АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А.,
Саліхова В.В.

при секретарі:
Алейнікову М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору довічного утримання та
визнання права власності на Ѕ частину
квартири,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/6293/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Гончарук В.П. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в с т а
н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору довічного
утримання та визнання права власності
на Ѕ частину квартири задоволено
частково.

Визнано частково недійсним договір
довічного утримання від 23 лютого 2006
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за №4-328.

Припинено право власності ОСОБА_3на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково, визнати за ним
право власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1, та визнати частково недійсним
договір довічного утримання, укладений
між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 Звертає увагу
суду на те, що відповідно до свідоцтва
про право власності на житло від 08
серпня 1995 року, виданого відділом
приватизації державного житлового
фонду Дарницької районної м. Києві
державної адміністрації, квартира
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 в рівних долях. ОСОБА_6 жодної
дії для прийняття та оформлення
спадщини, що відкрилася після смерті
його матері ОСОБА_7 не вчиняв, до
нотаріуса про отримання свідоцтва про
право на спадщину не звертався, та на
день своєї смерті мав право лише право
на 1/3 частину квартири. Тому ОСОБА_2, як
спадкоємець за законом ОСОБА_6, має
право на визнання за ним права
власності в порядку спадкування лише
на 1/3 частину спірної квартири.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та
просили її задовольнити з наведених в
ній підстав.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної
скарги заперечував, вважав, що спір
вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 08 серпня 1995 року
відділом приватизації державного
житлового фонду Дарницької районної в
м. Києві державної адміністрації
ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було видано
свідоцтво про право власності квартиру
АДРЕСА_1 в рівних долях (а.с.36).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 та
ОСОБА_10, ОСОБА_7

21 січня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10
звернулися до Шістнадцятої Київської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6

ОСОБА_2 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_6 (а.с.49 -50).

06 вересня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до
Шістнадцятої Київської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 брата ОСОБА_6 (а.с.33-34).

18 листопада 2005 року державним
нотаріусом Шістнадцятої Київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_1
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, що складається з Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.44).

23 лютого 2006 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3
договір довічного утримання, за яким
передав у власність ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1.

На час розгляду справи в суді право
власності на спірну квартиру
зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі
договору довічного утримання від 23
лютого 2006 року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 січня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
міста Києва від 26 березня 20113 року,
ОСОБА_2 було встановлено додатковий
строк в два місяці для подання заяви
про прийняття спадщини після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (а.с.4-6).

02 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
заявою до Шістнадцятої Київської
державної нотаріальної контори з метою
прийняття спадщини, що залишилась
після смерті його батька ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, державним
нотаріусом Шістнадцятої Київської
нотаріальної контори йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину в зв'язку з тим, що 18
листопада 2005 року свідоцтво про право
на спадщину було видано ОСОБА_1

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 липня 2013 року визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за № 4-2128, видане 18 листопадна
2005 року на ім'я ОСОБА_1 (а.с.9).

ОСОБА_2 порушив перед судом питання про
визнання недійсним договору довічного
утримання від 23 лютого 2006 року,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
припинення права власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ним
права власності на Ѕ частину вказаної
квартири.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 Визнав частково недійсним
договір довічного утримання від 23
лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, припинив право власності
ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1,
визнав за ОСОБА_2право власності на Ѕ
частину вказаної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР,
яка діяла на час відкриття спадщини
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР
визначено, що спадкоємець визнається
таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; 2) якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, 21
січня 2003 року ОСОБА_10, так само, як і
ОСОБА_1, звернувся до Шістнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після ОСОБА_7, а тому, згідно з
п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України він вважається
таким, що прийняв спадщину після своєї
матері.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відхиляє посилання апелянта на те, що
ОСОБА_6 жодної дії для прийняття та
оформлення спадщини, що відкрилася
після смерті його матері ОСОБА_7 не
вчиняв та на день своєї смерті мав
право лише право на 1/3 частину квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 січня 2013 року було
встановлено, що на момент відкриття
спадщини ОСОБА_6 належала Ѕ частина
квартири АДРЕСА_1 (а.с.4). Про те, що до
складу спадщини, яка відкрилася після
ОСОБА_6, увійшла Ѕ частина квартири
АДРЕСА_1 також зазначив сам ОСОБА_1 у
заяві про прийняття спадщини від 06
вересня 2005 року, поданої до
Шістнадцятої Київської державної
нотаріальної контори (а.с.34).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.
(ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за
законом мають рідні брати та сестри
спадкодавця, його баба та дід як з боку
батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК
України).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
визнання за ОСОБА_2прававласності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1, як за
спадкоємцем першої черги після ОСОБА_6,
а також про визнання частково
недійсним договору довічного
утримання від 23 лютого 2006 року,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
враховуючи те, що свідоцтво про право
на спадщину за № 4-2128, видане 18
листопада 2005 року на ім'я ОСОБА_1, було
визнано недійсним рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 09 липня 2013 року.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов