Номер провадження 22-ц/775/4304/2014
Номер провадження №22ц/775/4304/14
Головуючий у 1-ій інстанції:
Доповідач: Груіцька Л.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

26 травня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:
Лоленко А.В.,

суддів:
Груіцької Л.О., Солодовник О.Ф.,

при секретарі:
Козак І,С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Краматорського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кей-Колект», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсними договору поруки та
іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

30.09.2013 року ОСОБА_2 подала до суду позов
про визнання правочину недійсним під
впливом обману.

18.11.2013 року ОСОБА_2 подала до суду заяву
про зміну підстав та предмет позову про
визнання недійсними договору поруки та
іпотеки.

Рішенням Краматорського районного
суду Донецької області від 4 квітня 2014
року у задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням
Краматорського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення. Вважає, що судом
першої інстанції були порушені та
неправильно застосовані норми
матеріального права, крім того
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що в
матеріалах справи є належні та
допустимі докази на підтвердження
неправомірних умисних дій ОСОБА_3,
направлених на введення в оману ОСОБА_2
щодо істотних обставин, які
безпосередньо впливають на прийняття
нею рішення укласти чи не укласти
відповідні договори поруки та іпотеки.
Просила також скасувати Ухвалу
Краматорського міського суду від 14.01.2014
року про притягнення до участі у справі
ТОВ «Кей-Колект».

Судом першої інстанції
встановлено наступне:

29.09.2008 року між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3 було укладено Договір про
надання споживчого кредиту за
Правилами №0.

За умовами даного Кредитного договору,
Банк надає ОСОБА_3 суму кредиту, що
еквівалентом 17000,00 доларів С1І1А і
становить 82638,70 грн. за курсом НБУ на
строк до 01.10.2029 року. Розмір щомісячного
обов'язкового платежу складав
еквівалент 210,00 доларів США.

Одночасно з договором кредиту
29.09.2008року з позивачкою ОСОБА_2та
АКІБ«УкрСиббанком» було укладено
договір поруки № 230005 з метою
забезпечення належного виконання
ОСОБА_3 прийнятих ним зобов'язань
та договір іпотеки, відповідно до
якого ОСОБА_2передала в іпотеку
житловий будинок, який розташований
за адресою: Донецька область
м.Краматорськ пров.Орський, 3. Цей
договір засвідчено нотаріально. (
а.с.18-20).

В той же день 29.09.2008 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було
укладено Договір поруки №230002, за
умовами якого поручитель ОСОБА_4
зобов'язалась перед Банком відповідати
за виконання ОСОБА_3 усіх його
зобов'язань, що виникли з Кредитного
договору.

Але у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не
виконував власні обов'язки за
Кредитним договором, в листопаді 2010
року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до
Краматорського міського суду з позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором кредиту.

Рішенням Краматорського міського суду
від 25.05.2011 року по справі №2-191/2011,
позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» були
задоволені, а саме: стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ «УкрСиббанк»
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту №0 від
29.09.2008 року в сумі 157428,41 грн., судовий
збір в сумі 1574,28 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у сумі 120,00 грн.

З повідомлення
Краматорського міського центру
зайнятості від 03.12.2013 р.,
вбачається, що 27.09.2004 року
Краматорським міським центром
зайнятості зареєстровано
трудовий договір №1964,укладений
21.09.2004р. між фізичною

особою - підприємцем ОСОБА_6 та
найманим працівником ОСОБА_3 (
а.с.86-87).

З довідки про доходи за даними ЦБД
ДРФО ОСОБА_3, наданої ДПІ у м.
Краматорську, вбачається, що його
доходи за період з 01.01.2008 р. по
30.09.2008 р. складають - 4695 грн.(
а.с.118-119).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд виходив з тих підстав,
що позивачкою не доведено фактичних
обставин, за наявності яких можливо
було б зробити висновок про наявність
передбачених статтею 230 ЦК України
правових підстав для визнання спірних
договорів поруки та іпотеки
недійсними, також у судовому
засіданні не встановлено умислу в
діях відповідачів на введення
позивачки в оману при укладання
вище визначених договорів.

