АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/308/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2265/14 Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О.
Доповідач Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року м. Полтава
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Корнієнка В.І.,

суддів : Абрамова П.С.., Карпушина Г.Л.

при секретарі : Коротун І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона спільно проживала з ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 з червня 2000 року по грудень 2008 року однією сім'єю разом з її сином та дітьми ОСОБА_2 Під час спільного життя вони вирішили побудувати житловий будинок за їх спільні кошти. Для цього 29.06.2005 року вони спільно придбали земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,0695 га для будівництва, право власності на яку оформлено у встановленому законом порядку по 1/2 частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 З 2006 року по 2009 рік вони за спільні кошти самочинно проводили будівництво будинку та бані та підключення комунікацій (газ, електроенергія, вода). Домоволодіння в експлуатацію не введено. Після закінчення будівництва відповідач став чинити їй перешкоди для проживання у збудованому будинку, одноосібно користується земельною ділянкою та спільно побудованим житловим будинком. Просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю в період з червня 2000 року по грудень 2008 року, стягнути на її користь вартість 1/2 частини будівельних матеріалів та конструкцій, які були використані в будівництві, виділити їй в натурі 1/2 частину земельною ділянки.

В подальшому ОСОБА_4 зменшила свої позовні вимоги та просила залишити без розгляду позовні вимоги про стягнення вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та конструкцій, які були використані в будівництві та виділення їй в натурі 1/2 частину земельною ділянки. Позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю в період з червня 2000 року по грудень 2008 року просила задовольнити.

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він деякий час спільно проживав з останньою та мав намір створити сім'ю, але проживали вони на квартирі, що належить його матері - ОСОБА_6 по АДРЕСА_2. 29.06.2005 року він за свої особисті кошти придбав у ОСОБА_8 земельну ділянку загальною площею 0,0695 га по АДРЕСА_3 площею 0,0695 га вартістю 32546,85 грн., яку в рівних частках оформив на себе та ОСОБА_4, бо мав намір створити з нею сім'ю та побудувати будинок. Але через те, що ОСОБА_4 стала зловживати спиртними напоями, він відмовився від подальшого спільного проживання з нею та будівництва житлового будинку. Після припинення спільного проживання з ОСОБА_4 він став проживати з ОСОБА_3, з якою 27.11.2009 року уклав шлюб та самостійно на своїй частці земельної ділянки побудував за свої власні кошти і кошти своєї матері та дружини ОСОБА_3 житловий будинок, де вони зараз разом проживають. Просив суд розділити земельну ділянку загальною площею 0,0695 га між її власниками, виділивши кожному по 0,03476 га в натурі, що відповідає 1/2 частці права власності.

В грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з травня 2006 року по 27 листопада 2009 року разом з дітьми та визнання за нею права власності на 1/2 частину майна, що є їхньою спільною сумісною власністю та складається з будівельних матеріалів зведених в конструкцію житлового будинку з верандою, бані , навісу, паркану, які знаходяться по АДРЕСА_3 вартістю 413400 грн. 50 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з травня 2006 року вона стала проживати у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_2, шлюб з яким зареєструвала 27 листопада 2009 року. Спочатку вони в квартирі його матері та весною 2007 року розпочали будівництво спірного будинку за спільні кошти, в тому числі кошти, які вона отримала від продажу своєї квартири. В подальшому вони були змушені взяти кошти в борг у ОСОБА_9, про що останньому 06.03.2007 року була видана боргова розписка. Вважає, що домоволодіння було побудовано за час їхнього спільного проживання та є їхньої спільною сумісною власності, а тому просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з травня 2006 року по 27 листопада 2009 року та про визнання за нею права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю та яка складається з будівельних матеріалів, зведених в конструкцію житлового будинку з верандою, бані , навісу, паркану вартістю 413400 грн. 50 коп. згідно даних технічного паспорту від 15.06.2009 року.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2013 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2013 року в частині первісних позовних вимог ОСОБА_4 щодо встановлення факту проживання однією сім'єю скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи ОСОБА_4 уточнила свої позовні вимоги, внаслідок чого просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю в період з грудня 2001 року по грудень 2008 року її та ОСОБА_2, разом з дітьми: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Також просила визнати самовільно зведений та неприйнятий в експлуатацію будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3, об'єктом права сумісної власності її та ОСОБА_2.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловік та дружина в період з 01 січня 2004 року по грудень 2008 року.

Визнано самовільно зведений та неприйнятий в експлуатацію будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 51 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн. 00 коп., сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду.

ОСОБА_2 не погодився з вказаним рішенням та подав на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає рішення суду в цій частині таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків обставинам справи, вказуючи на те, що суд без наявних правових підстав відніс як беззаперечну ознаку наявності сімейних відносин оформлення земельної ділянки на двох осіб. Також апелянт посилався на те, що при ухваленні рішення була надана оцінка виключно доводам позивача та проігноровані покази свідків з його боку, як відповідача у справі.

Окрім того, вказував на те, що наявні у матеріалах справи фотокартки підтверджують лише наявність близьких стосунків між ним та позивачем, спільний відпочинок та святкування свят з друзями, та не являються беззаперечним доказом сімейних відносин. Наполягав на наявності між сторонами виключно ділових відносин.

Посилаючись на норми ст. 331, 376 ЦК вказував, що самочинне збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу та визнання його об'єктом права спільної сумісної власності згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України.

Окрім того, з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду звернулася ОСОБА_3. У ній просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що самочинне збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу та визнання його об'єктом права спільної сумісної власності згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України. Також вказувала на надання переваги судом доказам позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, доводи апелянта, перевіривши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково за наступних підстав.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спірні правовідносини місцевий суд вірно виходив з наступних обставин.

4 грудня 2001 року був розірваний шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_13, що встановлено згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 4 грудня 2001 року відділом РАЦС Крюківського районного управління юстиції міста Кременчука Полтавської області, за актовим записом № 401.

Також матеріалами справи підтверджується, що 29 червня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали земельну ділянку площею 0,065 га розташовану за адресою: АДРЕСА_3, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 19 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 9951.

Згідно державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих Кременчуцьким міським управлінням земельних ресурсів 14 вересня 2005 року, встановлено, що сторонам у справі належать на праві власності по 1/2 частини цієї ділянки.

Також встановлено і не оспорюється сторонами у справі той факт, що на час звернення позивачки до суду із зазначеним вище позовом, на вказаній вище земельній ділянці побудований будинок з господарськими будівлями, спорудами та лазнею, які на даний час, є самочинно побудованою спорудою, оскільки належним чином не введений в експлуатацію, як це потребують норми чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 60 ПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 статті статті 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_4 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, місцевий суд правомірно виходив з показів свідків, наявних у матеріалах справи фотокарток, та взяв до уваги наступні докази у справі, до числа яких належать:

- договір купівлі продажу земельної ділянки від 19 червня 2005 року, зі змісту якого вбачається, що співвласниками спірної ділянки є позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 (а.с. 104 т.1);

- постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 лютого 2010 року, яка відповідно до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, на час вирішення спору у суді є такою що набрала законної сили, зі змісту якої вбачаються обставини співмешкання сторін за період часу тривалістю вісім з половиною років (а.с. 14 т.1);

- протокол обшуку квартири, складений 15 вересня 2007 року яким задокументовано проведення обшуку в зазначеній вище квартирі в присутності ОСОБА_4, її сина та дочки відповідача - ОСОБА_2 щодо виявлення та вилучення у спальній кімнаті зазначених вище осіб документів;

- дорученням матері відповідача ОСОБА_6. виданим матері позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_15 5 жовтня 2007 року, якою ОСОБА_6 уповноважує останню вчинити дії з продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно норм статті 3 Сімейного Кодексу України, сім"ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов'язки.

Виходячи з практики Європейській суд з прав людини, який зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх звя'зок поза шлюбом, та керуючись нормами пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Поряд з цим, вирішуючи справу по суті, суд, вказуючи на те, що вимоги позивача в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю починаючи з 25 грудня 2001 року не має для позивача юридичних наслідків, оскільки, як встановлено судом, земельна ділянка, як і будівництво спірного домоволодіння було розпочато у 2005 році; та беручи до уваги, що на зазначеній вище період часу, за якій позивачка просить встановити юридичний факт, норми Сімейного Кодексу України не поширюються, вірним є висновок суду про встановлення факту проживання з 1 січня 2004 року по грудень 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання спірного домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, суд виходив з наступного.

Статтею 74 зазначеного вище Закону визначено, що жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна,придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази, а саме: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що при застосуванні вимог статті 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Звідси суд дійшов вірного висновку, що встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання набутого ними за час спільного проживання майна - об'єктом спільної сумісної власності.

Проте з рішенням місцевого суду щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності сторін самовільно зведеного та неприйнятого в експлуатацію будинку колегія суддів не може погодитися за наступних обставин.

За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВС від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( зі змінами ) суди мають ураховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може за заявленими позовними вимогами визнати право за цими особами на будівельні матеріали або з урахуванням конкретних обставин залишити їх одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Звідси вбачається, що самовільно збудований житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_3 не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, як об'єкт права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В свою чергу, позивачем не заявлялися вимоги щодо будівельні матеріали, з яких побудовано самовільно зведений та неприйнятий в експлуатацію будинок з господарськими будівлями, які розташовані по АДРЕСА_3, і вартість яких згідно висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 169/170/171 від 13 травня 2013 року складає 319260 гривень 00 коп.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині визнання самовільно зведеного та неприйнятого в експлуатацію будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

При цьому доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджують належними доказами їх неправомірність, з підстав викладених вище.

Окрім того, доводи апелянтів з приводу того, що з травня 2006 року вони стали проживати сім'єю у повній мірі спростовуються висновками попередніх рішень у даній справі, у числі яких і рішення суду касаційної інстанції з приводу фактичних обставин справи.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 02 червня 2014 року - в частині визнання самовільно зведеного та неприйнятого в експлуатацію будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання об'єктом права спільної сумісної власності сторін самовільно зведеного та неприйнятого в експлуатацію будинку з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_3 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ В.І. Корнієнко

Судді : /підпис/П.С. Абрамов /підпис/Г.Л. Карпушин

КОПІЯ ВІРНО: Суддя апеляційного суду

Полтавської області ________ В.І. Корнієнко