Справа № 415/5327/13-ц
Провадження № 2/415/46/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2014 року
м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської
області у складі:

головуючого судді
Калмикової Ю.О.,

при секретарі
Мягкій І.В., Добуграй В.К.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Лисичанську цивільну
справу за позовом Сафіра Федора
Олеговича в інтересах Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Сафір Федір Олегович в інтересах
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
звернувся до Лисичанського міського
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідно до
укладеного договору № б/н від 23.06.2006
року ОСОБА_3 23.06.2006 року отримав кредит у
розмірі 7200,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідач підтвердив свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правил користування платіжною карткою
складає між ним і Банком Договір, про
що свідчить підпис відповідача у заяві.
При укладені договору сторони
керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Відповідно до п. 9.12 Умов договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна сторона не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично лонгується
на такий же термін. Договором
передбачено порядок та умови погашення
кредиту, погашення заборгованості по
кредиту, сплата нарахованих за період
користування кредитом відсотків,
комісії за користування кредитом та
інших витрат. Відповідно до ст. 1054 ЦК
України ПАТ КБ «ПриватБанк» своє
зобов'язання за договором та угодою
виконав в повному обсязі, а саме надав
кредит в встановленому розмірі.
Відповідно до п. 6.5 умов надання
банківських послуг - позичальник
зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом, відсотками
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах передбачених цим
договором. Відповідно до п. 6.6 умов
надання банківських послуг - у разі
невиконання зобов'язань за договором,
на вимогу банку виконати зобов'язання з
повернення кредиту, оплати винагороди
банку. Відповідно до п. 8.6 умов надання
банківських послуг - при порушенні
позичальником строків платежів по
кожному з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором більше ніж
на 120 днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. +
5% від суми позову. Відповідач не надав
своєчасно банку грошові кошти для
погашення заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов договору, що має
відображення у Розрахунку
заборгованості за кредитним договором.
У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та
умов договору відповідач зобов'язання
за вказаним договором належним чином
не виконав. У зв'язку з зазначеними
порушеннями зобов'язань за кредитним
договором відповідач станом на 30.06.2013
року має заборгованість 26 933,16 грн., яка
складається з наступного: 7371,23 грн. -
заборгованість за кредитом; 17 803,21 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; а також штрафи
відповідно до п.8.6 Умов та правил
надання банківських послуг: 500,00 грн. -
штраф (фіксована частина) та 1258,72 грн. -
штраф (процентна складова). На підставі
викладеного, просив суд стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованості у розмірі
26933,16 грн. за кредитним договором № б/н
від 23.06.2006 року та судові витрати.

До початку розгляду справи по суті,
представник відповідача ОСОБА_1 надала
до суду письмові заперечення на
позовну заяву про стягнення
заборгованості, в яких заперечувала
проти позову, вважає його
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню, так як позовні
вимоги банку ґрунтуються на
неправдивих відомостях щодо того, що
ОСОБА_3 начебто уклав договір 23.06.2006
року на отримання кредиту у розмірі
7200,00 грн. у виді встановленого
кредитного ліміту на платіжну карту зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки. Так, в
якості доказу існування договірних
відносин Банк посилається на те, що
ОСОБА_3 начебто підписав заяву разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою, чим підтвердив свою згоду на
укладання договору у відповідності до
положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, але при
цьому в наданих до суду заяві, Умовах
надання банківських послуг, Правилах
користування платіжною карткою
відсутній підпис ОСОБА_3 ОСОБА_3
заявляє, що він не звертався до Банку з
пропозицією щодо надання йому
кредитної картки. Будь-якої заяви
позичальника ОСОБА_3 власноруч не писав
і не підписував. Копія заяви, яка додана
позивачем до позову, заповнена не
ОСОБА_3 і не містить його підпису.
Персональні дані, які містяться в
наданій позивачем заяві, відповідають
анкетним даним ОСОБА_3, але стали відомі
банку з іншого приводу, оскільки ОСОБА_3
отримував в Банку пенсію, мав пенсійну
картку, на яку зараховувалась пенсія.
Картку «Універсальна» ОСОБА_3, як
клієнту банку, в якому він отримував
пенсію по інвалідності, було вручено в
загальному порядку, який існував в
Банку на той час: кожному пенсіонерові
було виготовлено і вручено по картці,
на яку встановлювався кредитний ліміт,
що дорівнював трьом розмірам пенсії.
Розмір пенсії ОСОБА_3 станом на 2006 рік
складав 2400 грн. Тому кредитний ліміт
було встановлено у розмірі 7200 грн. При
цьому термін дії картки був визначений
у 2 роки, іншої картки ОСОБА_3 не
отримував. З будь-якими документами,
щодо умов кредитування ОСОБА_3
ознайомлений не був і ніякого
документа з цього приводу не
підписував. Отже ствердження позивача,
що між ним та відповідачем існують
договірні відносини є безпідставними.
По тілу кредиту ОСОБА_3 заборгованості
не має. Крім того, з відомостей, що
містяться в виписці з особового
рахунку про здійснення операції за
картковим рахунком вбачається, що
останнє зняття ОСОБА_3 кредитних коштів
відбулося 07.08.2008 року, а останній платіж
на повернення одержаного кредиту було
зроблено 27 вересня 2009 року. Отже,
оскільки ОСОБА_3 припинив вносити
будь-які суми на картковий рахунок до
банку, а на думку позивача, за ним
рахувалась заборгованість, то
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права та інтересу він
міг протягом строку позовної давності,
встановленого ч. 1 ст. 257 ЦК України, у
три роки. Цей строк підлягає
застосуванню до вимог, частина з яких є
предметом заявленого позивачем позову
по тілу кредиту, а в частині стягнення
неустойки, штрафів, пені - такий строк
становить 1 рік, але на нарахування
будь-яких штрафних сум позивач не має
права у зв'язку з відсутністю
договірних відносин. Таким чином,
граничний термін звернення до суду, в
який банк мав право звернутися до суду
з позовом до ОСОБА_3, сплинув 26 вересня
2012 року - по тілу кредиту. ОСОБА_3 зі
свого боку заявляє про сплив позовної
давності, оскільки картка
«Універсальна», на яку банком було
встановлено кредитний ліміт, і якою
ОСОБА_3 користувався деякий час, мала
строк дії у 2 роки, після спливу дії
картки, він не отримував більше жодної
картки. Останнє внесення коштів ОСОБА_3
до банку відбулося 27 вересня 2009 року, з
цього часу і відліковується строк
позовної давності, який на дату
звернення позивача до суду все сплинув.
На підставі викладеного, просила в
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» про стягнення
заборгованості з ОСОБА_3 у сумі 26933,16
грн. відмовити повністю за
необґрунтованістю.

В судовому засіданні представник
позивача Яловєга О.Г. підтримав позов,
підтвердив факти, викладені у позовній
заяві та просив суд задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 судове засідання не
з'явився, про причину неявки суд не
повідомив, про день, час та місце
слухання справи повідомлявся належним
чином.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_1 підтвердила
письмові заперечення, надані до
початку розгляду справи. Позов не
визнала, просила відмовити у його
задоволені. До суду надала заяву, у якій
просила застосувати позовну давність
до позовних вимог. Також просила суд
стягнути з позивача на користь
відповідача ОСОБА_3 витрати, пов'язані з
проведенням судово-почеркознавчої
експертизи у сумі 1687 гривень 20 копійок.

У судовому засіданні досліджені
наступні докази: розрахунок
заборгованості за договором № б/н від
23.06.2006 року станом на 30.06.2013 року, згідно
з яким загальна сума заборгованості
становить 26933 гривні 16 копійок (а.с.4-5);
копія заяви про отримання відповідачем
кредиту від 23.06.2006 року на на кредитний
ліміт на суму 7200 гривень 00 копійок (а.с.
6); копії умов та правил надання
банківських послуг та правил
користування платіжною карткою (а.с.
7-10); виписка з особового рахунку ОСОБА_3
за період з 31.01.2008 року по 31.03.2009 рік (а.с.
37-38); виписка з особового рахунку ОСОБА_3
за період з 01.04.2009 року по 18.10.2013 рік (а.с.
39-43), попередження про наявність
заборгованості (а.с. 44), висновок
судово-почеркознавчої експертизи (а.с.
81-83), фототаблиця до висновку експерта
(а.с. 84).

Вислухавши представника позивача,
представника відповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, суд вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача ОСОБА_1 у
судовому засіданні заявила клопотання
про призначення судово-почеркознавчої
експертизи, у зв'язку з тим, що вважала,
що підпис у заяві № б/н від 23.06.2006 року
не належить відповідачу ОСОБА_3 і хто
його ставив їй та відповідачу не
відомо. Зазначене клопотання судом
було задоволене та призначена
судово-почеркознавча експертиза,
проведення якої було доручено
Луганській філії Донецького
науково-дослідницького інституту
судових експертиз.

Згідно з висновком
судово-почеркознавчої експертизи №
374/02/375/03 від 16.04.2014 року від 16.04.2014 року за
матеріалами цивільної справи за
позовною заявою Сафіра Федора
Олеговича в інтересах Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, підпис від
імені ОСОБА_3 розташований в заяві б/н
від 23.06.2006 року - виконано не ОСОБА_3, а
іншою особою (а.с. 81-83).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
договори та інші правочини є
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, а відповідно до ч. 5 ст.
203 ЦК України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третью, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

З огляду на те, що відповідач не
підписував заяву від 23.06.2006 року; заяву
підписано невстановленою особою, суд
визнає кредитний договір, укладений
шляхом приєднання (частина перша
статті 634 ЦК України) між позивачем та
відповідачем недійсним. Вказаний
договір не відповідає внутрішній волі
відповідача, оскільки він не бажав
настання будь-яких правових наслідків,
що випливають з цього договору, не
можуть тягнути правову
відповідальність у виді наслідків,
передбачених таким договором (сплати
процентів, штрафних санкцій тощо).

Щодо заявленого клопотання
представника відповідача про
застосування строків позовної
давності щодо стягнення суми боргу, то
суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові

Як встановлено з пояснень представника
відповідача ОСОБА_1 та не
заперечувалось представником
відповідача, картку «Універсальна»
відповідач ОСОБА_3, як клієнту банку, в
якому він отримував пенсію по
інвалідності, було вручено в
загальному порядку, який існував в
Банку на той час: кожному пенсіонерові
було виготовлено і вручено по картці,
на яку встановлювався кредитний ліміт,
що дорівнював трьом розмірам пенсії.
Розмір пенсії ОСОБА_3 станом на 2006 рік
складав 2400 грн. Тому кредитний ліміт
було встановлено у розмірі 7200 грн. При
цьому термін дії картки був визначений
у 2 роки, іншої картки ОСОБА_3 не
отримував. Стосовно порядку погашення
кредиту відповідачу було пояснено усно
про те, що в разі користування
кредитною карткою він повинен кожного
місяця вносити до каси банку суму, що
дорівнює 7% від загальної суми
використаного кредитного ліміту.

Згідно з розрахунком заборгованості
ОСОБА_3 станом на 30.06.2013 року (а.с. 4-5),
виписки з особового рахунку ОСОБА_3 за
період з 31.01.2008 року по 31.03.2009 рік (а.с.
37-38), виписки з особового рахунку ОСОБА_3
за період з 01.04.2009 року по 18.10.2013 рік (а.с.
39-43) вбачається, що відповідача ОСОБА_3
здійснював операції за картковим
рахунком, а отже, право позивача на
повернення кредитних коштів могло бути
порушеним.

Однак матеріали справи свідчать про те,
що звертаючись до суду з позовною
заявою, позивач пропустив строк
позовної давності, передбачений ст. 257
ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Правова позиція яка висловлена ВСУ
України в постанові від 19.03.2014 року
(справа № 6-14 цс 14) передбачає, що
відповідно до правил користування
платіжною карткою, яка є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Так, представник відповідач зазначив,
що картка «Універсальна» видавалась
відповідачу строком на два роки та її
термін дії закінчився у серпні 2008 року,
іншої картки відповідач не отримував.
Позивач проти вказаної інформації не
заперечував та не спростовував її, до
суду не надав інформацію про строк дії
платіжної картки, а тому суд вважає, що
строк дії картки «Універсальна»
закінчився у серпні 2008 року.

Однак, з відомостей, що містяться в
виписці з особового рахунку про
здійснення операцій за картковим
рахунком вбачається, що останнє зняття
ОСОБА_3 кредитних коштів відбулося
07.08.2008 року, а останній платіж на
повернення одержаних коштів було
зроблено 27.09.2009 року. Таким чином, права
позивача могло бути порушено з 27.09.2009
року.

Судом встановлено, що відповідач
перестав здійснювати будь які операції
з кредитною карткою з 27.09.2009 року, проте
позивач звернувся з позовом про
стягнення заборгованості лише 29.08.2013 р.,
тобто після спливу строку позовної
давності, що встановлена статтею 257 ЦК
України. Поважних причин пропуску
строку звернення із даним позовом до
суду позивач не навів та відповідних
доказів не надав.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що строк позовної давності,
передбачений чинним законодавством,
позивачем пропущений, що є правовою
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог, у зв'язку з пропуском
позовної давності.

Таким чином, факти, викладені позивачем
у позовній заяві в обґрунтування
позовних вимог не знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання, не є достовірними та
обґрунтованими, не підтверджені
письмовими доказами, на підставі
викладеного та за таких обставин суд
вважає, що позов Сафіра Федора
Олеговича в інтересах Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, задоволенню
не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України,
до витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать витрати,
пов'язані із залученням свідків,
спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ЦПК України,
кошти на оплату судової експертизи
вносяться стороною, яка заявила
клопотання про проведення експертизи.
Якщо клопотання про проведення
експертизи заявлено обома сторонами,
витрати на її оплату несуть обидві
сторони порівну. У разі неоплати
судової експертизи у встановлений
судом строк суд скасовує ухвалу про
призначення судової експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Понесення позивачем судових витрат
підтверджується квитанцією № 5582.20.1 від
02.04.2004 року, призначення платежу:
висновки почеркознавчої та технічної
експертизи документів в сумі 1687
гривень 20 копійок.

Приймаючи до уваги вимоги ст.ст. 86, 88 ЦПК
України, суд вважає за необхідне
стягнути з позивача на користь
відповідача витрати, пов'язані з
проведенням судово-почеркознавчої
експертизи у сумі 1687 (одна тисяча
шістсот вісімдесят сім) гривень 20
копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 203, 215, 253, 256, 257, 258, 261, 267 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Сафіра Федора
Олеговича в інтересах Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, відмовити за
необґрунтованістю.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_3
витрати, пов'язані з проведенням
судово-почеркознавчої експертизи у
сумі 1687 (одна тисяча шістсот вісімдесят
сім) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному суді Харківської області
через Лисичанський міський суд, шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ
Ю.О.
КАЛМИКОВА