АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1950/14
Головуючий 1-ї інстанції
Справа № 2-2164/13
Категорія : договірні
26 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - Швецової Л.А.
суддів - Малінської С.М.,
при секретарі - Андрійко О.В.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 20 листопада 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, 3-тя особа Державний нотаріус
Шостої Харківської державної
нотаріальної контори Головащенко О.Л.
про визнання недійсним договору
довічного утримання ,-
У вересні 2011 року позивач ОСОБА_5
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому просила визнати недійсним
договір довічного утримання, укладений
02 грудня 2010 року між нею, її матір'ю
ОСОБА_6 та відповідачкою - ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Шостої Харківської державної
нотаріальної контори Головащенко О.Л.,
зареєстрований у реєстрі за № 1-3934,
повернувши сторони у первісний стан,
визнати за нею право власності на 1/3
частину та за ОСОБА_6 право власності на
2/3 частини квартири АДРЕСА_1 1905 року у
місті Харкові, а також стягнути з
відповідачки ОСОБА_3 на її користь 15 000,
00 грн. моральної шкоди.
В обґрунтуванні своїх позовних
вимог, ОСОБА_5 зазначала, що 02 грудня 2010
року між нею, її матір'ю ОСОБА_6 з однієї
сторони та відповідачки ОСОБА_3, з
другої сторони був укладений договір
довічного утримання, відповідно до
умов якого вони передали у власність, а
відповідач ОСОБА_3 прийняла у власність
належну їм на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_1 1905 року у
місті Харкові в замін чого, остання
зобов'язалась забезпечувати їх
довічним утриманням. Підставою для
укладення такого договору стало те, що
вона з її престарілою матір'ю
ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно потребували
постійної сторонньої допомоги,
оскільки обидві страждали важкими
захворюваннями, отримували мінімальну
пенсію та не мали близьких та рідних,
які б мали можливість надати їм
необхідну допомогу. Крім того, її мати
не могла сама себе обслуговувати, була
лежачою хворою, тобто за нею постійно
треба було здійснювати догляд, який
перш за все потребував фізичних
навантажень та який позивач самотужки
надати не могла. Відповідач самостійно
знайшла їх та запропонувала свою
допомогу, посилаючись на свій медичний
досвід, обіцяла надавати свою фізичну
та професійну медичну допомогу у
догляді за ними, а також ще й грошову
допомогу для чого обіцяла поселитися
разом з ними у квартирі та робити все
необхідне. При укладенні договору у
нотаріуса, відповідач та нотаріус
роз'яснили, що вона з матір'ю ні у чому
потребувати у разі укладення договору
не будуть. Вголос договір нотаріус їм
не зачитувала, лише дала ознайомитися
та поставити свій підпис.
Після підписання договору
відповідач поїхала додому у місто
Енергодар нібито за речами, декілька
разів телефонувала, просила почекати,
посилаючись на різні перепони. Навесні
2011 року стан здоров'я її матері ОСОБА_6
різко погіршився та на її постійні
дзвінки щодо надання допомоги
відповідач не реагувала. І тільки тоді
за допомогою сторонніх людей вона
перечитала договір та зрозуміла, що
відповідач ввела їх в оману, оскільки
вони були впевнені, що сторонній
догляд, у якому вони з матір'ю
потребували більш за все входить в
обсяг обов'язків, які прийняла
відповідач за зазначеним договором.
Таким чином, оскільки спірний
договір містить лише обов'язки
відповідача щодо грошового утримання,
а вони самі повинні забезпечувати себе
харчуванням, одягом, необхідною
допомогою, у тому числі й медичною такі
зобов'язання не можуть бути довічним
утриманням, а фактично є розстрочкою
купівлі квартири, вони ж укладали
договір лише з метою довічного, а не
грошового утримання, тобто були
введені в оману договору. Доказом того
є той факт, що на смерть ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачка ніяк не
відгукнулася, її не поховала, як того
вимагають норми чинного законодавства.
Крім того, такими діями відповідачки їй
нанесена моральна шкода, яка полягає що
вона та її мати залишились
безпорадними, без допомоги та догляду
із корисних цілей відповідачки, яку
вона оцінює у 15 000, 00 грн. та просить
ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ОСОБА_5
Правонаступником після смерті
ОСОБА_5, згідно заповіту від 06 вересня
2011 року є ОСОБА_2, яка підтримала
позовні вимоги в повному обсязі крім
того вказала, що договір довічного
утримання посвідчувався у квартирі
ОСОБА_5, але державний нотаріус
Головащенко О.Л., всупереч правилам
ведення нотаріального діловодства
(додаток 14), не зробила в договорі
посвідчувальний надпис про місце
Відповідач по справі та його
представник, проти позову заперечували
та посилаючись на його безпідставність
та необґрунтованість просили
відмовити в його задоволенні.
Державний нотаріус Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори Головагценко О.Л. проти
задоволення позову заперечувала та
пояснила, що сторони по справі
звернулися до неї з метою укладення
договору довічного утримання. Між ними
були оговорені умови зазначеного
договору, а саме той факт, що набувач
ОСОБА_3 забезпечує їм грошове
забезпечення відповідно до досягнутої
між ними домовленості. Відчужувачам
було роз'яснено їх права та обов'язки,
які були їм зрозумілі. Оскільки сторони
буди дієздатні, при розмові чітко
висловлювали свої думки та на її
питання відповіли, що самі спроможні
прочитати договір, їм були надані
примірники з якими вони ознайомилися
та поставили свій підпис. При цьому на
нерозуміння мови чи то якихось умов
договору ніхто не скаржився. Тобто
договір було укладено відповідно до
вимог Закону України «Про нотаріат» та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Мін'юсту України
від 03.03.2004 р. № 20/5 та підстав для
визнання його недійсним не має.
Рішенням Ленінського районного суду
м. Харкова від 20 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_2 звернулася на нього з
апеляційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказане рішення та
постановити по справі нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися, відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду зміні з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
позивачем ОСОБА_5, а в наступному її
правонаступником ОСОБА_8 не було надано
належних доказів, на підтвердження
заявлених позовних вимог.

Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставами
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203
ЦК України, а також якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов"язків сторін,
таких властивостей та якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України передбачено,
що якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела іншу сторону в оману
щодо обставни, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
недійсним.

Обман - це певні винні, навмисні
дії сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть.

Ознакою обману є умисел: особа
знає про наявність чи відсутність
певних обставин і про те, що друга
сторона, якби вона володіла цією
інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.п. 19, 20 постанови № 9
від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин,
вчинений під впливом обману, є
оспорюваним і на підставі ст. 230 ЦК
може бути визнаний судом недійсним.
Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Пунктом 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
відповідно до ст. 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини є оспорюваними.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним, повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов`язань, які виникли з правочину і
не пов`язані з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правого значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Судовим розглядом встановлено, що
спірна квартира належала ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 наступним чином: 23 частин
квартири з відповідною частиною місць
загального користування ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 на праві спільної сумісної
власності в рівних частинах на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого 16 січня 1998 року за
реєстровим № 4-98-106136 Харківським
міським центром приватизації
державного житлового фонду,
зареєстрованого в державному
комунальному підприємстві
Харківського міського бюро технічної
інвентаризації, 21 січня 1998 року.

13 частини квартири з відповідною
частиною місць загального
користування, належала ОСОБА_6 на права
приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 13 жовтня 2010 року
Другою Харківською державною
нотаріальною конторою за реєстром №
2-598, зареєстрованого в комунальному
підприємстві « Харківське міське бюро
технічної інвентаризації 08 листопада
2010 року.

02 грудня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5
уклали з ОСОБА_3 договір довічного
утримання, відповідно до якого
передали у власність ОСОБА_3 належну їм
квартиру АДРЕСА_1 1905 року. Відповідно до
умов вказаного договору, відповідач
повинна була щомісячно перераховувати
відчужувачам 400 грн., а також сплачувати
комунальні послуги за спірну квартиру,
а також набувач зобов`язалася
здійснити поховання відчужувачів
квартири після їх смерті.

З матеріалів справи вбачається, що
відчужувачі були особами похилого
віку, страждали хронічними
захворюваннями, потребували строньої
допомоги ( а.с. 21-40, 106, 188,189).

На час укладення спірного договору
довічного утримання ОСОБА_6 було 86
років, вона була учасником ВВВ, а ОСОБА_5
64 роки, вона була інвалідом другої
групи, самостійно піклуватися про
самих себе через старчу немічність та
постійні хвороби не могли.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла,
похованням якої займалася ОСОБА_8

31 серпня 2011 року ОСОБА_5 зверталася
до ОСОБА_3 стосовно добровільного
розірвання договору довічного
утримання, у зв`язку з тим, що при
укладенні договору вона була введена в
оману, оскільки вважала, що їй буде
надаватися фізична допомога та ОСОБА_3
буде разом з ними мешкати.

06 вересня 2011 року ОСОБА_5
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання договору довічного
утримання недійсним.

06 вересня 2011 року ОСОБА_5 було
складено заповіт, відповідно до якого,
все майно яке ій буде належати вона
заповідала ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла,
похованням якої займалася ОСОБА_8

З матеріалів справи та пояснень
ОСОБА_3 в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції вбачається, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не були ініціатором
укладення договору довічного
утримання, оскільки вони самостійно до
КП «Харківське МБТІ» за витягом з
реєстру прав власності не зверталися,
уклали договір за допомогою фірми, яка
склала парспорт до «Договору довічного
утримання», також пояснила, що вона не
мала можливості надавати відчужувачам
фізичну допомогу, оскільки мешкала в
іншій області та не мала медичної
освіти. Не заперечувала того факту, що
договір був укладений у квартирі
ОСОБА_5. Про смерть ОСОБА_5 дізналася
лише в судовому засіданні під час
розгляду вказаної справи.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судова колегія вважає, що в
судовому засіданні достеменно
встановлено, що данний правочин
був укладений внаслідок обману,
оскільки ОСОБА_5 потребувала
постійного стороннього догляду як
людина похилого віку, внаслідок
захворювання була майже позбавлена
можливості пересуватися в межах
квартири, не виходила на вулицю та
метою укладення договору довічного
утримання з її боку була можливість
отримання від відповідача продуктів
харчування та ліків, прибирання у
квартирі, допомоги в приготуванні їжі,
пранні білизни, фізичного уходу за нею.

Судова колегія приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають задоволенню частково, а
договір довічного утримання визнанню
недійсним, в частині укладення його
ОСОБА_5, відповідно до якого вона
передала у власність ОСОБА_3 13 частину
спірної квартири, оскільки ОСОБА_6 за
життя з позовом про визнання договору
довічного утримання не зверталася,
заповіту на будь-яку особу не складала,
тому підстав, вважати недійсним
договір довічного утримання в частині
23 частин спірної квартири, які передані
ОСОБА_6 за договором довічного
утримання не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 20 листопада 2013 року
змінити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-тя особа
Державний нотаріус Шостої Харківської
державної нотаріальної контори
Головащенко О.Л. про визнання недійсним
договору довічного утримання
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
довічного утримання, укладений 02
грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, посвідчений державним
нотаріусом Шостої Харківської
державної нотаріальної контори
Головащенко О.Л., зареєстрований у
реєстрі за № 1-3934, в частині передачі
ОСОБА_5 ОСОБА_3 права власності на 13
частину квартири АДРЕСА_1 1905 року.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набуває законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: