РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. № 2/521/1841/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м.
Одеса

Малиновський районний суд
міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування
свідоцтва про право власності,
поновлення реєстрації, та зобов'язання
внести зміни до реєстраційних
документів,

встановив:

У грудні 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
уточненим та доповненим в подальшому
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись
на те, що рішенням Малиновського
районного суду м.Одеси від 07 листопада
2011р. по справі №1519/2-7027/11 були
задоволенні позовні вимоги ОСОБА_4, та
визнані недійсними розпорядження
органу приватизації за №338 від 06
грудня 1995р. про передачу квартири
АДРЕСА_1, у спільну часткову власність
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та свідоцтво про
право власності на житло за №4319 від 06
грудня 1995року, видані ВАТ «Стальканат»
на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Крім того, у зазначеному вище рішенні
суду було вказано, що воно є підставою
для скасування державної реєстрації
права власності ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1. Після набрання вказаним
рішенням законної сили, воно було
зареєстровано в КП «ОМБІТ та РОН».

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 29.08.2013р. рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 07.11.2011р. було скасовано та у
задоволені позовних вимог ОСОБА_4,
відмовлено, але зі змісту
інформаційної довідки Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 21.02.2014р. вбачається, що квартира
АДРЕСА_1 є приватною частковою
власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, кожному з
яких належить по 1/2 її частині.

Позивач зазначав, що відповідачка
ОСОБА_3 є його боржником, та той факт, що
їй фактично належить квартира АДРЕСА_1,
право власності на яку не
зареєстровано нею у встановленому
законом порядку, перешкоджає виконанню
рішення, винесеного на його користь.

Зазначав, що відповідачі навмисно
позбавили ОСОБА_3 права власності на
майно, що їй належить, з метою ухилення
від сплати боргу.

Посилаючись на порушення своїх прав,
позивач просив суд винести рішення,
яким скасувати свідоцтво про право
власності №3-29387 від 12.12.2012р., видане
департаментом міського господарства
Одеської міської ради, поновити
реєстрацію права власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 на 1/2 частку в спільній
частковій приватній власності на
квартиру АДРЕСА_1, визначити, що дане
рішення є підставою для реєстрації
права власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 на 1/2
частку в спільній частковій приватній
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Представник позивача, діючий на
підставі довіреності від 31.01.2013р. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та просив суд їх
задовольнити в повному обсязі (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала та просила
суд відмовити в їх задоволені.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи сторін,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності, вважає що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
розділом першим главою третьою та
параграфом другим розділу четвертого
глави шістнадцятої книги першої ЦК
України, Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», Законом України «Про виконавче
провадження», тому при ухваленні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Судом встановлено, що в провадженні
Малиновського районного суду м.Одеси
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання
недійсним розпорядження органу
приватизації та свідоцтва про право
власності не житло.

Рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 07.11.2011р. позовні вимоги
ОСОБА_4 були задоволені, визнано
недійсним розпорядження органу
приватизації за №358, від 06.12.1995р. видане
ВАТ «Стальканат», про передачу
квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на житло за №4319, видане
06.12.1995р. ВАТ «Стальканат» на
вищевказану квартиру на ім'я ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 (а.с.10-11).

17.01.2012р. на підставі вказаного рішення
КП «ОМБТІ та РОН» була скасована
реєстрації права власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, яка
належала останнім на праві власності
на підставі свідоцтва про право
власності від 06.12.1995р. №4319, виданого ВАТ
«Стальканат», що підтверджується
довідкою №321561.63 від 17.01.2012р. (а.с. 15).

Судом встановлено, що 10.12.2012р. ОСОБА_4
звернувся до керівника органу
приватизації із заявою про передачу
йому та членам його сім'ї в рівних
частках в приватну власність квартиру
АДРЕСА_1, яку вони займають (а.с.78).

12 грудня 2012р. органом приватизації було
видано розпорядження №217918 про
оформлення Місцевим агентством з
приватизації житла на ім'я ОСОБА_4,
ОСОБА_5 свідоцтва про право власності
на житло (а.с.77).

12 грудня 2012р. департаментом міського
господарства Одеської міської ради
було видано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтво
про право власності на житло, а саме на
квартиру АДРЕСА_1, яка належить кожному
з них в рівних частках (а.с.76).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 29.08.2013р. рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 07.11.2011р. було скасовано та у
задоволені позовних вимог відмовлено
(а.с.12-13).

Судом встановлено, що після винесення
Апеляційний судом Одеської області
свого рішення, право власності ОСОБА_3
та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, яке було
відмінено на підставі скасованого
судового рішення, не було поновлено,
оскільки останні не звертались до
компетентного органу із заявами про
реєстрацію своїх прав.

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна, станом на 21.02.2014р. право
власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право
власності, серія та номер 3-29387, виданого
12.12.2012р. Департаментом міського
господарства Одеської міської ради
(а.с.38).

З матеріалів справи вбачається, що
після скасування рішення ні ОСОБА_3, ні
ОСОБА_5 не зареєстрували своє право
власності на спірну квартиру в
передбаченому законом порядку та не
зверталися до суду із позовом про
відновлення їх порушених прав.

Стаття 345 ЦК України закріплює право
фізичної або юридичної особи набувати
право власності на майно у разі
приватизації державного та
комунального майна у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобіганню
такому порушенню.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Норми ст.ст.15,16,386,391 ЦК гарантують
власникові майна можливість вимагати
усунення порушень його права незалежно
від того, чи вони вже фактично
відбулися, чи є підстави передбачати
можливість такого порушення його права
в майбутньому.

Відповідно до положень норм ст.ст.
15,16,386,391 ЦК власник вправі звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Згідно ч.1 ст. 202, ч.1 ст. 203 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно з ч.2 ст.16, ст.215 ЦК України одним
із способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою передбаченою ст.16 ЦК України
має власник цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 ніколи не був ні власником, ні
користувачем квартири АДРЕСА_1, тому
суд вважає, що його права вказаним
свідоцтвом не порушуються, оскільки
ОСОБА_4, та ОСОБА_5 зареєстровані та
проживають в спірній квартирі, і мали
право на отримання її у власність,
шляхом приватизації.

Що стосується прав ОСОБА_3 на спірну
квартиру, то в даному випадку свої
права вона зобов'язана захищати
самостійно, якщо вважає їх порушеними.

Судом встановлено і сторонами не
заперечується, що за рішенням суду з
відповідачки на користь позивача були
стягнути грошові кошти. Вказане
рішення набрало законної сили і
виконавчий лист з примусового його
виконання знаходиться на виконанні в
державній виконавчій службі.

Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сторонами
виконавчого провадження, щодо
виконання судового рішення про
стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2

Саме дані обставини, стали причиною
звернення ОСОБА_2 до суду з зазначеним
позовом, оскільки у зв'язку з
відсутністю майна у відповідачки,
рішення суду про стягнення з неї
боргу не виконується.

Суд, вважає, що позивач в даному випадку
може та повинен захищати свої права в
рамках виконавчого провадження
відповідно до вимог Закону України
«Про виконавче провадження».

За змістом статті 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова у
державній реєстрації права на
нерухомість або правочинів щодо
нерухомості, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

В свою чергу, відносини пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень регулюється
нормами Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" (далі - Закон).

Процедура проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав визначаються Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
року №703(далі - Порядок).

Державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
проводять орган державної реєстрації
прав та нотаріус як спеціальний
суб'єкт, на якого покладаються функції
державного реєстратора прав на
нерухоме майно (п.2 Порядку).

Рішення щодо державної реєстрації
прав, взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, форму та вимоги до
оформлення яких встановлює Мін'юст,
приймає державний реєстратор прав на
нерухоме майно. Державний реєстратор
оформляє рішення за допомогою
Державного реєстру прав у двох
примірниках, крім випадків,
передбачених цим Порядком (п.3 Порядку).

Статтею 19 Закону передбачено, що
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: договорів, укладених у
порядку, встановленому законом;
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; свідоцтв про право
власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді, державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; рішень
судів, що набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Частиною 4 ст.18 вказано вище Закону
визначено, що для державної реєстрації
виникнення, переходу, припинення прав
на нерухоме майно до місцевого органу
державної реєстрації прав разом із
заявою про державну реєстрацію прав
подаються документи про правочини щодо
такого об'єкту нерухомості майна та їх
копії або інші документи, що свідчать
про встановлення, зміну чи припинення
речового права.

Таким чином, суд вважає, що з вимогами
про поновлення реєстрації права
власності, та зобов'язання внести зміни
до реєстраційних документів, може
звертатися тільки власник майна, якщо
вважає що його права порушені.

Встановлено, що ОСОБА_3 з вимогами про
поновлення реєстрації права власності,
та зобов'язання внести зміни до
реєстраційних документів до суду не
зверталась і вважає, що її право ніким
не порушено.

Крім того, суд вважає, що до компетенції
суду не відноситься зобов'язання особи
поновити реєстрацію її права власності
та вносити зміни до реєстраційних
документів, оскільки вона з такими
вимогами особисто не зверталась.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог в зв'язку з їх
безпідставністю.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, у тому
числі, питання щодо розподілу між
сторонами судових витрат.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Судовій збір по справі складає 229,40
грн., які сплачені позивачем при
зверненні до суду (а.с.2).

На підставі ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215 ЦК
України, ст.1, ч.1 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», керуючись ст.ст. 3, 10,
11, 60, 88, 209, 214, 218, 380 ЦПК України суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про скасування свідоцтва про право
власності та поновлення реєстрації -
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М. Сегеда

20.05.2014