Справа №784/5024/13 27.05.2014 27.05.2014 27.05.2014
Провадження № 22-ц/784/73/14
інстанції: Коваленко І.В.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої:
Базовкіної Т.М.,

суддів:
Яворської Ж.М.,

Лівінського І.В.,

при секретарі судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю ОСОБА_3, її представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 29 жовтня 2013 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання права власності за
набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 р. ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
права власності за набувальною
давністю.

В обґрунтування своїх вимог
позивачка вказувала, що на праві
власності їй належить ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1 а інша ?
частина - зареєстрована за її рідним
братом ОСОБА_7, який проживав разом зі
своєю сім'єю в с. Визинга Сисольського
району Республіки Комі Російської
Федерації, мав громадянство Російської
Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцями першої черги після
смерті ОСОБА_7 є дружина - ОСОБА_5 та син
- ОСОБА_6

Посилаючись на те, що після
смерті співвласника відповідачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовляються
приймати спадщину у вигляді спірного
майна, а вона відкрито, безперервно та
добросовісно користується усім
будинком, утримує це майно, позивачка
просила визнати за нею право власності
на ? частину будинку за набувальною
давністю.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2013 р. в
позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
вказує, що суд неповно з'ясував
обставини спору, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
положенням закону, рішення ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати, ухвалити нове про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивачки, її представника,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що у відповідності
до свідоцтва про право на спадщину за
законом від 15 травня 1986 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 6-1526,
ОСОБА_3 належить на праві власності ?
частина житлового будинку АДРЕСА_1 а
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 15 травня 1986 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 6-1528, їй
та її братові ОСОБА_7 на праві власності
належить інша ?? частина житлового
будинку за цією ж адресою, тобто
загальна частка власності, яка
належить ОСОБА_3 - ? частини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_7 помер.
Після його смерті відкрилась спадщина,
до складу якої входить ? частина
житлового будинку АДРЕСА_1

На момент смерті він проживав з
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в с. Визинга
Сисольського району Республіки Комі
Російської Федерації, які й прийняли
спадщину.

На час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_7 був чинним ЦК УРСР
1963 р., та ЦК РСФСР 1964 р., відповідно до
норм яких врегульовано порядок
прийняття спадщини, що відкрилися
після смерті ОСОБА_7 на території
Російської Федерації. Так, в силу ст. 548
ЦК УРСР 1963 р. та ст. 546 ЦК РСФСР спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини і не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. В силу ст.
561 ЦК УРСР 1963 р. не обмежувався строк для
отримання свідоцтва про право на
спадщину. Тому, якщо відповідачі
прийняли спадщину, вона належить їм з
часу відкриття спадщини незалежно від
отримання свідоцтва про право на
спадщину.

Відповідно до заяв ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 вони прийняли спадщину, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_7,
оформили свої права на спадкове майно,
яке знаходиться на території
Російської Федерації, але
відмовляються від оформлення прав на
спірне майно.

У разі неприйняття спадщини
спадкоємцями відповідно до ст. 555 ЦК
УРСР 1963 р. передбачався перехід
спадкового майна до держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність).

Згідно роз'яснень, викладених в п.
9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» № 5
від 07 лютого 2014 р., при вирішенні спорів,
пов'язаних із набуттям права власності
за набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке - володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

Як встановлено судом, позивачці
було відомо, що право власності на ?
частину будинку АДРЕСА_1 зареєстровано
за її братом - ОСОБА_8, а після
смерті перейшло до його спадкоємців
відповідно до порядку спадкування,
визначеного положеннями цивільного
законодавства. Враховуюче викладене
володіння позивачкою ? частини будинку
не можна вважати добросовісним і суд
обґрунтовано відмовив у позові.

За таких обставин доводи
апеляційної скарги про наявність
підстав для визнання за позивачкою
права власності на спірне майно за
набувальною давністю у зв'язку з
безперервним, добросовісним
володінням протягом більше 10 років не
заслуговують на увагу.

Щодо посилання в апеляційній
скарзі на те, що суд не взяв до уваги
визнання відповідачами позовних вимог,
то в силу ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд
справи.

Оскільки визнання позову
відповідачами, як зазначено вище,
суперечить вимогам законодавства, суд
обґрунтовано не взяв до уваги таке
визнання позову, а відсутність
відповідної ухвали не є підставою для
скасування рішення суду та прийняття
визнання відповідачами позову.

З урахуванням викладеного
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 29
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: