Справа № 645/9275/13
Провадження № 2/645/266/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого - Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань -
Погрібняк А.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду в місті
Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя
особа: реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції про визнання договорів
недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, в особі свого
представника ОСОБА_8, звернувся до суду
із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яким
просив стягнути з відповідачів борг за
договором позики від 10.11.2010 року в сумі,
еквівалентній 19 847 доларів США до
гривні за курсом НБУ на день ухвалення
рішення, з яких 15 460 доларів США - не
повернута сума позики, 3 527 доларів США -
проценти за користуванння позиченими
коштами на рівні облікової ставки НБУ,
860 доларів США - три проценти річних від
простроченої суми боргу, а також
позивач просив стягнути неустойку в
сумі 663 411 грн. 90 коп.. В обґрунтування
позову посилався на те, що 10.11.2010 року
ОСОБА_2 позичив відповідачам грошові
кошти в сумі 19 860 доларів США, про що
було укладено письмовий договір, який
засвідчений нотаріально. Згідно умов
договору відповідачі зобов'язалися
повернути позивачу грошові кошти не
пізніше 10.11.2011 року в установлені п. 1
договору позики порядку та строки.
Відповідачі порушили взяті на себе
зобов'язання та станом на 10.11.2011 року
повернули лише 4 400 доларів США, після
чого взагалі повертати борг припинили.
23.08.2012 року кожному з відповідачів була
направлена вимога про виконання
обов'язків за договором позики , але
замість належного виконання своїх
зобов'язань, 30.09.2012 року відповідачі
сплатили представнику позивача 700
доларів США, а 04.02.2013 року - 1000 доларів
США, які пішли на погашення нарахованої
неустойки за несвоєчасне виконання
зобов'язань, після чого знову припинили
повертати борг. Так не повернутими
позивачеві залишилася частина
позичених грошових коштів в сумі 15 460
доларів США. Крім того, зазначав, що
відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлено розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки НБУ, яка становить за період з
10.11.2010 року (дати укладання договору) по
23.09.2013 року (день звернення до суду із
відповідним позовом) 3 527 доларів США.
Також позивач зазначав, що відповідно
до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три процента річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлено договором або законом.
Належні до стягнення з відповідачів на
його користь три відсотка річних від
простроченої поверненням
відповідачами суми боргу становить 860
доларів США, отже дана сума розрахована
за період з 16.11.2011 року по день
звернення до суду із позовом 23.09.2013
року. Також пунктом 7 договору позики,
сторони домовилися, що за прострочення
виконання своїх зобов'язань
відповідачі повинні сплатити на
користь позивача штраф (пеню) в розмірі
1000 грн. за кожен день прострочення.
Період прострочення виконання
відповідачами їхніх зобов'язань за
договором позики з повернення
позивачеві боргу становить період за
часу з 16.11.2011 року по 23.09.2013 року - 667 днів.
Таким чином загальний розмір
нарахованої відповідачам неустойки
складає 677 000 грн.. Але як зазначалося
раніше, відповідачі, отримавши 31.08.2012
року вимогу про виконання зобов'язань
за договором позики сплатили
представникові позивача 1700 доларів США
та дана сума пішла на сплату неустойки
за неналежне виконання зобов'язань з
повернення позики, у зв'язку з чим на
теперішній час сума неустойки
становить 663 411 грн. 90 коп..

На підставі викладеного ОСОБА_2, в
особі свого представника, звернувся до
суду із відповідним позовом.

До початку розгляду справи по
суті ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду
із зустрічним позовом, яким просили
визнати недійсним договір позики,
укладений між ними та ОСОБА_2 10.11.2010
року, іпотечний договір від 10.11.2010 року
та договір комісії від 10.11.2010 року,
укладений між ними та ОСОБА_6. В
обґрунтування позову посилалися на те,
що між ними та ОСОБА_2 було укладено
договір позики про отримання грошових
коштів в сумі 19 860 доларів США, вважали,
що даний договір є недійсним, оскільки
відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вичинила правочин,
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний недійсним. Позивачі
зазначали, що у листопада 2010 року до
ОСОБА_4 звернулася знайома ОСОБА_5 з
проханням підписати договір позики,
оскільки у останньої було дуже скрутне
матеріальне становище, і що їй потрібні
гроші, при цьому пояснила, що вона
домовилася з ОСОБА_2 про надання їй в
борг грошових коштів, але його умовою є
формальне укладання договору іпотеки.
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 запевнили, що ніхто не
буде ніколи продавати квартиру, але по
закону такий договір потрібно
підписати. Незважаючи, що позивачами
був підписаний договір позики, грошові
кошти вони не отримували. 19 860 доларів
США отримала ОСОБА_5, та зобов'язалася
особисто повертати в порядку та умовах,
передбачених договором. На день
укладання договору позики від 10.11.2010
року ОСОБА_4 знаходилася у лікарні, де
її було прооперовано. ОСОБА_5 привела до
лікарні приватного нотаріуса для
підписання договору позики. Нотаріус
дала підписати договори, які вони не
читали, їх зміст та наслідки підписання
нотаріус не роз'яснювала, а тому
вважали договір позики та іпотеки
недійсним, оскільки помилялися
стосовно умов договору іпотеки,
неправильно сприймали його істотні
умови і були впевнені, що підписання
цього договору є формальністю для
отримання коштів ОСОБА_5, зміст та
наслідки підписання договору іпотеки
нотаріус не роз'яснювала. Про
підписання договору комісії від 10.11.2010
року з ОСОБА_6 позивачам за зустрічним
позовом стало відомо лише 18.12.2013 року.
Також в запереченнях на позовну заяву
ОСОБА_2, ОСОБА_4 зазначали, що на
виконання зобов'язань за договором
позики ОСОБА_2 отримав не 4400 доларів
США, як він зазначає, а 6100 доларів США,
про що було подано відповідні розписки.

На підставі викладеного було
подано зустрічну позовну заяву.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_10, що діяла на підставі
довіреності, підтримала позовні вимоги
у повному обсязі, просивши про їх
задоволення, проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4
заперечувала, просивши про відмову в їх
задоволенні.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому
засіданні заперечували проти позовних
вимог ОСОБА_2, але просили зменшити
розмір неустойки до реальних збитків,
посилаючись на скрутне матеріальне
становище, а також підтримали свої
позовні вимоги у повному обсязі,
просивши про їх задоволення.

Від приватного нотаріуса ОСОБА_7
надійшла заява, якою вона просила
провести розгляд справи у її
відсутності, проти зустрічних позовних
вимог заперечувала.

Інші учасники судового розгляду в
судове засідання не з'явилися,
повідомлялися про час та місце
розгляду справи своєчасно та належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, заперечень проти позову не
надали.

Суд, вислухавши, представника
позивача, відповідачів, дослідивши
письмові докази у їх сукупності,
вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає
частковому задоволенню, а в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 необхідно відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені факти та
відповідні їм правовідносини.

Необхідно зазначити, що
відповідно до ст. 11 ЦК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

10.11.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4 укладено договір позики,
відповідно до якого позикодавець
передав у власність позичальникам, а
позичальники солідарно прийняли у
власність валютні цінності в розмірі 19
860 доларів США, які зобов'язалися
повернути у порядку та в строки,
передбачені цим договором, до 10.11.2011
року.

Договір позики складений у
письмовій формі та посвідчений
нотаріально приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7. Даний договір
підписаний ОСОБА_3, ОСОБА_4.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості (ст. 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавець є юридична особа, -
незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Згідно ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій саме сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлений договором.

Тобто, якщо за договором позики
передано грошові кошти, то
повертаються також грошові кошти у
такій самій сумі.

В судовому засіданні відповідачі
за первісним позовом зазначали, що
грошові кошти в сумі 19 860 доларів США не
отримували, дані грошові кошти були
необхідні ОСОБА_5, яка їх і отримала від
ОСОБА_2. В судовому засіданні від 06.03.2014
року відповідачка ОСОБА_5 пояснювала,
що за договором позики від 10.11.2010 року
грошові кошти в сумі 19 860 доларів США
фактично отримала вона.

Проте дані доводи відповідачів є
неспроможними, оскільки матеріали
справи свідчать, що між ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_2 мав місце факт передачі
грошей в сумі 19 860 доларів США, що
підтверджено як договором позики, який
підписаний відповідачами, так і заявою,
адресованою на ім'я приватного
нотаріуса, відповідно до якої
зазначалося, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 одержали
від ОСОБА_2 валютні цінності у вигляді
та в натурі на суму 19 860 доларів США.
Яким чином в подальшому ОСОБА_3, ОСОБА_4
розпорядилися даними коштами та для
чого ці кошти бралися у борг, не
спростовують самого факту отримання
ними грошей. Необхідно зауважити, що в
письмових поясненнях приватний
нотаріус ОСОБА_7 пояснювала, що нею в
повній мірі були роз'яснені сторонам з
усвідомленням ними значення, умов та
правових наслідків договорів, та при
укладанні договорів були дотримані всі
приписи цивільного законодавства.

У добровільному порядку та в
повному обсязі обов'язок щодо
повернення грошових коштів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 не виконали.

23.08.2012 року представник позивача
направив письмову вимогу по виконанню
зобов'язань за договором позики в
натурі кожному з відповідачів, на яку
останні належним чином не
відреагували.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України,
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона
доведе, що вжила всіх залежних від неї
заходів щодо належного виконання
зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить
особа, яка порушила зобов'язання.

Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

Доказів того, що відповідачі в повному
обсязі повернули борг позивачу,
матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Суд погоджується, що
відповідачами були повернуті грошові
кошти в сумі 6 100 доларів США, про що
свідчать розписки та акти про
повернення боргу на дану суму, копії
яких знаходяться в матеріалах справи.
Доводи позивача за первісним позовом,
щодо повернення відповідачами лише 4 400
доларів США спростовані вищевказаними
копіями розписок та актів. Сума
грошових коштів в розмірі 700 доларів
США згідно акту приймання - передачі
грошей від 30.09.2012 року та грошові кошти
в розмірі 1000 доларів США згідно
розписки від 04.02.2013 року, які позивачем
зараховані на погашення неустойки, суд
вважає необхідним зарахувати як сплату
основного боргу за договором позики,
оскільки ані в акті, ані в розписці не
зазначені умови щодо погашення саме
нарахованої неустойки за несвоєчасне
виконання зобов'язань.

На підставі викладеного суд
приходить до висновку про необхідність
стягнення суми основного боргу в
розмірі 161 695 грн. 85 коп., що
еквівалентно 13 760 доларам США, та 3%
річних від простроченої суми з 16.11.2011
року по 23.09.2013 року, тобто з дня
прострочення основного зобов'язання по
день звернення до суду, як зазначено у
позові, в розмірі 9 643 грн. 86 коп., що
еквівалентно 820,67 доларам США. При
розрахунку 3% річних судом враховано
повернення грошових коштів в розмірі 700
доларів США згідно акту приймання -
передачі грошей від 30.09.2012 року та
грошові кошти в розмірі 1000 доларів США
згідно розписки від 04.02.2013 року. При
цьому заборгованість 15 460 доларів США
складала 319 днів, у зв'язку з чим 3%
річних за даний період становить 405,35
доларів США; заборгованість 14 760
доларів США (оскільки 700 доларів США
повернуто 30.09.2012 року) складала 127 днів
та 3% річних за даний період становить
154,07 доларів США; заборгованість 13 760
доларів США (оскільки 1000 доларів США
повернуто 04.02.2013 року) склала 231 день та
3% річних за даний період становить 261,25
доларів США.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір встановлюється на
рівні облікової ставки НБУ.

Оскільки наявний в матеріалах
справи укладений між сторонами договір
позики не містить положень про його
безпроцентний характер, а закон у цьому
випадку не забороняє нарахування
процентів, то відповідно до наведеної
норми матеріального права ОСОБА_2 має
право на отримання від відповідачів
процентів від отриманої суми позики на
рівні облікової ставки НБУ, які
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики, сума якої з
урахуванням сплачених 700 доларів США
згідно акту приймання - передачі грошей
від 30.09.2012 року та грошові кошти в
розмірі 1000 доларів США згідно розписки
від 04.02.2013 року, становить 3434,17 доларів
США, що за офіційним курсом НБУ на день
ухвалення рішення складає 40 355 грн. 61
коп. (1 175,12 грн. = 100 доларам США). При
цьому суд вважає частково вірним
розрахунок позивача щодо процентів на
рівні облікової ставки НБУ, але як вже
зазначено, судом береться до уваги
сплата в рахунок погашення боргу 700
доларів США згідно акту приймання -
передачі грошей від 30.09.2012 року та 1000
доларів США згідно розписки від 04.02.2013
року, у зв'язку з чим зменшилися
проценти.

Відповідно до ч. 1 статті 548 ЦК
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно до ст. 546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися зокрема неустойкою.

Пунктом 7 договору позики сторони
домовилися, що за прострочення своїх
зобов'язань позичальники повинні
сплатити на користь позикодавця штраф
(пеню) в розмірі 1000 грн. за кожен день
прострочення.

Положення цього пункту
відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України,
відповідно до якої, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. При цьому штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

За змістом ст. 549 ЦК України
неустойкою (пенею) є грошова сума або
інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання, яка
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання зобов'язання
за кожен день прострочення виконання.

При цьому сторони, які вільні в
укладанні договору, передбачили умови
в частині визначення стягнення за
прострочення виконання зобов'язання
(стягнення штрафу (пені) в твердій
грошовій сумі, що не передбачено
законом, але не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
сторони самі визначили розмір грошових
стягнень за прострочення виконання
зобов'язання, і вправі забезпечувати
свої зобов'язання саме таким чином.

Відповідно до ст. 550 ЦК України,
право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням боржником
зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Позивачем нарахована
неустойка в сумі 663 441 грн. 90 коп., проте
відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

При вирішенні питання про
стягнення передбаченої договором
позики пені, суд у світлі визначеного у
ст. 8 Конституції України принципу
верховенства права, окрім наведених
норм права про обов'язковість
виконання зобов'язань зважає на те, що
відповідно до ст. 3 ЦК України в
результаті судового захисту
цивільного права та інтересу норми
цивільного законодавства повинні
застосовуватися справедливо,
добросовісно та розумно.

Сума основного боргу в гривневому
еквіваленті на час ухвалення рішення
становить 161 695 грн. 85 коп., сума
нарахованої пені 663 411 грн. 90 коп., що
значно перевищує розмір збитків.

З врахуванням
вищезазначеного, суд зменшує розмір
пені в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України до
розміру основного боргу - 161 695 грн. 85
коп..

Від приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 надійшли пояснення
відповідно до яких, остання пояснила,
що дійсно 10.11.2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
були сторонами договорів позики,
комісії та іпотечного договору,
посвідчених нею за реєстрованими №№
4099, 4104, 4101. Для посвідчення всіх
вищевказаних договорів їх сторонами
нотаріусу були надані всі необхідні і
достатні документи та згоди. Сторони
вищевказаних договорів нотаріусом
жодним чином не були обмежені в часі на
ознайомлення з проектами договорів,
узгодження між собою всіх істотних
умов та правових наслідків договорів.
ОСОБА_3, ОСОБА_4, як сторона оспорюваних
договорів усвідомлювали значення,
умови та правові наслідки договорів,
про що свідчать їх підписи на договорах
та інші документи. Тому вважала, вимоги
позивачів за зустрічним позовом
необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК України,
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає засадам
цивільного законодавства.

Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України,
сторони вільні в укладенні договору,
визначенні його умов; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ним та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства; договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору та може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли усіх істотних
умов договору згідно ст. 638 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 203 та
ст. 215 ЦК України, зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства
(ч.1); волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України;
недійсною визнається угода, що була
укладена з порушенням вимог чинного
законодавства.

При розгляді справи, встановлено,
що договори позики, іпотеки, комісії
від 10.11.2010 року, укладено у
відповідності до вимог чинного
законодавства, при їх укладенні кожна з
сторін діяла добросовісно і дійшла
домовленості відносно всіх основних і
суттєвих умов, в тому числі про
юридичну природу договорів, строків
дії, коло обов'язків і прав кожної з
сторін; договори укладено у письмовій
формі, посвідчено нотаріусом, всі умови
договору виконані; договори вчинено
правомочними сторонами та
відповідають вимогам Закону.

Відповідно до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, на яку
посилаються позивачі за зустрічним
позовом, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року „Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялась сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Отже, під помилкою, яка має
істотне значення, цивільне
законодавство розуміє помилку у
характері(природі) правочину, прав та
обов'язків сторін.

Пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4 про те, що вони
вважали укладення договорів простою
формальністю, не є підставою визнання
правочинів недійсними в розумінні ст.
229 ЦК України.

Приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 були надані копії
договорів комісії, іпотеки, позики від
10.11.2010 року. Дані договори підписані
ОСОБА_3, ОСОБА_4. Крім того, позивачами
було надано нотаріусу витяг КП
„Харківське міське бюро технічної
інвентаризації" від 08.11.2010 року про
державну реєстрацію прав на квартиру
АДРЕСА_1, а також надано свідоцтво про
право власності на житло від 12.11.2008
року, ксерокопія паспортів та
ідентифікаційні номери, тобто
документи, як передували вчиненню
відповідних правочинів.

Також приватним нотаріусом
надана заява від ОСОБА_3, ОСОБА_4, які
зазначали, що на належну ним квартиру
АДРЕСА_1 будь-які права малолітніх, або
неповнолітніх дітей відсутні, також
заявою на ім'я нотаріуса ОСОБА_3, ОСОБА_4
стверджували, що станом на 10.11.2010 року,
та на момент отримання позики від
ОСОБА_2 валютних цінностей у вигляді та
натурі на суму 19 860 доларів США, жоден з
них ані в фактичних, ані в
зареєстрованому шлюбі не перебуває.
Згідно заяви від 10.11.2010 року ОСОБА_3,
ОСОБА_4 повідомляли, що одержали від
ОСОБА_2 валютні цінності в сумі 19 860
доларів США. Також згідно заяви від
10.11.2010 року ОСОБА_4 повідомляли, що ним
роз'яснено нотаріусом та зрозуміло
значення та правові наслідки правочину
(договору комісії), який укладається
ними з ОСОБА_6

Відповідно до ст. 15 ЦПК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Обов'язок доказування
покладається на сторін. Це положення є
одним із найважливіших наслідків
принципу змагальності. Суд не може
збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло
фактів матеріально-правового значення,
необхідних для вирішення справи по
суті. Доведенню підлягають тільки ті
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, по якій
виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази
полягає в тому, що, в випадку його
невиконання суб'єктом доказування і
неможливості отримання доказів, суд
має право визнати факт, на який
посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим.

Позивачами за зустрічним позовом
не надано переконливих доказів на
підтвердження своїх вимог, пояснення
свідка ОСОБА_11, про те що на час
укладання договір ОСОБА_3 перенесла
операцію та погано себе почувала,
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2, та
відмові у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212 -
215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики - задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3
заборгованість за договором позики в
сумі 161 695 грн. 85 коп., що еквівалентно 13
760 доларам США, 3% річних від
простроченої суми з 16.11.2011 року по 23.09.2013
року, в розмірі 9 643 грн. 86 коп., що
еквівалентно 820,67 доларам США, проценти
за період користування на рівні
облікової ставки Національного банку
України в сумі 40 355 грн. 61 коп.,
неустойку в розмірі 161 695 грн. 85 коп..
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3 судовий
збір по 1720 грн. 50 коп. з кожної.

В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа:
реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
визнання договорів недійсними -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду Харківської
області через Фрунзенський районний
суд м. Харкова протягом десяти днів з
дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

СУДДЯ: