Справа № 466/6953/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6836/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого судді -
Ніткевича А.В.

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Палишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.,

з участю: позивача
ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5, представника
відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, Відділу приватизації
державного житлового фонду
Шевченківського району м. Львова,
ОСОБА_7, ОСОБА_5 про скасування частково
наказу та визнання недійсним свідоцтв
про право власності,-

встановила:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 15 вересня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до
Управління комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради, Відділу
приватизації державного житлового
фонду Шевченківського району м. Львова,
ОСОБА_7, ОСОБА_5 про скасування п. 1.3
наказу Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради від
05.07.2012 року та визнання недійсним
свідоцтв про право власності
відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

Вважає оскаржуване рішення незаконним
та необґрунтованим, оскільки ухвалене
з неправильним встановленням обставин,
які мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що з
викопіювання, технічних паспортів та
планів обох будинків вбачається, що
огорожа № 1, яка знаходиться на
належній їй земельній ділянці, не може
перебувати у спільному користуванні
відповідачів. Крім цього, фіртка № 3,
яка також знаходиться на її земельній
ділянці, є у її, а не відповідачів,
володінні та користуванні.

На підставі оскаржуваного наказу
ОСОБА_5 зареєстрував право власності на
огорожу № 1 та обидві металеві фіртки 2
та 3, одна з яких належить їй.

Одночасно жодних прав на огорожу № 3
зареєстровано не було, оскільки такого
об"єкту не існує в природі, що
відображається в технічному паспорті
від 04.11.2010 року на садибний будинок
АДРЕСА_1, належний ОСОБА_7 та ОСОБА_5, до
якого віднесено фіртки №№2,3, огорожа
№1.

Таким чином, визнавши за відповідачами
право спільного користування
об'єктами, які знаходяться на належній
їй земельній ділянці та перебувають у
її власності, суд порушив її права,
гарантовані чинним законодавством.

Просить рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 15 вересня
2014 року скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників розгляду справи, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить висновку, що
дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову
місцевий суд виходив з того, що з
врахуванням вимог ст.ст. 321, 393 ЦК
України позивачем не представлено суду
жодних доказів на підтвердження того,
що будь-яким чином відповідачами
порушено її право власності. На
переконання суду управління
комунальної власності діяло в межах
своєї компетенції з дотриманням вимог
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", Положення
про Управління комунальної власності
Львівської міської ради, Положення про
порядок оформлення права власності на
об"єкти нерухомого майна.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 02.12.1997 р.,укладеного між
ОСОБА_9 та позивачем ОСОБА_2, остання
набула у власність 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною
господарських будівель: сараї,
позначені на плані літерами Б, В, Г;
вбиральня, позначені на плані літерою
Д; огорожа позначена на плані 1, хвіртка,
позначена на плані 2-4 (а.с. 47-49).

На підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради № 2014 від 02
грудня 2005 року у зв"язку з присвоєнням
окремого поштового номера даній
частині будинку, ОСОБА_2 було видано
свідоцтво, яким стверджується її право
власності на будинок АДРЕСА_2 загальною
площею 27,8 кв. м. (а.с. 8).

Право власності на земельну ділянку
площею 0,0182 га за вказаною адресою
належить позивачу на підставі
Державного акту про право власності на
земельну ділянку від 04.11.2007 р., який
оскаржується відповідачами в судовому
порядку (а.с. 50).

Наказом Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради №
1524-Ж-Ш від 05.07.2012 р. «Про оформлення
права власності на житловий будинок на
АДРЕСА_1», відповідачу ОСОБА_5 видано
свідоцтво про право власності на 13/25
ідеальних часток вказаного
будинковолодіння, а ОСОБА_7 відповідно
на 12/25 ідеальних часток.

У тексті вказаних документів
зазначено, що у спільному користуванні
співвласників знаходиться: огорожа № 1,
хвіртка № 2 та огорожа № 3 (а.с. 5-7, 17).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із ст. 393 ЦПК України правовий
акт органу державної влади, органу
влади Автономної республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, який
не відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що в
оскаржуваних документах не згадується
про користування співвласниками
будинку АДРЕСА_1 хвірткою за № 3, яка в
свою чергу відображена, лише в
технічному паспорті позивачки.

Що стосується спору в частині огорожі
за № 1, суд звертає увагу, що в технічних
паспортах як відповідачів ОСОБА_7 і
ОСОБА_5 (а.с. 64-69), так і позивачки ОСОБА_2
(а.с. 35-40), огорожа № 1 відображена, як в
межах приватизованої земельної
ділянки позивачки, так і в межах
земельної ділянки, яка перебуває у
користуванні відповідачів.

В свою чергу, позивач не навела жодну із
підстав, передбачених у ст. 346 ЦК
України, які б вказували на можливість
припинення права власності
відповідачів на огорожу, що перебуває у
їх спільному користуванні.

Крім цього, судом не встановлено
доказів на підтвердження того, що
залишаючи в спільному користуванні
відповідачів цю огорожу відповідачем
управлінням комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради будь-яким
чином порушено права позивачки ОСОБА_2

Таким чином, підстави для скасування п.
1.3. наказу управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради від 05
липня 2012 року № 1524-Ж-ІІІ та викладення
цього пункту наказу в редакції: "у
спільному користуванні співвласників
перебуває хвіртка № 2" як судом першої
інстанції, так і апеляційним судом не
встановлені, а відтак не підлягає до
задоволення і вимога позивачки про
визнання недійсними свідоцтв про право
власності на житловий будинок.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф.
Павлишин