Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 червня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Шклярука Д.С.

при секретарі
Пугач Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Територіальної
громади м. Дніпропетровська в особі
управління житлового господарства, про
визнання права власності в порядку
набувальної давності на ? частку
квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом та
просить суд визнати за нею право
власності в порядку набувальної
давності на 1/2 частину квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва
про право власності на житло від 11
квітня 1994 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1
зазначає, що 16 січня 1986 року
медичною-трудовою експертною комісією
Вахатовського району м. Казань було
видано довідку серії ВТЕ-217 № 076211,
згідно з якою ОСОБА_2, 1920 року
народження, визнана інвалідом І групи
та потребує постійного стороннього
догляду.

11 квітня 1994 року, згідно з
Розпорядженням від 11 квітня 1994 року №
1511 -И, виконкомом міської Ради народних
депутатів було видано Свідоцтво про
право власності на житло, яке
посвідчує, що квартира, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на
праві спільної власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

21 листопада 1995 року відділом
реєстрації актів громадянського стану
Індустріальної районної Ради народних
депутатів м. Дніпропетровська було
видано Свідоцтво про смерть, згідно до
якого ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
про що в Книзі реєстрації актів про
смерть зроблено відповідний актовий
запис № 1629.

20 липня 2004 року відділом реєстрації
актів цивільного стану
Індустріального районного управління
юстиції м. Дніпропетровська було
видано Свідоцтво про смерть згідно до
якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
про що в Книзі реєстрації актів про
смерть було зроблено відповідний
актовий запис № 935.

Вона з 1961 року знаходилася у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Тітка
ОСОБА_3, яка мешкала в Росії, була
інвалідом І групи у зв'язку з чим
потребувала постійного стороннього
догляду. Зважаючи на це їхнім подружжям
було вирішено забрати тітку померлого
чоловіка позивача до України для
надання їй постійного догляду. У 1994
ОСОБА_2 переїхала до України і на неї з
ОСОБА_3 було приватизовано квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Таким
чином, з 1994 року вона, її померлий
чоловік та померла тітка її чоловіка
почали проживати разом у вищевказаній
квартирі.

З 1994 року вона забезпечувала повний
догляд за ОСОБА_2. разом з чоловіком,
сплачувала платежі за комунальні
послуги, дбала про належний стан
вищевказаної квартири та робила там
поточні ремонти.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2, померла.
ОСОБА_3 не претендував на спадщину
після своєї тітки, так як нотаріусом в
усній формі було пояснено йому, що
племінники не входять до жодної черги
спадкоємців за законом. Про існування
інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2
йому відомо не було. Таким чином, з 1995
року вона з чоловіком і надалі
продовжували мешкати у вищевказаній
квартирі та здійснювати належний
догляд за власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3 Після
смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у
вигляді державної цільової
безвідсоткової позики, грошових
коштів, земельної ділянки та 1/2 частини
квартири. Свідоцтва про право на
спадщину за законом на цільовоу
безвідсоткову позику, грошові кошти,
земельну ділянку були видані. Право
власності на 1/2 частину квартиру також
визнано за нею, але у зв'язку з
недостачею коштів для оформлення
документів, досі не було зареєстровано
за нею у встановленому законом порядку.

Таким чином, з дня смерті ОСОБА_2, ОСОБА_1
безперервно відкрито користується 1/2
частиною квартири, шо належала ОСОБА_2
та мешкає там.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. виповнилося
17 (сімнадцять) років, впродовж яких вона
відкрито, безперервно володіє чужим
майном, а саме 1/2 частиною квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

За цей час вона з квартири на довгий час
нікуди не виїжджала та постійно
проживала за вказаною адресою. Ніхто
користуватися вказаною часткою
квартири їй не перешкоджав, ані сама
спадкодавець - ОСОБА_2, ані чоловік -
ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
та посилаючись на викладені у заяві
обставини просили пред'явлений позов
задовольнити у повному обсязі.

Представник Дніпропетровської міської
ради, управління житлового
господарства, проти задоволення позову
заперечував зауважуючи на відсутності
правових підстав для визнання за
позивачкою права власності на іншу ?
частку квартири, що належала ОСОБА_2

Суд, вислухавши пояснення позивачки та
її представника, пояснення
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи та надані письмові
докази, встановив наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

01 квітня 1994 року за розпорядженням №
3/1511-94 від 11 квітня 1994 року виконкомом
Дніпропетровської міської Ради
народних депутатів було видано
Свідоцтво про право власності на житло
відповідно до якого спірна квартира, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
передана у спільну приватну власність
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (співвласники).

Як вбачається з інформації наданої КП
«Дніпропетрвоське міжміське бюро
технічної інвентаризації» право
власності на спірну квартиру було
зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що
в Книзі реєстрації актів про смерть
зроблено відповідний актовий запис №
1629.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що в
Книзі реєстрації актів про смерть було
зроблено відповідний актовий запис №
935.

Позивачка з 1961 року по 30.06.2004 року
знаходилася у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3.

За життя чоловіка, ОСОБА_1 разом із
ОСОБА_3, здійснювали догляд за тіткою
ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яка раніше мешкала в
Росії, була інвалідом І групи у зв'язку
з чим потребувала постійного догляду
та піклування. Зважаючи на це подружжям
позивачки було вирішено забрати тітку
померлого чоловіка позивача до України
для надання їй постійного догляду.

У 1994 ОСОБА_2 переїхала до України та
почала проживати разом з позивачкою та
її чоловіком, тобто зі своїм
племінником, а пізніше ОСОБА_2 разом із
ОСОБА_3 приватизували квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

З того часу позивачка та її чоловік
забезпечували повний догляд за ОСОБА_2,
разом з чоловіком, сплачували платежі
за комунальні послуги, дбали про
належний стан вищевказаної квартири та
робила там поточні ремонти, що
підтверджується розрахунковою книжкою
та копіями квитанцій про сплату
житлово-комунальних послуг, наявних у
матеріалах сапери у копіях.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 померла та
після її смерті відкрилася спадщина у
вигляді ? частки спірної квартири.

Будь-яких інших спадкоємців, окрім
чоловіка позивачки, після смерті
ОСОБА_2 не було.

Як видно з відповіді Шостої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори після смерті
ОСОБА_2 до нотаріальної контори ніхто
не звертався із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину,
спадкова справа не заводилася.

Після смерті ОСОБА_2 позивачка та її
чоловік продовжили проживати за
адресою спірної квартири, сплачували
комунальні послуги та утримували
зазначене майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3 та після
його смерті відкрилася спадщина, в т.ч.
на іншу 1/2 частину спірної квартири, яку
позивачка прийняла.

Отже, з досліджуваних в судовому
засіданні доказів, суд робить
обґрунтований висновок про те, що
позивачка з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто вже
більше 17 років, відкрито, безперервно
та добросовісно користується 1/2
частиною спірної квартири, що належала
ОСОБА_2, мешкає у ній, здійснює
утримання квартири, сплачує всі
необхідні комунальні платежі.

Згідно зі ст. 344 ЦК України, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно Прикінцевих та перехідних
положень від 16.01.2003 р. № 435-ІУ Цивільного
Кодексу, згідно якого передбачена
набувальна давність, набрав чинності з
01 січня 2004 р.

Згідно п. 8 вказаних Положень, правила
ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом,
тобто, з 01 січня 2001 року.

За викладених обставин позовні вимоги
ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку набувальної давності на ?
частину квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 11 квітня 1994 року.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук