Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/619/13-ц
Провадження № 4-с/321/4/2014
У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Дараган Л.В.

при секретарі: Рикун І.В.

за участю представників: заявника адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересованих осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в смт. Михайлівка Запорізької області, цивільну справу за скаргою ОСОБА_5 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3, за участю заінтересованих осіб начальника відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_6, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3, фермерського господарства «Вікторія»,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3.

В скарзі зазначено, що в провадженні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 знаходилось виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа № 321/619/13-ц, виданого 19 листопада 2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області про витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 майна, яке передано йому на зберігання за актом опису та арешту майна від 15 жовтня 2012 року, зобов'язавши ОСОБА_5 повернути фермерському господарству «Вікторія» автомобіль вантажний «КАМАЗ» 53212, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 1988, колір сірий, двигун № НОМЕР_2, шасі № ХТС532120J0042800, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ЯТС № 297321, автомобіль вантажний «ИФА» 450, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, колір синій, рік випуску 1976, двигун № НОМЕР_4, шасі № 7616541, ключі від замка запалювання. 28 травня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Заявник вважає зазначену постанову абсурдною та неправомірною, оскільки вона винесена державним виконавцем всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка набрала чинності з 17 квітня 2012 року та затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, фактично дії державного виконавця направлені лише на уникнення від виконання своїх законних обов'язків, так як положення вказаних нормативних актів передбачають, що в разі відсутності боржника виконання судового рішення може бути проведено без його участі за участю стягувача або його представника та двох понятих. Тобто, державним виконавцем не вчинено будь-яких заходів щодо примусового виконання судового рішення, ним не вчинено всіх необхідних дій, спрямованих на виконання рішення суду. Також заявник зазначає, що в теперішній час вказана в рішенні суду техніка у нього відсутня, тому він позбавлений можливості виконати рішення суду з незалежних від нього обставин. Заявник просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 від 28 травня 2014 року про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 321/619/13-ц, виданого 19 листопада 2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області, а також зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання виконавчого листа № 321/619/13-ц, виданого 19 листопада 2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області, в зв'язку з відсутністю у боржника майна, яке підлягає передачі.

В судовому засіданні представники заявника адвокат ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали, посилаючись на те, що вони законні й обґрунтовані, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи державний виконавець відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 заявлені в скарзі вимоги не визнав, посилаючись на те, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець діяв в межах своїх повноважень, ним вчинено всі можливі дії, спрямовані на виконання рішення суду, однак рішення суду без особистої участі боржника виконати неможливо, це рішення зобов'язального характеру, тому державний виконавець не може порушувати вимоги закону і вживати заходи примусового виконання судового рішення, як наприклад, примусове проникнення до житла та іншого володіння боржника. Тому вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи ФГ «Вікторія» ОСОБА_4 скаргу не визнав та просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання судового рішення, тому ФГ «Вікторія» звернулося до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення, а також вони оскаржили до суду акт опису та арешту майна від 18 квітня 2014 року, на який посилається заявник як на підтвердження того, що в нього вже немає майна, яке він повинен повернути за рішенням суду.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області знаходилось виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 321/619/13-ц, виданого 19 листопада 2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області про витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 майна, яке передано йому на зберігання за актом опису та арешту майна від 15 жовтня 2012 року, зобов'язавши ОСОБА_5 повернути фермерському господарству «Вікторія» автомобіль вантажний «КАМАЗ» 53212, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 1988, колір сірий, двигун № НОМЕР_2, шасі № ХТС532120J0042800, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ЯТС № 297321, автомобіль вантажний «ИФА» 450, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, колір синій, рік випуску 1976, двигун № НОМЕР_4, шасі № 7616541, ключі від замка запалювання.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області від 10 січня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого листа.

Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються.

В подальшому, за результатами примусового виконання виконавчого документа державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 28 травня 2014 року, в якій державним виконавцем зазначено, що виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з поверненням виконавчого документа до суду чи іншого органу, який його видав в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (…у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав…).

Однак, ані зі змісту оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, ані з матеріалів виконавчого провадження, неможливо визначити, чому державний виконавець прийшов до висновку про неможливість виконання судового рішення без участі боржника, взагалі відсутнє жодне обґрунтування, згідно якому державний виконавець прийшов до такого висновку.

Разом із цим, як вбачається із матеріалів скарги та наданих сторонами документів, впродовж здійснення виконавчого провадження державним виконавцем не було вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», які спрямовані на виконання боржником рішення суду. Так, відсутні жодні відомості про вжиття державним виконавцем будь-яких заходів щодо встановлення місця знаходження зазначеного у виконавчому документі майна та його розшуку, жодні ані запити, ані будь-які інші дії з метою з'ясування зазначених обставин державним виконавцем не вживались; звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення судового рішення або про встановлення чи заміну способу і порядку виконання судового рішення, якщо у виконавчому документі, як пояснив державний виконавець, не було зазначено місце знаходження витребуваного майна, що, на думку державного виконавця, утруднювало виконання рішення суду; порушення питання щодо надання дозволу на примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника як з метою здійснення перевірки виконання боржником рішення суду, так і з метою реального виконання рішення суду та повернення стягувачу зазначеного в рішенні суду майна; направлення вимог щодо надання боржником пояснень за фактом невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

При цьому суд не може прийняти до уваги посилання державного виконавця, що ним здійснені всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, оскільки зазначені посилання є безпідставними та повністю спростовуються як матеріалами справи, так і встановленими в ході судового розгляду обставинами. Так, сам державний виконавець в судовому засіданні не заперечував ті обставини, що жодних запитів щодо встановлення місця знаходження витребуваного майна ним не робилось, із заявами про роз'яснення судового рішення він до суду не звертався, питання щодо надання дозволу на примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника не порушував. При цьому, як зазначив державний виконавець, рішення суду є зобов'язального характеру, примусовому виконанню не підлягає, тому він не вправі вживати якісь примусові заходи щодо його виконання, як наприклад, примусове входження. Однак, такі пояснення державного виконавця є безпідставними, не ґрунтуються на положеннях закону, оскільки, як визначається у ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом. Тобто, кожний виконавчий документ підлягає саме примусовому виконанню і обумовленості щодо певних обставин із виконання тих чи інших судових рішень в законі передбачені прямо, а жодні обмеження щодо повноважень державного виконавця під час здійснення ним виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, в законі відсутні.

Також суд не може прийняти до уваги й заперечення представника заінтересованої особи ФГ «Вікторія», оскільки по своїй суті ці заперечення стосуються дій іншого державного виконавця, які ним були здійснені в межах іншого виконавчого провадження. Разом із цим суд приймає до уваги, що представник заінтересованої особи ФГ «Вікторія» не заперечував ті обставини, що рішення суду не виконане належним чином, в зв'язку з чим ФГ «Вікторія» звернулося до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів, викладених в скарзі, оскільки оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно, під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем не в повній мірі виконано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та не здійснено всіх можливих дії, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», що спрямовані на реальне виконання рішення суду, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження повинна бути визнана протиправною та підлягає скасуванню.

Проте, заявлені в скарзі вимоги щодо зобов'язання державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. Також, суд враховує й положення ч. 2 ст. 387 ЦПК України, згідно яких поновлення порушених прав сторони виконавчого провадження здійснюється судом будь-яким способом, що забезпечить його дієвість і ефективність. Тому суд приходить до висновку, що визнання постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження протиправною та її скасування є дієвим та ефективним способом поновлення порушених прав боржника у виконавчому провадженні і, разом із цим, не призведе до порушення прав та інтересів стягувача.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення скарги, визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а в іншій частині скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 107, 208, 210, 212, 213, 383 387 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_5 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3, за участю заінтересованих осіб начальника відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_6, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3, фермерського господарства «Вікторія», задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 від 28 травня 2014 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 321/619/13-ц, виданого 19 листопада 2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області, про витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 майна, яке передано йому на зберігання за актом опису та арешту майна від 15 жовтня 2012 року, зобов'язавши ОСОБА_5 повернути фермерському господарству «Вікторія» автомобіль вантажний «КАМАЗ» 53212, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 1988, колір сірий, двигун № НОМЕР_2, шасі № ХТС532120J0042800, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ЯТС № 297321, автомобіль вантажний «ИФА» 450, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, колір синій, рік випуску 1976, двигун № НОМЕР_4, шасі № 7616541, ключі від замка запалювання.

В іншій частині скарги відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:

25.06.2014