Справа № 459/5699/13
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/3240/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак
О.В., Федоришина А.В.

при секретарі:
Івановій О.О.

з участю : ОСОБА_2,
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ДП
"Львіввугілля" на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 12 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до ДП
"Львівугілля",про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків внаслідок
професійного захворювання,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь
позивача 11000 грн. відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, внаслідок
професійного захворювання.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Львівугілля»
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Посилається на те,
що позивач більш тривалий час працював
на шахті №2 «Великомостівська» ( шахта
«Бендюзька»), тобто більший вплив
шкідливих факторів на організм людини
був заподіяний саме роботою на цій
шахті. Зазначає, що згідно наказу
Міністерства вугільної промисловості
України від 19 січня 2006 року №30 було
створено ДП «Шахта «Бендюзька», яке є
правонаступником майнових прав та
обов»язків ДП «Львіввугілля»,
пов»язаних з діяльністю його
відокремленого підрозділу Шахта
«Бендюзька». Стверджує, що довідка МСЕК
від 11 грудня 2007 року не може бути
доказом спричинення власником
моральної шкоди. Вказує, що при
влаштуванні на роботу позивач був
ознайомлений та згідний з умовами
праці на шахті, наявністю на робочому
місці небезпечних і шкідливих
факторів, можливі наслідки їх впливу на
зроров»я, своїми правами, пільгами та
компенсаціями за роботу в таких умовах,
що виключає вину відповідача в
заподіянні моральної шкоди.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представників сторін на
підтримання та заперечення скарги,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така задоволенню не
підлягає.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що позивач 23 липня 1986 року
прийнятий на шахту Імені 50 річчя ВЖСР
ВО «Укрзахідвугілля» підземним
гірничим робітником 5 розряду. 10 жовтня
1994 року прийнятий гірничим робітником
очисного вибою 5 розряду на шахту №4
«Великомостівська». З 22 травня 1995 року
по 26 серпня 2002 року-на шахті №2
«Великомостівська». 27 серпня 2002 року
переведений підземним машиністом
гірничих виїмкових машин. 3 січня 2006
року звільнений з роботи по п.5 ст. 36
КЗпП України по переводу на шахту
«Степова». 4 січня 2006 рокуприйнятий на
шахту «Степова» ДП «Львіввугілля»
підземним машиністом 6 розряду. 14
лютого 2007 року звільнений по ст. 38 КЗпП
України у зв»язку з виходом на пенсію.

Згідно довідки №022294 від 11 грудня 2007
року, позивачу обласною МСЕК
встановлено 55% втрати професійної
працездатності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
визначено, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до п.п.1, 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 р. №472, власник
підприємства, установи і організації
(надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є
причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт
про нещасний випадок на виробництві
або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна, шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності,
прав, наданих споживачам, інших
цивільних прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв її
майнового виразу. Зважаючи на це, будь -
яка компенсація моральної шкоди не
може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27 березня 1997 року
"Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" передбачено, що
право на отримання потерпілим
страхових виплат настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним сторонами
контрактом, які погіршують становище
працівника порівняно з положеннями ст.
237-1 КЗпП чи іншим законодавством,
згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд
дійшов вірного висновку про те, що
шкоду здоров'ю позивача було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємстві ДП
"Львіввугілля", установлено
інвалідність, що призвело до втрати ним
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, чим йому
заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.137-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від 31
березня 1995 року №4 (з наступними
змінами) "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" висновки суду щодо
розміру відшкодування моральної шкоди
в повній мірі відповідають обставинам
справи, є обґрунтованими, а тому, на
думку судової колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та
матеріалами справи спростовуються
твердження апелянта ДП "Львіввугілля"
щодо відсутності підстав для
відшкодування позивачу моральної
шкоди.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ДП "Львівугілля" -
відхилити.

Рішення Сокальського районного
суду Львівської області від 28 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: