Справа № 456/3136/14
Головуючий у 1 інстанції: Бучківська
Провадження № 22-ц/783/6494/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гриновець Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:
головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

з участю: позивача - ОСОБА_2,

представника позивача
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника третьої особи ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 на ухвалу Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 09 вересня 2014 року про
забезпечення позову у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті
особи: ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання
особи добросовісним набувачем,
визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

ухвалою Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 09 вересня
2014 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення
позову задоволено частково. Накладено
арешт на квартиру АДРЕСА_1. В решті
заяву залишено без задоволення.

Ухвалу суду оскаржив представник
третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

У поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що судом першої
інстанції при ухваленні зазначеного
судового рішення неповно з'ясовано
обставини, які мають важливе значення у
справі, порушено норми процесуального
права, вона є незаконною та підлягає
скасуванню. Зокрема, зазначає, що
висновки суду є помилковими, оскільки
підставою для забезпечення позову не
може бути наявність інших судових
спорів, які існують між тими самими
сторонами з приводу спірної квартири.
Вказує, що на її думку, позовні вимоги
ОСОБА_6 є безпідставними, а відтак не
може бути вжито заходів забезпечення
завідомо необґрунтованого позову, так
як це призведе до порушення права інших
співвласників спірної квартири.
Зазначає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, про те,
що спірна квартира належить їй та
ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності, а відтак у ОСОБА_6 не може
виникнути право власності на квартиру,
яку в нього вже витребувано, як в
добросовісного набувача за рішенням
суду. Таким чином, вважає, що з позовом
про визнання права власності може
звернутися лише власник, а оскільки
ОСОБА_6 не є власником спірної квартири
з моменту набрання законної сили
рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області. Крім того,
звертає увагу апеляційного суду на те,
що пред'явлення позову про визнання
добросовісним набувачем не
вимагається, згідно роз'яснень п. 24
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
оскільки добросовісність набуття не
може бути предметом позову, а є лише
однією з обставин справи, яка підлягає
доказуванню, а єдиним можливим
способом захисту, на її думку, є
стягнення збитків з продавця. Зважаючи
на викладене, просить оскаржувану
ухвалу про забезпечення позову в
частині задоволення поданої ОСОБА_6
заяви скасувати та ухвалити в цій
частині нову, якою відмовити в
задоволенні такої вимоги про
забезпечення позову.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 06.08.2014 року ОСОБА_6
звернувся в Стрийський міськрайонний
суд Львівської області із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_7 про, серед іншого,
визнання ОСОБА_6 добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1, придбаної
на підставі договору купівлі-продажу
від 25.09.2007 року; визнання за ОСОБА_6
права власності на квартиру АДРЕСА_1 та
стягнення з відповідачів моральної
шкоди в розмірі 100000,00 грн. (а.с.1-5).

15.08.2014 року до суду подано заяву про
забезпечення позову (а.с.7), у якій
позивач просив суд першої інстанції:
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2; на частку, яка
належить ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та
будинок АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_7.

Оскаржуваною ухвалою заяву задоволено
частково та накладено арешт на спірну
квартиру, про що зазначалось вище, та
відмовлено в задоволенні заяви в
частині накладення арешту на частку
ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та будинок
АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_7 (а.с.21-22).

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Згідно ч.3 ст.152 ЦПК України види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Крім того, Верховний Суд України у
постанові Пленуму цього суду №9 від
22.12.2006 року «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», зокрема абз.1 п.4
роз'яснив, що розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Згідно абз.2 п.4 цієї ж постанови при
встановленні зазначеної відповідності
слід враховувати, що вжиті заходи не
повинні перешкоджати господарській
діяльності юридичної особи або
фізичної особи, яка здійснює таку
діяльність і зареєстрована відповідно
до закону як підприємець. Крім того,
відповідно до абз.3 п.4, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів. Наприклад,
обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК
України та роз'яснень абз.1 п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
22.12.2006 року «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи,
предметом спору є квартира АДРЕСА_1,
зокрема визнання права власності на
неї та відшкодування моральної шкоди в
розмірі 100000,00 грн..

Відтак, колегія суддів вважає, що між
сторонами дійсно виник спір, а зважаючи
на те, що право власності на спірне
майно зареєстроване за відповідачем
ОСОБА_2 - існує реальна загроза, у
випадку реалізації ним свого права на
розпорядження таким і відчуження
спірної квартири, невиконання чи
утруднення виконання рішення суду про
задоволення позовних вимог. Крім того,
вжиті судом першої інстанції заходи
забезпечення позову слід вважати
відповідними до заявлених позовних
вимог, оскільки заяву про забезпечення
позову задоволено частково і накладено
арешт лише на спірне майно.

Також, оскільки спірне майно, згідно
матеріалів справи (а.с.16-18), належить на
праві власності ОСОБА_2, а спір з
приводу цього майна виник між ОСОБА_6 з
однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_7 з
іншої, колегія суддів вважає, що
оскаржуваною ухвалою жодним чином не
порушуються права та інтереси жодних
інших осіб, крім позивача та
відповідача ОСОБА_2.

Доводи ж апелянта, наведені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
відхиляє з огляду на те, що при вжитті
заходів забезпечення позову суд не
вправі оцінювати підставність чи
безпідставність позову та
обґрунтованість чи необґрунтованість
такого, а лише повинен переконатися чи
дійсно існує спір, загроза невиконання
можливого рішення суду про задоволення
позовних вимог, відповідність заходів
забезпечення позову та з'ясувати чи
порушуються в результаті вжиття
заходів забезпечення позову права та
інтереси третіх осіб.

Згідно п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
ухвалу без змін, якщо судом першої
інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

На підставі вказаного, колегія суддів
вважає, що при постановленні
оскаржуваної ухвали суд першої
інстанції дотримався норм
процесуального права, правильно
встановивши, що між сторонами існує
спір та існує реальна загроза
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову, в
результаті вжиття заходів
забезпечення позову права та інтереси
третіх осіб не порушуються, а вжиті
заходи забезпечення позову є
співмірними із заявленими позовними
вимогами, а відтак оскаржувана ухвала є
законною та обґрунтованою.

При цьому, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, факту порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права чи порядку вирішення питання про
забезпечення позову не встановлено, а
відтак колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувану ухвалу
залишити без змін.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника
третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 -
відхилити.

Ухвалу Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 09 вересня
2014 року про забезпечення позову у
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_4 про
визнання особи добросовісним
набувачем, визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Б.М.Гриновець

Судді:
М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна