонував позивачу
зареєструватись у спірній квартирі, на
що остання погодилась та з 02 липня 2012
року зареєструвалась за вказаною
адресою, а 02.07.2013 року за вказаною
адресою також зареєструвала свого
сина.

Представник позивача також
зазначає, що 22 квітня 2013 року рішенням
Ленінського районного суду м.Харкова
шлюб між відповідачем та третьою
особою ОСОБА_6 було розірвано та за
відповідачем визнано право власності
на 1/2 частину спірної квартири, а
позивач разом з ОСОБА_6 продовжувала
мешкати в кімнаті площею 15,7 кв.м.

Як на підставу визначення порядку
користування спірною квартирою,
представник позивача зазначає, що
позивач, усвідомлюючи той факт, що не є
членом сім»ї ОСОБА_6 та не може
користуватись частиною його кімнати,
перейшла проживати на кухню де з сином
мешкає по теперішній час.

В судовому засіданні суду першої
інстанції позивач та її представник
підтримали вказані позовні вимоги та
просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні суду першої
інстанції проти позову заперечували.
Свої заперечення обгрунтовували
відсутністю підстав для зміни
фактичного порядку та визначення
іншого порядку користування спірною
квартирою та зазначили що відповідач
та ОСОБА_7 також потребують окремих
кімнат, спільне господарство з
позивачем вони не ведуть, разом не
мешкають. Вважають, що будь-які правові
підстави для визначення порядку
користування квартирою за ініціативою
позивача відсутні, оскільки виключно
для співвласників квартири та за їх
ініціативою законом передбачене право
визначення порядку користування та
володіння спільним майном, а між ОСОБА_5
та співвласником ОСОБА_6 порядок
користування квартирою не визначався.
Співвласник ОСОБА_6 має право
використовувати своє помешкання для
проживання інших осіб, в тому числі
позивача з сином. Будь-які обов'язки у
відповідача по відношенню до ОСОБА_3
відсутні, у зв'язку з чим вважають
позовні вимоги позивача незаконними та
необґрунтованими.

Третя особа у справі - ОСОБА_6 в судовому
засіданні суду першої інстанції проти
позову позивача не заперечував та
підтвердив той факт, що за його згодою
позивач 07.08.2012 року була зареєстрована
в спірній квартирі , а в липні 2013 року в
спірній квартирі був зареєстрований її
син, а також той факт, що він
користується кімнатою площею 15, 7 кв.м.
та вважає, що відповідач, як мати
позивача повинна надати їй належні
умови для проживання.

Третя особа у справі - ОСОБА_7 в судовому
засіданні суду першої інстанції проти
позову заперечувала. Свої заперечення
обгрунтовувала тим, що вона
користується кімнатою 13, 4 кв.м., ОСОБА_6,
разом з позивачем і її сином до серпня
2014 року користувались кімнатою площею
15, 7 кв.м., а ОСОБА_5- кімнатою площею 15,4
кв.м. Як на підставу своїх заперечень
також зазначила, що на час придбання
спірної квартири ОСОБА_3 мала свою
родину, проживала окремо разом зі своїм
чоловіком і придбана квартира не була
розрахована на її проживанні в ній.
Деякий проміжок часу після розірвання
шлюбу зі своїм чоловіком позивач
мешкала в спірній квартирі без
реєстрацїї в ній, але виїхала з неї до
чоловіка та стала мешкати окремо. Як на
підставу своїх заперечень також
зазначила, що позивач та її син, були
зареєстровані в спірній квартирі без
згоди її та ОСОБА_5, ОСОБА_6 , який
надавши згоду на таку реєстрацію сам
визначив для позивача та її сина
порядок користування спірною
квартирою, а саме: кімнатою площею 15, 7
кв.м., якою користується сам, однак у
серпні 2014 року виставив речі позивача з
вказаної кімнати в коридор, залишивши
їй доступ до вказаної кімнати та
балкону., а також зазначила, що ОСОБА_3
мешкає у квартирі не постійно,
періодично виїздить проживати до
чоловіка в належну йому квартиру та
вона не вбачає підстав для зміни
фактичного порядку та визначення
іншого порядку користування квартирою,
оскільки вона та її мати також
потребують окремих кімнат, спільне
господарство з позивачом ні вона, ні
ОСОБА_5 не ведуть.

Рішенням Ленінського районного суду
від 28 листопада 2014 року в задоволенні
позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить скасувати вказане
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
позивача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам, неправильним застосуванням
судом першої інстанції норм
матеріального права. Наводить ті ж
доводи, що і в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з»явились, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
вказаних позовних вимог суд першої
інстанції виходив з відсутності
підстав для їх задоволення.

При цьому судом першої інстанції
встановлено, підтверджено наявними у
справі доказами та цей факт сторонами
не заперечується, що відповідачу та
третій особі у справі - ОСОБА_6, спірна
квартира належить на праві спільної
часткової власності , по 12 частині
кожному.

Згідно технічного паспорту, виданого
КП (Харківським міським бюро технічної
інвентаризації» від 10 березня 1994 року
зі змінами станом на 2 жовтня 2001 року
квартира АДРЕСА_1 складається з трьох
кімнат житловою площею 4430 кв.м, у тому
числі: 1-а кімната площею 13,4 кв.м, 2-а
кімната - 15,4 кв.м, 3-тя кімната - 15,7 кв.м, а
також кухні площею 6,0 кв.м, ванної
кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні
(поєднаної) плошею 1,1 кв.м, коридору
площею 7,7 кв.м, вбудованої шафи площею 0,8
кв.м. Загальна шоша квартири 64,3 кв.м.
(а.с. 23-25).

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено довідкою,
яка видана дільницею № 29 КП
«Жилкомсервіс» за вих. № 1203 від 02.09.2014
року, що в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані 5 п»ятеро осіб: ОСОБА_6 з
07.11.2001 року, ОСОБА_5 з 07.11.2001 року, ОСОБА_7
з 17.09.2008 року, ОСОБА_3 з 07.08.2012 року та
ОСОБА_8 з 02.07.2013 року (а.с. 28).

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. В разі відсутності такої
згоди спір може вирішуватися судом.

Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України,
члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати , визначається його
власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Судом першої інстанції також
встановлено та цей факт сторонами не
заперечується, що без згоди та це
відповідача третя особа у справі
ОСОБА_6 07 серпня 2012 року зареєстрував в
спірній квартирі позивача, а 02 липня 2013
року - її неповнолітнього сина та у
березні 2013 року, коли позивач переїхала
у спірну квартиру, житловою кімнатою
площею 13,4 кв.м. користувалась ОСОБА_7,
житловою кімнатою площею 15,4 кв.м.
користувалась відповідач, а кімнатою
площею 15,7 кв.м. ОСОБА_6 та саме він
визначив для позивача та її сина для
проживання разом з ним кімнату площею
15, 7 кв.м.

Вказані обставини справи та вимоги
норм матеріального права свідчать про
те, що правовідносини, пов»язані з
визначенням позивачу та її сину
житлового приміщення, яке вони повинні
були зайняти при вселенні у березні 2013
року , виникли між позивачем та третьою
особою - ОСОБА_6, як співвласником
спірної квартири, однак будь-яких вимог
до ОСОБА_6 позивач не заявляє. Крім того,
визначення позивачу та її
неповнолітньому сину права на
користування житловою кімнатою площею
13, 4 кв.м. в спірній квартирі, якою з дня
заселення користується третя особа у
справі ОСОБА_7, фактично передбачає її
виселення з зазначеної кімнати в
житлову кімнату, якою користується
відповідач.

Між тим, в ч.2 ст. 13 ЦК України
встановлено, що при здійсненні своїх
прав особа зобов»язана утримуватись
від дій, які могли б порушити права
інших осіб.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком суду щодо
відмови позивачу в задоволенні
вказаних позовних вимог.

Доводи, викладені представником
позивача в апеляційній скарзі
висновків суду не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене судова
колегія приходить до висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218
ЦПК України, судова колегія ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі
представника ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 28 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :