Справа № 465/8999/12
Головуючий у 1 інстанції: Галич
Провадження № 22-ц/783/3637/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря Матяш
С.І.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, який представляє інтереси
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, з участю третьої особи - відділу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації, про визначення
часток у спільній власності, виселення
та вселення, -

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_9 звернулася до
суду з позовом до відповідачів про
визначення часток у спільній
власності, виселення та вселення,
посилаючись на те, що з 29.10.1982 року по
30.10.2009 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_6 Під час шлюбу в них народились
діти: ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7, яка
після одруження змінила прізвище на
«ОСОБА_7» та ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_11. У
шлюбі ними набуто та приватизовано
квартиру АДРЕСА_1 Однак, при проведенні
приватизації даної квартири не було
визначено часток кожного із
співвласників у праві спільної
власності. Рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 30.10.2009 року
встановлено, що відповідач ОСОБА_6 не
дбав про сім'ю протягом шести років до
розірвання шлюбу та не допомагав їй
матеріально. Зазначає, що на виконанні
в Залізничному ВДВС ЛМУЮ перебуває
виконавчий лист № 2-1540, виданий 27.03.2009
року Франківським районним судом м.
Львова про стягнення з ОСОБА_6 на її
користь аліментів на утримання дочки
ОСОБА_11, проте ОСОБА_6 жодного разу не
сплачував аліментів, внаслідок чого
виникла заборгованість по сплаті таких
на загальну суму 30639,16 грн. Відповідач
не бере жодної участі в утриманні сім'ї,
тому вона вважає, що наявні підстави в
порядку ст. 372 ЦК України збільшити її
частку у спірній квартирі до 3/6 частин,
а частку відповідача ОСОБА_6 визначити
у розмірі 1/6 враховуючи інтереси
малолітньої ОСОБА_11 У спірній квартирі
також проживає без реєстрації колишня
свекруха ОСОБА_4, чим створюються
перешкоди їй та малолітній ОСОБА_11 у
користуванні спірною квартирою.
Гарантуючи захист права власності,
власнику надається право вимагати
усунення будь-яких порушень його права.
Відповідачка ОСОБА_4 не є членом її
сім'ї, згоди на її проживання у спірній
квартирі вона не давала, а тому її
вселення у спірну квартиру є
самоправним та незаконним. Враховуючи
викладене, просить визнати за нею право
власності на 3/6 частини спірної
квартири, за ОСОБА_6 право власності на
1/6 частину спірної квартири, ОСОБА_7
право власності на 2/6 частини спірної
квартири, визнати ОСОБА_4 такою, що не
має права користування спірною
квартирою та виселити останню із
спірної квартири. Окрім того, просить
вселити її разом із дочкою ОСОБА_11 у
спірну квартиру, оскільки відповідачі
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 чинять їм перешкоди у
вселенні.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Визначено частки у квартирі АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду в частині відмови у
вселенні та виселенні оскаржила
ОСОБА_2, вважає його незаконним і таким,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що не згідна із рішенням суду
в частині відмови їй у вселенні у
спірну квартиру, оскільки таким
порушується її право власності.
Зокрема, посилається на те, що вона з
донькою не може реалізувати свої права
на спірну квартиру та вселитися в неї
через те, що з боку відповідачів
чиняться перешкоди. Крім цього,
відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні
визнав те, що в неї немає ключів від
спірної квартири і вона не має
можливості самостійно у неї потрапити.
Стверджує, що на сьогоднішній день у
спірній квартирі проживає її колишня
свекруха ОСОБА_4, яка зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_2. Квартира у якій вона
зареєстрована належить їй на праві
приватної власності. ОСОБА_4 не є членом
її сім`ї, згоду на її вселення і
проживання ні вона, ні її донька не
давали. Вважає, що вселення ОСОБА_4 є
самоправним в розумінні приписів ч. 3
ст. 116 ЖК України, а тому вона, як особа,
яка самоправно зайняла жиле
приміщення, підлягає виселенню без
надання їй іншого жилого приміщення.
Просить рішення Франківського
районного суду м. Львова від 25 грудня 2013
року змінити та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги щодо
вселення її та малолітньої доньки
ОСОБА_11 у квартиру АДРЕСА_1 та визнати
ОСОБА_4 такою, що не має права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
виселити її із вказаної квартири без
надання іншого жилого приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, який представляє інтереси
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково.

Судом встановлено, що з 29.10.1982 року по
30.10.2009 року позивачка ОСОБА_2 перебувала
у зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_6, що стверджується рішенням
Франківського районного суду м. Львова
та свідоцтвом про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_1, виданим Франківським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Львівського міського управління
юстиції (а.с. 5, 6). Спірна квартира
АДРЕСА_1 згідно розпорядження
Франківської районної адміністрації №
1173 від 04.10.1996 року, затвердженого 08.10.1996
року розпорядженням виконавчого
комітету Львівської міської ради
народних депутатів передана у спільну
сумісну власність відповідачу ОСОБА_6
та членам його сім'ї: позивачці ОСОБА_2
та відповідачці ОСОБА_7, що
стверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру № 209714 від 08.10.1996
року та довідкою № 2/20402 від 07.09.2012 року,
наданою Обласним комунальним
підприємством «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
(а.с. 10, 11, 16, 70).

Згідно довідок № 1740 від 01.09.2012 року,№ 1772
від 28.11.2011 року, виданих ЛКП
«Магістральне» у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані: власник ОСОБА_6, дочка
ОСОБА_7, дочка ОСОБА_11, онука ОСОБА_12 та
дружина ОСОБА_9 (а.с. 7, 43).

Також встановлено, що у квартирі
АДРЕСА_1 без реєстрації проживає матір
відповідача ОСОБА_4.

Відмовляючи в позові у частині
визнання ОСОБА_4 такою, що не має права
користування спірною квартирою та
виселення останньої із спірної
квартири, суд першої інстанції виходив
з наступних обставин та відповідних їм
правовідносин.

Згідно довідки № 22, виданої
Залізничним відділом соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради від
13.09.2011 року ОСОБА_4 згідно статусу
ветеранів війни відноситься до особи,
на яку поширюється чинність Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» (а.с.
46).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_6
перебуває на обліку у Франківському
відділу соціального захисту
Управління соціального захисту
Департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради та отримує
компенсацію по догляду за своєю матір'ю
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - особою, яка
досягла більше 80 років і є інвалідом ІІ
групи з 29.09.2011 року по теперішній час, що
стверджується довідкою № 211 виданої
Франківським відділом соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради від
16.01.2013 року (а.с. 44).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17.07.1997 року відповідно до
Закону України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до
Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти будь-які
угоди щодо свого майна, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Як вбачається з ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України
передбачає право власника квартири на
використання помешкання для власного
проживання, проживання членів своєї
сім?ї та інших осіб.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї
наймача належить дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано і інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника житлового будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування
приміщенням.

За таких обставин та беручи до уваги
наведені вище норми матеріального
права, а також з врахуванням того, що
відповідачка ОСОБА_4 на законних
підставах без реєстрації проживає за
адресою АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_6 -
співвласника спірної квартири, з
врахуванням гарантованого ст. 47
Конституції України права на
користування житловим приміщенням, суд
першої інстанції прийшов до вірного
переконання, що позовна вимога ОСОБА_2
про визнання ОСОБА_4 такою, що не має
права користування квартирою АДРЕСА_1
та її виселення - до задоволення не
підлягає.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що
частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, на
підставі якої ОСОБА_2 заявила позов про
виселення ОСОБА_4 з спірної квартири,
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи, досліджених та
перевірених апеляційним судом доказів
вбачається, що відповідачка ОСОБА_4
мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з 1977 року,
тобто до часу набуття на неї права
власності позивачкою та проживала в
ній на момент переходу у спільну
сумісну власність відповідачу ОСОБА_6
та членам його сім'ї: позивачці ОСОБА_2
та відповідачці ОСОБА_7.

Наведене свідчить про відсутність
передбачених законом правових підстав
для застосування ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Разом з тим, рішення районного суду в
частині відмови у вселенні позивачки
разом із дочкою ОСОБА_11 у спірну
квартиру ухвалене при невідповідності
висновків суду обставинам справи.

Згідно положень ст. 5 ЦК України
правовий статус майна та пов'язані з
ним майнові права і обов'язки
визначаються законодавством, яке діяло
на час набуття права власності на
майно.

Право власності на майно відбувається
на підставах передбачених цивільним
законодавством, а у випадках
передбачених Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду від 19.06.1992 року шляхом його
приватизації.

У відповідності до ст. 12 Зазначеного
закону власник приватизованого житла
має право користуватися та
розпоряджатися квартирою на власний
розсуд.

Порядок реалізації цих прав власника
регулюється законодавством України.

Згідно вимогами ст. 48 Закону України
«Про власність» власник вправі
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, що не пов'язані з
позбавленням права власності.

Такі ж гарантії захисту права
передбачені і положеннями ст. 391 ЦК
України.

Усунення перешкод щодо користування
об'єктом права власності, який є
житловим приміщенням, відбувається
відповідно до положень житлового
законодавства, тобто шляхом вселення,
якщо про це заявлено відповідний позов.

З матеріалів справи та свідоцтва про
право власності на квартиру ( а.с.- 70)
вбачається, що 08.10.1996 року позивачка
набула права спільної сумісної
власності на спірну квартиру АДРЕСА_1
шляхом приватизації під час
перебування у шлюбі з відповідачем
ОСОБА_6

Під час розгляду справи судом
встановлено, що позивачка ОСОБА_2 разом
з малолітньою дочкою ОСОБА_11 не мають
доступу до спірного житла, у зв'язку з
тим, що відповідач ОСОБА_6 не дає їй
ключі від квартири.

Наведене свідчить про те, що право
позивачки ОСОБА_2 на проживання,
користування квартирою, співвласником
якої вона є, порушене відповідачем
ОСОБА_6, тому таке підлягає захисту
шляхом вселення її разом з малолітньою
донькою у цю квартиру - АДРЕСА_1

Рішення в частині визначення часток у
спільній власності не оскаржується і
підстав для його скасування,
передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, рішення районного
суду в оскаржуваній частині - стосовно
вселення, як таке, що ухвалене при
невідповідності висновків суду
обставинам справи, підлягає скасуванню
з ухваленням у цій частині нового
рішення про задоволення позову.

В решті рішення суду слід залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
3, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 грудня 2013 року в частині
відмови у вселенні ОСОБА_2 та
малолітньої доньки ОСОБА_11 у квартиру
АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким:

Вселити ОСОБА_2 та її малолітню доньку
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, у квартиру
АДРЕСА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.