Номер провадження: 22-ц/785/64/14
Головуючий у першій інстанції Ткачук
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів -
Драгомерецького М.М., Парапана В.Ф.

при секретарі - Феленко В.В.

розглянувши апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення
Великомихайлівського районного суду
Одеської області від 28 жовтня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ТОВ «Моноліт», третя особа:
Великомихайлівське міжрайонне
управління юстиції в Одеській області
про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним,

встановила:

20 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до TOB «Моноліт» про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки. Позовні вимоги
мотивовані тим, що йому на праві
власності належить земельна ділянка
сільськогосподарського призначення
площею 4,08 га, розташована на землях
Великоплоськівської сільської ради
Великомихайлівського району Одеської
області. 01.02.2009 року між ним та
відповідачем TOB «Моноліт» був
укладений договір оренди вказаної
земельної ділянки строком дії до 2029
року та зареєстрований у
Великомихайлівському районному
відділі Одеської регіональної філії ДП
«ЦДЗК» при держкомземі України 15.07.2009
року за №36. Вважає, що договір
слід визнати недійсним, оскільки
моментом вчинення вказаного договору
вважається момент його державної
реєстрації, проте в ньому були відсутні
усі істотні умови, передбачені ст. 15 ЗУ
«Про оренду землі» (в редакції, що діяла
на момент державної реєстрації
договору), зокрема умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Вказує, що відсутність зазначеної
істотної умови порушує його право. Крім
того зазначає, що в договорі також не
обумовлені та не виконуються вимоги ч.2
ст.19 ЗУ «Про оренду землі», а саме при
передачі в оренду
сільськогосподарських угідь для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строк дії договору оренди земельних
ділянок визначається з урахуванням
періоду ротації основної сівозміни
згідно з проектами землеустрою. До того
ж, вказує також на порушення п.20
Договору, а саме, що передача земельної
ділянки відбулась в день укладення
договору, тобто 01.02.2009 року, а не
протягом трьох днів після його
державної реєстрації. У зв'язку з чим
просить визнати договір оренди
недійсним, скасувати його державну
реєстрацію та передати йому земельну
ділянку з незібраним врожаєм без
відшкодування затрат за час
незаконного користування ними. Просить
також поновити йому строк звернення до
суду оскільки вважає, що ним він
пропущений по поважній причині, так як
йому стало відомо про порушення його
права лише після звернення про надання
правової допомоги, коли він отримав
відмову від відповідача стосовно
розірвання договору оренди за згодою
сторін.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі посилаючись на
обставини зазначені в позові.

В судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав
посилаючись на те, що істотна умова
«передача у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки» була внесена до ст.15
ЗУ «Про оренду землі» 16.09.2008 року, а
Кабінет Міністрів України був
зобов'язаний у тримісячний термін
привести свої нормативно-правові акти
у відповідність з цими змінами, маючи
на увазі типову форму договору оренди
землі яка затверджена постановою КМУ
від 03.03.2004 р. №220. Однак в цій постанові
до сьогоднішнього дня не внесені
відповідні зміни і відсутня
вищезазначена істотна умова. Крім того,
просив застосувати позовну давність на
позовні вимоги ОСОБА_2

Представник третьої особи в
судове засідання не з'явився, просив
справу слухати за відсутності їх
представника та винести рішення на
розсуд суду.

Рішенням суду в задоволенні
позову було відмовлено в повному
обсязі у зв'язку з спливом строку
позовної давності.

Не погодившись з вказаним
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу в якій просить скасувати це
рішення, та постановити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 на праві власності належить
земельна ділянка площею 4,08 га,
розташована на території
Великоплоськівської сільської ради
Великомихайлівського району Одеської
області, цільове призначення - для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
на підставі державного акту на право
власності на землю серії ОД №018539 від
10.09.2003 року (а.с. 8).

01 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та TOB
«Моноліт» укладено договір оренди
зазначеної земельної ділянки строком з
2009 року по 2029 рік, який був
зареєстрований у Великомихайлівському
райвідділі Одеської регіональної
філії ДП «Центр державного земельного
кадастру при Держкомземі України» 15
липня 2009 року за №36.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або необхідні для договорів
даного виду, а також усі ті умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЗУ «Про
оренду землі» (в редакції на момент
вчинення договору оренди землі)
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін, умови
передачі у заставу та внесення
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ст.203 ЦК України,
саме в момент вчинення правочину.

З аналізу зазначених норм закону
слідує, що при вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
необхідно правильно визначити момент
вчинення правочину.

Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направив оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо).

Згідно із ст.ст.210, 640 ЦК України, не
є вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Статтею 210 ЦК України передбачено,
що правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України
договір, який підлягає державній
реєстрації, є укладеним з моменту
державної реєстрації.

Згідно зі ст.18 ЗУ «Про оренду
землі» (в ред. на момент вчинення
правочину) договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

Статтею 20 ЗУ «Про оренду землі» (в
ред. на момент вчинення правочину)
передбачено, що укладений договір
оренди земельної ділянки підлягає
державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів
справи, оспорюваний договір оренди
землі зареєстровано у
Великомихайлівському райвідділі
Одеської регіональної філії ДП «Центр
державного земельного кадастру при
Держкомземі України» 15 липня 2009 року за
№36 .

З огляду на наведене, суд першої
інстанції правильно вважав, що
оспорюваний договір оренди землі є
вчиненим з моменту державної
реєстрації, тобто з 15.07.2009 року.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
оренду землі» (в ред. на момент вчинення
правочину), однією з істотних умов
договору оренди землі є: умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Суд обґрунтовано вважав, що
відсутність у договорі оренди умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, які визначені
законом як істотні умови договору
оренди землі, є підставою для визнання
зазначеного договору недійсним за
правилами ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про оренду
землі».

Такі висновки суду узгоджуються з
висновками Верховного Суду України,
викладеними в постанові від 18 липня 2012
року та від 4 квітня 2012 року (справи
№6-77цс 12; №21 цс 12), які відповідно до
ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно - правовий акт, що містить
зазначену норму праву, та для всіх
судів України.

Відповідач у своїх запереченнях
посилається на те, що відсутність в
оспорюваному договорі істотних умов
щодо передачі в заставу об'єкта оренди
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки жодним чином
не порушує прав позивача, так як
останній даними умовами договору
скористатися не може через накладений
мораторій на розпорядження землями,
які є об'єктом оренди. Дані пояснення
представника відповідача суд
правильно не прийяв до уваги, оскільки
обов'язковість узгодження даних
істотних умов в договорі оренди не
залежить від необхідності чи
можливості сторони договору ними
скористатися і не відповідає змісту
ст.15 Закону України «Про оренду землі».

Тобто, право позивача ОСОБА_2 при
укладанні спірного договору дійсно
було порушено. Однак, порушене право
ОСОБА_2 відповідно до вимог цивільного
законодавства не підлягає захисту
через сплив строку позовної давності.
Так, кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Проте кожна особа має право звернутися
за захистом порушеного права в межах
строку позовної давності.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю три роки
(ст.257 ЦК України).

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

У постанові Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
року передбачено, що перебіг позовної
давності щодо вимог про визнання
правочинів недійсними обчислюється не
з моменту вчинення правочину, а
відповідно до частини першої ст.261 ЦК
України - від дня, коли особа довідалася
або могла довідатися про порушення
свого права або про особу, яка його
порушила.

Оспорюваний договір укладено
сторонами 15.07.2009 року, а отже позивач
міг довідатись про порушення свого
права з моменту укладення договору,
який підписано ним власноруч.

Таким чином, суд вважає, що
позивач, звернувшись 20 лютого 2013 року
до суду з позовом про визнання договору
оренди недійсним, пропустив строк
позовної давності для захисту
порушеного права, передбачений ст.257 ЦК
України.

Згідно з ч. 3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до положень ч. 4 ст.267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи
представник відповідача до винесення
рішення по суті позовних вимог заявив
клопотання про застосування позовної
давності (а.с.38-39).

Приймаючи до уваги, що всі зміни до
законів офіційно оприлюднюються і
доводяться до відомості громадян
України, суд правильно та обґрунтовано
вважав, що позивач при належній
дбайливості щодо захисту своїх прав та
правового інтересу щодо реалізації
права на передачу в оренду землі мав
реальну можливість ознайомитися з цими
змінами до Закону. Сам по собі факт
правової необізнаності позивача щодо
вимог закону, які стосуються умов
договору оренди, передбачених ч. 1 ст.15
ЗУ «Про оренду землі», не може свідчити
про поважність причин пропуску строку
позовної давності для звернення до
суду за захистом порушеного права, а
тому клопотання позивача про
поновлення строку позовної давності
дійсно задоволенню не підлягає.

До того ж, як убачається з
матеріалів справи, позивач з 2009 року
погоджувався з усіма істотними умовами
договору, які були визначені сторонами
на момент підписання договору,
регулярно отримував орендну плату.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню через сплив позовної
давності, що є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити, рішення
Великомихайлівського районного суду
Одеської області від 28 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан