Провадження № 2/638/1035/14
19 травня 2014 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючй: суддя Шишкін О.В.
при секретарі: Голуб Ю.О.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів,
Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання пункту 2.1 кредитного договору недійсним. Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що Відповідач порушив положення закону «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168.
Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника. Просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідач в судові засідання не зявився, про час та місце був належним чином повідомлений, своїми правами, що передбачені цивільно-процесуальним законодавством, не скористався.
Суд, дослідивши всі матеріали та обставини справи, прийняв рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне:
13 листопада 2007 року між Позивачем та Відповідачем було підписано кредитний договір № 700002164. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі N 1-26/2011, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону (закон «Про захист прав споживачів»), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, вимоги закону «Про захист прав споживачів» розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії.
В оскаржуваному пункті 2.1 кредитного договору № 700002164 від 13.11.2007 року передбачено, що сума кредиту та валюта кредиту становить 37 531,69 доларів США.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування.
Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 2.1 зазначених правил, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.
Відповідно до п. 3.8 зазначених правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.
Матеріалами справи підтверджено, що в Дзержинському районному суді м. Харкова слухалась цивільна справа № 2-8763/11, де були встановлені обставини ненадання інформації, яка мала бути надана споживачу ОСОБА_1, згідно ч. 2 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів» та п. 2.1 і п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168. Зазначений позов було задоволено і, відповідно до рішення суду, яке набуло законної сили 24 жовтня 2012 року, було визнано незаконним ненадання ЗАТ «Альфа-Банк» перед укладенням кредитного договору № 700002164 від 13.11.07 між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 споживачу ОСОБА_1 обов'язкової достовірної інформації в об'ємі та за формою, що передбачені ч. 2 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів» та «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, є доведеним факт незаконного ненадання ЗАТ «Альфа-Банк» до укладення та під час підписання кредитного договору № 700002164 від 13.11.2007 року споживачу - ОСОБА_1 обов'язкової, повної та достовірної інформації в об'ємі та за формою, що передбачені ч. 2 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів» та п. 2.1 і п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у тому числі щодо суми та валюти кредиту, щодо того, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, а також щодо методики, яка використовується ЗАТ «Альфа-Банк» для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 закону «Про захист прав споживач», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Таким чином, з огляду на доведеність того, що Відповідач не надав перед укладенням договору інформацію про умови кредитування та покладання на Позивача валютних ризиків, Позивач був позбавлений можливості свідомого та компетентного вибору щодо суми та валюти кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. З огляду на викладене та з урахуванням доведених обставин, умови п. 2.1 кредитного договору є несправедливим.
Крім того, суд зазначає, що згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Отже, визначення поняття «несправедливі умови договору» означає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Положення п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, передбачають, що загальними засадами цивільного законодавства та цивільних зобов'язань є принцип добросовісності. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Матеріалами справи підтверджено, що Відповідач є банківською установою, тобто є фаховою стороною в фінансових відносинах. В свою чергу Позивач є споживачем. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 споживачі є особи, що необізнані в фінансових відносинах. Саме тому законодавство зобовязує банки надавати споживачам всю, встановленою нормами права, інформацію щодо умов кредитування, зокрема щодо несення валютних ризиків та методики визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.
Відповідач, не надаючи Позивачу інформацію про законодавче покладення саме на Позивача валютних ризиків, а також інформації щодо методики визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, діяв недобросовісно, тобто за рахунок необізнаності Позивача в супереч вимогам п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, недобросовісно захистив свої фінансові інтереси.
В наслідок зазначених порушень з боку Відповідача, що встановлені рішенням суду, виник істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду Позивачу, оскільки фактично валютні ризики були покладені саме на Позивача, про що він не знав і що призвело до збільшення фінансової відповідальності Позивача. В той же час, сам Відповідач, як банківська установа, був обізнаний про зазначені обставини, навмисно в порушення вимог закону, не надав необхідну інформацію та отримав внаслідок замовчування інформації можливість отримувати більші суми доходів.
Таким чином, судом встановлено, що Відповідач діяв всупереч принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача позивача, а отже умови п. 2.1 кредитного договору є несправедливими.
Таким чином, з огляду на те, що матеріалами справи доведено, що Відповідачем не було додержані вимоги статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пунктів 2.1, 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у відповідності до ч. 1, ч. 2 та п. 10 ч. 3 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів» положення, що викладені у пункті 2.1 кредитного договору № 700002164 від 13.11. 2007 року яким передбачено «Сума кредиту. Валюта кредиту - 37 531,69 доларів США» є несправедливими.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Таким чином, з огляду на несправедливість умов пункту 2.1 кредитного договору № 700002164 від 13.11. 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», зазначений пункт, яким передбачено «Сума кредиту. Валюта кредиту - 37 531,69 доларів США» судом визнається недійсним.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 3,15,16, 639-640, 1054-1055, ЦК України, ст.ст.10,11,58-61,88,209,212-214, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати пункт 2.1 кредитного договору № 700002164 від 13.11.2007, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-банк» недійсним.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Роз'яснити, що відповідно до вимог ст. 228, 229 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення складене в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя (підпис)

Згідно оригіналу. Суддя: