06.10.2014 справа № 4-с/489/49/14
УХВАЛА

06 жовтня 2014 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

заявника ОСОБА_1

представників ДВС ОСОБА_2, ОСОБА_3

заінтересованих осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відмову у відкритті виконавчого провадження

встановив:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження, яку просив визнати неправомірною та зобовязати прийняти виконавчий лист до примусового виконання та виконати рішення суду.

У обґрунтування скарги вказав, що 04.06.2014 Ленінським районним судом м.Миколаєва видано виконавчий лист по справі №2/489/76/14 за його позовом до ОСОБА_4 про визнання порядку користування земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту. Виконавчий лист було предявлено до примусового виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС), однак у відкритті виконавчого провадження державним виконавцем відмовлено з підстав не зазначення у виконавчому документі заходів зобовязального характеру відносно боржника, що виключають здійснення виконавчого провадження.

У судовому засіданні заявник скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представники державної виконавчої служби та заінтересовані особи проти задоволення скарги заперечували.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги і оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України та статті 14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За змістом частини першої статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України Про державну виконавчу службу.

Державний виконавець, відповідно до вимог частини першої статті 6 наведеного Закону, зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а згідно із вимогами частини першої статтею 11 цього Закону вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою стаття 19 наведеного Закону визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Заходами примусового виконання рішень, відповідно статті 32 Закону України Про виконавче провадження є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

За правилами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена статтею 82 Закону України Про виконавче провадження.

Як встановлено судом, після отримання виконавчого листа, зміст якого відповідає резолютивній частині рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.06.2014 по справі № 2/489/76/14 та передбачає встановлення порядку користування земельною ділянкою, заявник предявив його до примусового виконання до Ленінського ВДВС.

Однак, постановою державного виконавця від 27.08.2014 у відкриті виконавчого провадження відмовлено з посиланням на главу 7 Закону України Про виконавче провадження з підстав не зазначення у виконавчому документі заходів зобовязального характеру відносно боржника.

Між тим, з постановою державного виконавця суд не погоджується, оскільки відповідно до статті 124 Конституції України рішення суду підлягають обовязковому виконанню, а порядок їх виконання визначено Законом України Про виконавче провадження, положення якого не містять винятків щодо невиконання таких рішень.

На думку суду, державний виконавець формально підійшов до виконання посадових обовязків не допустивши рішення суду до виконання, чим порушив права стягувача.

Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець крім обовязків наділений правами, зокрема, у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення.

За таких обставин, враховуючи неправомірність дій державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження, що призвело до порушення прав стягувача, на підставі частини другої статті 387 ЦПК України суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги, а відтак вона підлягає задоволенню шляхом визнання дій неправомірними та скасування оспорюваної постанови.

Щодо зобовязання Ленінського ВДВС прийняти виконавчий документ до виконання та виконати рішення суду то, з урахуванням наведеного вище висновку суду, такі вимоги є зайвими, оскільки скасування постанови державного виконавця є підставою для вирішення питання про відкриття виконавчого провадження та подальшого виконання рішення.

Керуючись статтями 383-389 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 27.08.2014, винесену державним виконавцем Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_3, з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 2/489/76/14, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 17.06.2014.

У іншій частині вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя