АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 596/388/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Римар Г.М. Провадження №
22-ц/789/1362/14 Доповідач - Ткач О.І.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бахметова В. Х., Гірський Б. О.,

при секретарі - Майці Р.Ю.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Гусятинського районного суду від 29
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що вони із відповідачкою тривалий
час не живуть, як подружжя в
результаті чого їх сім'я фактично
розпалась. Зважаючи на те, що він має
намір створити нову сім'ю, просить шлюб
із ОСОБА_3 розірвати.

Рішенням Гусятинського районного суду
від 29 жовтня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу - відмовлено за недоведеністю
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким його позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що
ухвалене рішення порушує засади
добровільності у підтриманні шлюбних
відносин, а надання судом терміну для
примирення не дало жодних результатів,
спільне проживання із відповідачкою є
неможливим.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційних скарг та межах
позовних вимог, заслухавши пояснення
сторін, перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку, що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено серйозність підстав для
припинення шлюбних відносин.

З вказаним висновком суду не
може погодитись суд апеляційної
інстанції, оскільки він суперечить
інтересам позивача та нормам
матеріального права , виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції
встановлено, що 18.07.1992 року
Гусятинською сільською радою
Чемеровецького району Хмельницької
області, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
зареєстровано шлюб, актовий запис № 8
(а.с. 3).

Від вказаного шлюбу сторони
мають двох повнолітніх дітей.

Із матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_5 звертаючись до суду із
позовом про розірвання шлюбу, свої
вимоги мотивував тим, що фактичні
шлюбні відносини із ОСОБА_3
припинились і він має бажання створити
нову сім'ю.

Судовими ухвалами від 19.03.2014 року
та 03.07.2014 року, за клопотаннями
відповідачки, сторонам надавались
строки для примирення, загальною
тривалістю у шість місяців (а.с. 15, 26).

Вказані судові заходи для
збереження сім'ї не дали жодних
результатів.

Відповідно до ст. 24 Сімейного
кодексу України шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки та чоловіка.
Примушування жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст. 56 СК України
передбачено право кожного з подружжя
припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження є порушенням права
дружини, чоловіка на свободу та
особисту недоторканість і може мати
наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК
України позов про розірвання шлюбу
може бути пред'явлений одним із
подружжя. Суд з'ясовує фактичні
взаємини подружжя, дійсні причини
позову про розірвання шлюбу, бере до
уваги наявність малолітньої дитини,
дитини-інваліда та інші обставини
життя подружжя. Суд постановляє
рішення про розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу
України суд постановляє рішення про
розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне
проживання подружжя і збереження шлюбу
суперечило б інтересам одного з них,
інтересам їхніх дітей, що мають істотне
значення.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК
України, шлюб припиняється внаслідок
його розірвання, у тому числі за
позовом одного з подружжя на підставі
рішення суду, відповідно до статті 110
цього Кодексу.

Таким чином, з контексту
вищевказаних правових норм випливає,
що кожен із подружжя має право на
розірвання шлюбу. Примушування до
збереження шлюбу є порушенням права
чоловіка, або дружини. Відповідно,
шлюбні відносини формуються на
вільному волевиявленню двох сторін.

Суд першої інстанції, вищевказані
норми матеріального права не
застосував, не врахував категоричне
бажання позивача ОСОБА_2 розірвати
шлюб, а також відсутність порозуміння
між сторонами після вжитих судом
першої інстанції строків для
примирення, що вбачається з пояснень
сторін в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції було вжито всіх
процесуальних заходів для примирення
сторін і за піврічний час у позивача
не зникло бажання розірвати шлюб,
рішення суду слід скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
суд апеляційної інстанції, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Гусятинського районного
суду від 29 жовтня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, зареєстрований 18.07.1992 року
Гусятинською сільською радою
Чемеровецького району Хмельницької
області під актовим записом № 8.

Судові витрати покласти на
сторони в межах сум ними понесених.

Рішення набирає чинності з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.І. Ткач