У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С.
,

при секретарі - Кравцовій Ю.
В.,

за участю:

прокурора - Корженка І.Ю.

представника позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
заповіту недійсним, третя особа:
Головне управління юстиції у м. Києві,
суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
до відповідача про визнання заповіту
недійсним.

В судовому засіданні представником
позивачки заявлено клопотання та
надано відповідну заяву про накладення
арешту на квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи
тим, що є обґрунтовані побоювання
стосовно того, що у випадку винесення
судом рішення про скасування заповіту
ОСОБА_5, відповідач до того часу може
продати спірну квартиру

Позивачка та прокурор, який вступив в
справу з метою захисту її прав і
законних інтересів в судовому
засіданні підтримують заявлене
клопотання та заяву, просять суд їх
задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні заперечують проти
заявленого клопотання та поданої
заяви, обґрунтувавши поясненнями,
просять суд відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення представника
позивачки, думку позивачки, прокурора,
відповідача та його представника,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що клопотання та
заява представника позивачки про
накладення арешту не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено, що предметом спору
між сторонами в справі, яка
розглядається в даному судовому
засіданні є визнання недійсним
заповіту складеного ОСОБА_5, який
посвідчений 25 березня 2014 року
державним нотаріусом Першої Київської
державної нотаріальної контори м.
Києва.

Зі змісту статей 3, 4 ЦПК України
вбачається, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Стаття 151 ЦПК України визначає, що суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити передбачені цим
Кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Судом встановлено, що законодавцем в
залежності від предмету спору між
сторонами та правовідносин, які між
ними виникли, визначено певні види
забезпечення позову.

Так відповідно до ст. 152 ЦПК України
позов забезпечується: 1) накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб; 2) забороною
вчиняти певні дії; 3) встановленням
обов'язку вчинити певні дії; 4)
забороною іншим особам здійснювати
платежі або передавати майно
відповідачеві чи виконувати щодо нього
інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу
арештованого майна, якщо подано позов
про визнання права власності на це
майно і про зняття з нього арешту; 6)
зупиненням стягнення на підставі
виконавчого документа, який
оскаржується боржником у судовому
порядку; 7) передачею речі, яка є
предметом спору, на зберігання іншим
особам.

Верховний Суд України в своїй
Постанові Пленуму «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
№ 9 від 22.12.2006 року, зазначив, що
вирішуючи питання щодо
застосування певного виду
забезпечення позову, суди повинні
виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.
152 ЦПК перелік видів такого
забезпечення не є вичерпним, тому за
наявності відповідного клопотання
можуть бути застосовані й інші його
види, але з урахуванням обмежень,
установлених ч. 4 зазначеної статті.
Недопустимо забезпечувати позов
шляхом зупинення виконання судових
рішень, що набрали законної сили.

Розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, яка звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Суд дослідивши матеріали справи, а
також врахувавши встановлені в
судовому засіданні обставини,
приходить до висновку, що клопотання та
заява представника позивачки не можуть
вважатися такими, що ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства України
та відповідають вимогам ст. 151 ЦПК
України, оскільки зазначеними нормами
не передбачено права осіб, які беруть
участь у справі на звернення із заявами
про накладення арешту, а надано право
на звернення із заявами про
забезпечення позову, в той же час якщо
допустити, що подана заявником заява є
заявою про забезпечення позову то вид
забезпечення, обраний останнім, не
відповідає заявленим позовним вимогам,
так як не має ніякого відношення до
правовідносин, які склалися між
сторонами і його застосування чи не
застосування не впливає на виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову про визнання заповіту
недійсним, оскільки в даному випадку
вирішується лише питання про
недійсність правочину, яким є заповіт,
а не визнання права власності на
квартиру на яку представник позивачки
просить накласти арешт (відсутня
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову в даній категорії
справи з таким предметом спору), у
зв'язку з чим клопотання та заява
задоволенню не підлягають.

Крім того, суд вважає за необхідне
вказати на те, що 21.11.2014 року судом вже
було постановлено ухвалу про відмову в
задоволенні аналогічної заяви
позивачки про накладення арешту на
квартиру. Зазначена ухвала не
оскаржувалась та станом на
сьогоднішній день набрала законної
сили.

На підставі викладеного, Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006
року, керуючись ст.ст. 3, 4, 151, 152 ЦПК
України,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання та заяви
представника позивачки про накладення
арешту на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії
ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко