Справа № 2-701/11
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 жовтня 2014 року
Апостолівський районний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
судді Хоруженко Н.В.,

при секретарі -
Ровній Н.А.,

за участі: позивача - ОСОБА_1, її
представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Апостолове
Дніпропетровської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання права спільної
сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 16.06.11 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, згодом заявою
від 07.10.14 року (а.с. 210-12) уточнила
позовні вимоги та просила суд визнати
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 майно - будинок з підсобними
будівлями за адресою - АДРЕСА_1,
автомобіль легковий-універсал ВАЗ 21214
д.н. НОМЕР_1, причеп автомобільний 2003
року випуску д.н. НОМЕР_2, автомобіль
мікроавтобус «Форд-транзит», 1996 року
випуску державний номер НОМЕР_3. За
клопотанням представника позивача у
судовому засіданні 20.10.14 року (а.с.232-233)
до участі у справі в якості
співвідповідача залучено ОСОБА_4 Позов
обґрунтовано тим, що вона перебуває у
шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, за час
шлюбу ними набуте майно, зокрема -
будинок з підсобними будівлями за
адресою - АДРЕСА_1, автомобіль
легковий-універсал ВАЗ 21214 д.н. НОМЕР_1,
причеп автомобільний 2003 року випуску
д.н. НОМЕР_2, автомобіль мікроавтобус
«Форд-транзит», 1996 року випуску
державний номер НОМЕР_3. Згідно
положень ст.. 60, 63, 61 СК України вказане
майно є їх спільною сумісною власністю.
Однак, відповідач ОСОБА_4 не визнає
права власності на спільну сумісну
власність. Згідно ст.. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном. Тому просила суд позов
задовольнити.

Представником відповідача ОСОБА_4
надано заперечення проти позову
(а.с.227-229), згідно яких просив у позові
відмовити, оскільки права позивачки не
були порушені, не визнані чи оспорені,
обраний спосіб захисту - визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя
не відповідає способам захисту
встановленим СК України, ЦК України.
Ухвалою Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від
24.05.12 року визначено інший правовий
режим спірного майна - спільну часткову
власність, та встановлено, що кожному з
них належить по ? частці спірного майна.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримала, просила задовольнити
у повному обсязі, оскільки з
відповідачем ОСОБА_3 вони перебувають у
шлюбі, за час шлюбу набули спірне майно,
працювали і він і вона, тому це майно є
їх спільною сумісною власністю. На
даний час на майно накладено арешт,
отже відповідач ОСОБА_4 не визнає її
права на майно. Просила суд позов
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
просив суд позов задовольнити в
повному обсязі з підстав, вказаних у
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав у
повному обсязі, пояснив, що дійсно
перебуває у шлюбі з позивачкою, за час
шлюбу побудували будинок, придбали
транспортні засоби, допомагали в
будівництві більше батьки позивачки,
на даний час рішенням суду з нього на
користь ОСОБА_4 стягнуто грошові кошти,
державним виконавцем накладено арешт
на його майно, однак це майно є спільною
сумісною власністю, а не його
особистою, просив суд позов
задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили в позові
відмовити з підстав вказаних у
запереченні проти позову, оскільки
відповідачі прав позивача не
порушували.

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши докази, надані сторонами,
приходить до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлені
наступні обставини.

06 лютого 1970 року позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_3 одружились, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
(а.с. 8).

Під час перебування у шлюбі позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 набули
житловий будинок з надвірними
будівлями, що розташований в АДРЕСА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
право особистої власності на житловий
будинок, яке видано 29.02.1996 року
виконкомом Апостолівської міської
ради(а.с.9).

Також під час перебування у шлюбі
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3
набули :

- автомобіль ВАЗ 212140-130-20, 2008 року
випуску, н.з. НОМЕР_1, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу від 22.02.08 року.
(а.с.11),

- автомобіль Форд Транзит, 1996 року
випуску, н.з. НОМЕР_3, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу від 21.09.04 року.
(а.с.13),

- причеп автомобільний, 2003 року
випуску, н.з. НОМЕР_2, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу від 21.09.2004 . (а.с.12).

Вказане майно - житловий будинок,
автомобілі та причеп зареєстровано за
відповідачем ОСОБА_3

Рішенням Апосолівського районного
суду Дніпропетровської області від
17.12.2010 року з відповідача ОСОБА_3 на
користь відповідача ОСОБА_4 стягнуто 396
295 грн. безпідставно отриманих грошей,
судовий збір 1700 грн., витрати на ІТЗ - 120
грн., витрати на правову допомогу - 7000
грн. (а.с.98-101). Рішення суду в цій частині
вступило в законну силу 08.06.2011 року
(а.с.102).

Постановою державного виконавця
Апостолівського відділу ДВС Марусенко
В.В. від 22.07.11 року відкрито виконавче
провадження № 27765472 по примусовому
виконанню виконавчого листа по справі
№2-878/10 виданого 19.07.2011 року
Апостолівським районним судом про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
заборгованості в сумі 405115,00 грн. цією ж
постановою накладено арешт на все
майно, що належить боржнику ОСОБА_3,
заборонено здійснювати відчудження
будь-якого майна, яке належить
боржнику. (а.с.102).

Спірне майно арештовано та описано
державним виконавцем відділу ДВС
Апостолівького районного управління
юстиції Марусенко В.В. про що складено
акт від 09.02.12 року і ухвалою
Апостолівського районного суду
Дніпропетровської області від 24.05.2012
року встановлено, що частка майна
боржника ОСОБА_3 у майні, яким він
володіє спільно з ОСОБА_1, а саме:
житловому будинку з підсобними
будівлями за адресою - АДРЕСА_1,
автомобілі легковому-універсал ВАЗ 21214
д.н. НОМЕР_1, причепі автомобільному 2003
року випуску д.н. НОМЕР_2, автомобілі
мікроавтобус «Форд-транзит», 1996 року
випуску державний номер НОМЕР_3. -
складає ? частину (а.с.159).

При вирішенні спору, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст..41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Примусове
відчуження таких об'єктів з наступним
повним відшкодуванням їх вартості
допускається лише на умовах воєнного
чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, що
кореспондується із ч.1 ст.18 СК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 чт.316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст..317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст..328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст..60 СК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно ст.. 3 ЦПК України, кожна особа
вправі звернутись до суду за захистом
порушеного, не визнаного або
оспореного права.

Проте, в судовому засіданні не
встановлено, що права ОСОБА_1 було
порушено, не визнано чи оспорено.

Так, питання про визначення частки чи
поділ з відповідачем ОСОБА_3 майна
позивачка не ставить. У судовому
засіданні відповідач ОСОБА_3 не
заперечував, що вказане спірне майно є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Таким чином між ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_3 відсутній спір
щодо майна.

Підставою позовних вимог позивач
визначає те, що відповідач ОСОБА_4 не
визнає її права на майно, проте від
визнання чи не визнання ОСОБА_4, як
фізичною особою, будь-яких прав ОСОБА_1
не порушується. Те, що державним
виконавцем накладено арешт на спірне
майно не свідчить про невизнання
ОСОБА_4 прав позивачки на спірне майно.

Способи захисту порушеного,
невизнаного або оспореного права
власності визначені главою 29 ЦК
України, зокрема, згідно ст.. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання свого права
власності, якщо це право оспорюється,
або не визнається іншою особою, а також
у разі страти ним документа, який
засвідчує це право.

Проте позивачка ОСОБА_1 не звертається
з позовом про визнання свого права на
майно, чим могла б бути вимога про
визнання за нею права на частку у
спільному майні, а звертається з
вимогою про визнання майна спільним
сумісним з ОСОБА_3, тобто звертається за
захистом не лише свого права, а і права
ОСОБА_3, не маючи на це повноважень.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 обрала
спосіб захисту права не передбачений
ЦК України.

Вимоги позивачки ОСОБА_1 щодо
належності їй, а не боржникові майна, на
яке накладено арешт, а саме - частки у
спірному майні, вирішуються шляхом
пред'явлення нею відповідно до правил
судової юрисдикції позову до
відповідачів, про визнання права
власності на це майно (частку у
арештованому майні) і зняття з нього
арешту.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, слід
відмовити, оскільки між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 фактично відсутній спір про
право, і позивачкою обрано спосіб
захисту своїх інтересів не
передбачений законом.

Керуючись ст.. 10, 11, 60, 209-218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання права спільної
сумісної власності - відмовити у
повному обсязі.

Роз'яснити позивачці право звернення
до суду з позовом до відповідачів про
визнання права власності на майно,
виключення майна з акту опису та зняття
арешту з майна.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:Н. В. Хоруженко