Позивачка її представник, та
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника відповідача ТОВ
«Кей-колект», дослідивши матеріали
цивільної справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15
ЦК України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
надаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 ЦК України), такий
правочин визнається судом недійсним;
обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного суду від 06 листопада 2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу
в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов
договору. Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Апеляційним судом встановлене, що
позивачкою ОСОБА_2 29.09.2008 року та
АКІБ«УкрСиббанком» було укладено
договір поруки № 230005 з метою
забезпечення належного виконання
відповідачем ОСОБА_3 прийнятих ним
зобов'язань та договір
іпотеки,відповідно до якого
ОСОБА_2передала в іпотеку житловий
будинок, який розташований за
адресою: Донецька область
м.Краматорськ пров. Орський.
Договір засвідчено нотаріально.

Сторонами по вказаним договорам є
позивачка ОСОБА_2 та Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» і яке
було притягнуто до розгляду справи
Ухвалою суду від 14 січня 2014 року / а.с.121/.

Позивачка просила суд визнати
недійсним договір поруки та договір
іпотеки, посилаючись на ст..229,230 ЦК
України, вказуючи, що ОСОБА_3 умисно
ввів її в оману, відносно істотної
обставини шляхом брехливих стверджень,
що він має стабільний дохід, який надає
йому право на укладення кредитного
договору та отримання від банку коштів,
а також дають йому змогу особисто
виконувати власні зобов'язання перед
Банком, що безпосередньо вплинуло на
прийняття нею рішення на укладання
договору поруки та іпотеки. В
обґрунтування позову, позивачка
посилалася на довідки про доходи
ОСОБА_3/ а.с. 29,119/.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд виходив з тих підстав,
що позивачкою не доведено фактичних
обставин, за наявності яких можливо
було б зробити висновок про наявність
передбачених статтею 230 ЦК України
правових підстав для визнання спірних
договорів поруки та іпотеки
недійсними, також у судовому
засіданні не встановлено умислу в
діях відповідачів на введення
позивачки в оману при укладання
вище визначених договорів.

Апелянт в апеляційній скарзі посилався
на те, що суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що позивачка була
умисно уведена в оману ОСОБА_3, щодо
своїх доходів, і це вплинуло на
прийняття нею рішення на укладання
договору поруки та іпотеки.

Як видно з матеріалів справи сторонами
у договорі поруки від 29 вересня 2008 року,
та у договорі іпотеки від 29 вересня 2008
року є Акціонерний комерційний
інноваційний банк «УкрСіббанк» та
позивачка ОСОБА_2. Відповідач ОСОБА_3 не
є стороною оспорюваних правочинів.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав і за
наслідками, визначеними законом, а тому
слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Статтею 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Сторони мають право врегулювати
у договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 553 ЦК України встановлено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Пунктом 1.2 Договору поруки, чітко
визначено , що Поручителю добре відомі
усі умови Основного договору/
кредитного договору укладеного
ОСОБА_3/, причини невиконання Боржником
своїх зобов'язань за Основним
договором ніяким чином не можуть
впливати на виконання Поручителем
зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 8. Закону України
«Про іпотеку», іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з договору іпотеки/
а.с.20/,позивачка діяла добровільно,
перебувала при здоровому розумінні та
ясній пам'яті розуміла значення своїх
дій, та правові наслідки, попередньо
ознайомлена нотаріусом з приписами
цивільного законодавства, що регулюють
укладання ними договорів/ зокрема, з
вимогами щодо недійсності правочину/.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів, а саме, однією зі сторін,
або заінтересованою стороною, тобто
права яких вже були порушені на момент
звернення до суду.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Висновок суду першої інстанції у
частині того, що позивачкою не
доведено фактичних обставин, за
наявності яких можливо було б зробити
висновок про наявність передбачених
статтею 230 ЦК України правових підстав
для визнання спірних договорів поруки
та іпотеки недійсними, також у
судовому засіданні не встановлено
умислу в діях відповідачів на
введення позивачки в оману при
укладання вище визначених договорів
є вірним та відповідає нормам чинного
законодавства.

Не підлягає задоволенню вимога щодо
скасування Ухвали суду від 14.01.2014 року
про заміну відповідача у справі, бо
відповідно до вказаної ухвали суд
притягнув до участі у справі ТОВ
«Кей-Колект», а не замінив відповідача.

Доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду.

Рішення суду постановлено
у відповідності до норм матеріального
і процесуального права і підстав для
його скасування не встановлено.

З урахуванням наведеного
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303-315 ЦПК
України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Краматорського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: