Справа № 699/1317/14-ц
Номер провадження 2/699/491/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 року
м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд
Черкаської області в складі

головуючого - судді Савранського О.А.

за участю - секретаря Ященко О.М.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Корсуні-Шевченківському цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізінгова компанія «Автофінанс» про
захист прав споживача, визнання
договору недійсним та стягнення
коштів, суд

встановив:

Позивач пред'явив у суд даний позов і
просить визнати недійсним (нікчемним)
договір фінансового лізингу №01/14-00087
від 10 жовтня 2014 року укладеним між ним
та відповідачем як такий,що вчинений
під впливом обману та стягнути з
відповідача завдані збитки у
подвійному розмірі в сумі 42 390,00 грн.

У суді позивач ОСОБА_1 свої позовні
вимоги та їх обґрунтування підтримав
про те,що 09 жовтня 2014 року в Інтернеті
на сайті AUTO.RIA знайшов рекламне
оголошення ТОВ «Лізингової компанії
«АвтоФінанс», в якому йшлося про продаж
автомобіля Renault Dokker за 141 300,00 грн.. 10
жовтня 2014 року він разом зі своїм
знайомим з ОСОБА_2 поїхали до м. Львів,
де розташоване регіональне відділення
товариства. В ході бесіди з
представником компанії,яка
представилася ОСОБА_3, остання
пояснила, що обраний ним автомобіль
продали, але на складі в іншому місті є
такий самий автомобіль, але іншого
кольору. Йому необхідно проплатити за
автомобіль аванс в сумі 21 195,00 грн.,
після чого йому доставлять автомобіль
по місцю проживання, де він доплатить
решту суми. В цей же день він вніс на
рахунок відповідача 21 195,00 грн., після
чого йому було надано договір та
обмежений час на ознайомлення з ним та
його підписання. Вважаючи, що умови
вказані в ньому відповідають тим про
які йому розповідав представник
компанії, він підписав договір не
ознайомившись з його змістом в повному
обсязі, крім того представник компанії
повідомив його, що 13 жовтня 2014 року йому
зателефонують та доставлять обраний
автомобіль. 13 жовтня 2014 року не
дочекавшись дзвінка від представника
компанії, звернувся до головного офісу
компанії, на що йому порекомендували
звернутися на гарячу лінію, там
відмовилися від попередніх
домовленостей щодо передачі
автомобіля з посиланням на те, що
вартість обраного позивачем
автомобіля становить не 141 300,00 грн., а 211
950,00 грн., договором передбачено сплату
50% від вартості предмета лізингу в сумі
105 975,00 грн. необхідно сплачувати
рівними платежами в строки,
передбачені договором. Виявилося, що
сплачена сума позивачем 21 195,00 грн. є
комісією за організацію та оформлення
договору, яка не повертається при
розірванні договору. В зв'язку з цим,
просив задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Крім того, в суді позивач зазначив, що
сам договір він не читав, так як повірив
на слово працівнику компанії,
отримавши після підписання договір він
знову його на місці не читав та не читав
він його і коли повертався додому
потягом. Вважає, обман в тому, що
повірив словам працівника компанії,яка
не дала йому прочитати договір
говорячи,що договір не для нього, а для
представника компанії, який пригонить
йому додому автомобіль.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надав суду
письмові заперечення про
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог. Зокрема, посилається на
недоведеність позивачем введення його
в оману представником ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс», оскільки жодних
належних та допустимих доказів даного
твердження матеріали справи не
містять. Крім цього, наголошують на
тому, що умови договору є чіткими,
зрозумілими, відповідають нормам
закону та були погоджені сторонами при
підписанні угоди, а тому є
безпідставним посилання позивача на
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів». Представник позивача
просить в задоволенні позовних вимог
відмовити та розгляд справи проводити
без їхньої участі.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та
перевіривши їх доказами, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, вважає, що у
позові належить відмовити.

В суді встановлено, що 10 жовтня 2014 року
між ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_1 було укладено
договір фінансового лізингу № 01/14-00087.

Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом
лізингу є автомобіль Renault Dokker. Вартість
предмета лізингу та розмір авансового
платежу зазначено в Додатку № 1 до
даного Договору та є його невід'ємною
частиною.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» (надалі Закон) за
договором фінансового лізингу (далі -
договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до п. 8.1 Договору, складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів, визначені в Графіку
лізингових платежів у Додатках №1 та №2
до цього Договору, які є його
невід'ємною частиною.

Згідно з п. 8.2.1 Договору, перший
лізинговий платіж складається з:
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку №1 до цього договору та
становить 10% від вартості предмету
лізингу; авансу ціни предмету лізингу,
який розраховується як авансовий
платіж, який визначений у Додатку №1 до
даного Договору та становить 50% від
вартості предмету лізингу; та
комісійної винагороди лізингодавця за
передачу предмета лізингу, як платіж,
що покриває витрати лізингодавця
пов'язані з організацією передачі
предмета лізингу на користь
лізингоотримувача. Розмір комісійної
винагороди лізингодавця за передачу
предмета лізинга визначений у Додатку
№1 до даного Договору та становить 3%
від вартості предмету лізингу.

З Додатку № 1 до Договору вбачається, що
вартість предмету лізингу (автомобіль
Renault Dokker) становить 211 950,00 грн., відсоток
платежів - 50%, сума виплат - 105 975,00 грн.,
щомісячний платіж 8 831,25 грн., комісія за
організацію - 10%, (21 195,00 грн.), комісія за
передачу - 3% (6 358,50 грн.).

З Додатку №2 до Договору вбачається, що
вартість предмету лізингу становить 211
950,00 грн., авансовий платіж - 50,00%, сума
лізингу - 105 975,00 грн., викупна вартість - 3
179,00 грн., відсоткова ставка - 10,00%,
комісія - 5,00% та щомісячний платіж
становить 2 521,14 грн., а також витрати,
які сплачує лізингоодержувач за
відвантаження предмета лізингу в сумі 6
358,50 грн.

10 жовтня 2014 року позивач сплатив на
рахунок ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» 21 195,00 грн., що
підтверджується відповідною копією
квитанції.

У своїй позовній заяві позивач
стверджує, що сплачена ним сума, на його
думку, була першим внеском за
автомобіль Renault Dokker, який йому обіцяли
доставити по місцю проживання після
зарахування на рахунок товариства цієї
суми. Довідавшись, що сплачені ним
кошти являються комісією за
організаційні заходи відповідача,
вважає що його умисно було введено в
оману щодо істинного призначення суми
платежу, а тому договір повинен бути
визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК
України. В суді ж зазначає, що обман в
тому, що повірив словам працівника
компанії, яка не дала йому прочитати
договір говорячи,що договір не для
нього, а для представника компанії,
який пригонить йому додому автомобіль.

Згідно ст.ст.1,10 ЦПК України завданням
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений розгляд і вирішення
цивільних справ. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ч.1 ст.58 і ч.2 ст.59
ЦПК України, належними є докази,які
містять інформацію щодо предмета
доказування та обставини справи, які за
законом мають бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Згідно ст.63 ЦПК України показання
свідка - це повідомлення про відомі
йому обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст.64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
забороняється нечесна підприємницька
практика. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.

Ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до п. 20 Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року, правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Окрім цього, обов'язок щодо доказування
та подання доказів на підтвердження
тих обставин, на які посилається
позивач як на підставу своїх вимог
передбачено ч.1 ст. 60 ЦПК України.

Позивач в підтвердження своїх вимог
надав суду договір фінансового лізингу
з додатками, квитанцію про сплату 21195
грн. як плату за послуги
товариства,рахунок на оплату 21195 грн. та
свій квиток на потяг до м. Льовова.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_2 показав,
що з позивачем знайомий. Позивач
попросив його поїхати до м. Льовава по
автомобіль. У офісі компанії сказали,
що автомобіль в наявності і запитали чи
будемо платити. Сказали заплатити 15 %.
Товариш і представник компанії пішли
платити. Коли повернулися,представник
сказала, що читати договір не треба, так
як він не для покупця, а для того,хто
прижене автомобіль додому. Товариш
підписав і забрав договір, його не
читали, коли поверталися потягом
додому, також не читали, так як повірили
словам працівника компанії,що договір
не для покупця, а для того,хто прижене
автомобіль додому. В той жде час квиток
про те, що свідок дійсно разом з
позивачем їздив по автомобіль суду не
наданий.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України однією з
загальних засад цивільного
судочинства є свобода договору.

Ст. 627 ЦК України визначено, що
розуміється під свободою договору.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

За цих обставин та враховуючи, що
позивачем будь-яких належних та
допустимих доказів введення його в
оману до суду надано не було, суд
приходить до висновку про
недоведеність позовних вимог., а тому
про відмову в їх задоволенні.

До початку розгляду справи по суті
позивач не змінив предмет або підставу
позову та протягом усього часу
розгляду справи не збільшив та не
зменшив розмір позовних вимог, а тому
суд розглянув цивільну справу в межах
пред'явлених вимог і на підставі
поданих сторонами доказів.

Заходи забезпечення позовів судом не
вживалися.

Судові витрати в справі відсутні.

Керуючись ст.ст.212,213,214,215,218 ЦПК України,
ст.ст.16,203,230 ЦК України, суд

вирішив :

Відмовити в позові.

Повідомити осіб, які беруть участь у
справі, що з повним рішенням суду вони
зможуть ознайомитися 29 грудня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Савранський О.&nbsp; А.