Номер провадження: 22-ц/785/5576/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Заїкіна А.П., Доценко Л.І.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції на ухвалу
Малиновського районного суду м. Одеси
від 14 квітня 2014 року по справі за
скаргою Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради на
дії державного виконавця Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, за участю
заінтересованої особи – ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м.
Одеси звернулась Малиновська районна
адміністрація Одеської міської ради зі
скаргою на дії державного виконавця по
винесенню постанови про закінчення
виконавчого провадження від 29.08.2013
року.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 14 квітня 2014 року було
задоволено скаргу Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради на дії державного
виконавця Першого Малиновського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
за участю заінтересованої особи –
ОСОБА_2. Визнано постанову головного
державного виконавця Першого
Малиновського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції ОСОБА_3 про
закінчення виконавчого провадження
від 29.08.2013 року - неправомірною.
Зобов’язано головного державного
виконавця Першого Малиновського
відділу Державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
ОСОБА_3 відновити виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа № 1519/2-6476/11 виданого Малиновським
районним судом м. Одеси 25.06.2012 року.

30.04.2014 року Перший Малиновський відділ
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції подав
апеляційну скаргу на ухвалу
Малиновського районного суду м. Одеси
від 14 квітня 2014 року. В обґрунтування
апелянт посилався на те, що дії
державного виконавця Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції щодо закінчення
виконавчого провадження від 29.08.2013
року є правомірним та не суперечать
вимогам Закону України «Про виконавче
провадження».

Представник апелянта в судовому
засідання апеляційну скаргу підтримав.
Представник Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради
проти задоволення апеляційної скарги
заперечував. ОСОБА_2 просив апеляційну
скаргу задовольнити.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 14.12.2011 року було задоволено
позовні вимоги Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради та
зобов’язано ОСОБА_2 за свій рахунок
знести самочинно збудовану споруду
загальною площею 40,0 кв. м., що
знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.
Корнюшина, 20 (а.с. 78-79).

25.06.2012 року на виконання зазначеного
рішення Малиновським районним судом м.
Одеси було видано виконавчого листа, на
підставі якого 11.07.2012 року головним
державним виконавцем Першого
Малиновського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції ОСОБА_3 було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження (а.с. 25).

Актами державного виконавця від 29.07.2013
року та 06.08.2013 року було встановлено
невиконання ОСОБА_2 рішення суду щодо
знесення самовільно збудованої
споруди за рахунок боржника (а.с.46,48).

Статтями 75, 89 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
порядок дій виконавця у випадку
невиконання боржником, який
зобов’язаний особисто вчинити певні
дії рішення суду.

29.07.2013 року державним виконавцем було
винесено постанову про накладення
штрафу на ОСОБА_2 в зв’язку із
невиконанням рішення суду відповідно
до акту державного виконавця від 29.07.2013
року (а.с.47).

07.08.2013 року державним виконавцем було
винесено постанову про накладення
штрафу на ОСОБА_2 в зв’язку із
невиконанням рішення суду відповідно
до акту державного виконавця від 06.08.2013
року (а.с.49).

29.08.2013 року державним виконавцем було
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження без виконання
рішення суду на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49,
ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження» та виконавчий документ
був направлений до Малиновського
районного суду м. Одеси (а.с. 52).

30.08.2013 року державним виконавцем було
внесено подання до Одеського міського
управління УМВС України в Одеській
області щодо розгляду питання про
притягнення до кримінальної
відповідальності ОСОБА_2 за ухилення
від виконання виконавчого листа,
виданого Малиновським районним судом
м. Одеси 25.06.2012 року про зобов’язання
ОСОБА_2 за свій рахунок знести
самочинно збудовану споруду загальною
площею 40.0 кв. м., що знаходиться за
адресою: м. Одеса, вул. Корнюшина, 20 (а.с.
50-51).

Cудом першої інстанції вірно
встановлено, що постанову про
закінчення виконавчого провадження по
виконанню виконавчого листа, виданого
Малиновським районним судом м. Одеси
25.06.2012 року про зобов’язання ОСОБА_2 за
свій рахунок знести самочинно
збудовану споруду загальною площею 40.0
кв. м., що знаходиться за адресою: м.
Одеса, вул. Корнюшина, 20 державним
виконавцем винесено 29.08.2013 року. В
обґрунтування постанови державним
виконавцем зазначено, що виконання
рішення без участі боржника неможливо,
на боржника державним виконавцем
накладено штраф відповідно до ст. 89
Закону України «Про виконавче
провадження» та внесено подання до
правоохоронних органів для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.

Відповідно до діючих норм Закону
України «Про виконавче провадження»
закінчення виконавчого провадження
можливо тільки після здійснення
державним виконавцем вимог
передбачених ст. ст. 75, 89 Закону України
«Про виконавче провадження» дій.
Так,згідно з п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону, а
саме у разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до ст. 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Однак із матеріалів справи вбачається,
що постанова про закінчення
виконавчого провадження була винесена
на один день раніше, ніж подання до
правоохоронних органів, яке повинно
вноситись в межах відповідного
виконавчого провадження.

Посилання апелянта на внутрішній
порядок оформлення службової
документації колегія суддів не
приймає, оскільки з копій матеріалів
виконавчого провадження не можливо
підтвердити довід про надіслання
подання до правоохоронних органів для
притягнення боржника до
відповідальності в день завершення
виконавчого провадження. Навпаки
єдиною датою такого подання є
визначена дата 30.08.13 р. (а.с. 114). З
наведеного слід зробити висновок про
наявність формального порушення
процедури, яка повинна бути усунута
після скасування постанови про
закінчення виконавчого продовження.

Разом з тим, розглядаючи
скаргу колегія суддів встановила
наступні обставини, на які вона вважає
за необхідним звернути увагу учасників
виконавчого провадження.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 14.12.2011 року було задоволено
позовні вимоги Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради та
зобов’язано ОСОБА_2 за свій рахунок
знести самочинно збудовану споруду
загальною площею 40,0 кв. м., що
знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.
Корнюшина, 20 (а.с. 78-79).

07.03.2012 року було видано та
зареєстровано декларацію про
готовність об’єкту експлуатації за
адресою на ім’я ОСОБА_2 (а.с. 28-29).

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 14.12.11 р. набрало законної
сили після перевірки його в
апеляційному порядку 04.04.12 року (а.с.80-81).

10.05.2012 року було видано свідоцтво про
право власності на імя (ас.. 27) на під,
яке було зареєстровано 31.05.2012 року (а.с.
26).

25.06.2012 року на виконання зазначеного
рішення Малиновським районним судом м.
Одеси було видано виконавчого листа
(а.с. 24).

11.07.2012 року головним державним
виконавцем Першого Малиновського
відділу Державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
ОСОБА_3 було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження (а.с.
25,76-77)

Відповідно договору дарування від
29.09.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за
№ 2963 ОСОБА_2 подарував спірне
приміщення своєму сину ОСОБА_4 (а.с. 39-41)

27.12.2012 року до Першого Малиновського
відділу Державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
звернувся представник ОСОБА_2 з заявою,
в якій повідомив про те, що спірна
споруда була узаконена. Таким чином, з
матеріалів справи вбачається, що
статус спірного об’єкту як
самочинного загальною площею 40,0 кв. м.,
що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.
Корнюшина, 20 було змінено, ще 07.03.2012 р.,
тобто до набрання законної сили
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси. При цьому, право власності на
нього у встановленому законом порядку
було зареєстровано за місяць до
отримання Малиновською районною
адміністрацією ОМР виконавчого листа
на виконання рішення суду. В подальшому
власник розпорядився своїм майном та
подарував власність своєму сину ОСОБА_4
(а.с. 100-110). Таким чином, за виконавчим
листом, який був на виконанні у ВДВС,
відповідач – ОСОБА_2 не є власником
майна, який повинен був демонтувати.

Згідно зі ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Згідно зі ст. 41
Конституції України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до
„Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод” кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і
на умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

При цьому, як зазначив Європейський
суд з прав людини в п. 38 судового
рішенні від 10 лютого 2010 року по справі
«Серявін та інші проти України» (набуло
статусу остаточного 10/05/2011, Заява N 4909/04)
стаття 1 Першого протоколу, по суті,
гарантує право власності і містить
три окремі норми: перша норма, що
сформульована у першому реченні
частини першої та має загальний
характер, проголошує принцип мирного
володіння своїм майном; друга, що
міститься в другому реченні частини
першої цієї статті, стосується
позбавлення особи її майна і певним
чином це обумовлює; третя норма,
зазначена в частині другій,
стосується, зокрема, права держави
регулювати питання користування
майном. Однак, ці три норми не можна
розглядати як "окремі", тобто не
пов'язані між собою: друга і третя
норми стосуються певних випадків
втручання у право на мирне володіння
майном і, отже, мають тлумачитись у
світлі загального принципу,
проголошеного першою нормою (див.,
серед інших джерел, рішення у справі
"Літгоу та інші проти Сполученого
Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom)
від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).
Європейський суд з прав людини в п. 39
цього рішення будь-яке втручання
органу влади у захищене право не
суперечитиме загальній нормі,
викладеній у першому реченні частини
першої статті 1, лише якщо забезпечено
"справедливий баланс" між загальним
інтересом суспільства та вимогами
захисту основоположних прав
конкретної особи. Питання стосовно
того, чи було забезпечено такий
справедливий баланс, стає актуальним
лише після того, як встановлено, що
відповідне втручання задовольнило
вимогу законності і не було
свавільним (див. рішення у справі
"Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N
33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

У справі, яка розглядається, виникла
ситуація, коли до набрання сили
рішенням суду змінився правовий режим
об’єкту щодо якого було заявлено
позовні вимоги районної
адміністрацією. Свого остаточного
юридичного оформлення право ОСОБА_2
набуло після реєстрації права
власності в установленому законом
порядку, що створило колізію між
захищеними судом інтересами
адміністрації та інтересом власника,
чиї права в установленому законом
порядку були підтверджені іншими
держаними органами, зокрема
реєстраційною службою МЮ України.
Колегія суддів вважає, що будь-яке
втручання органу влади у захищене
право не суперечитиме загальній нормі,
викладеній у першому реченні частини
першої статті 1, лише якщо забезпечено
"справедливий баланс" між загальним
інтересом суспільства та вимогами
захисту основоположних прав
конкретної особи. Вказане необхідно
врахувати стягувачу – Малиновській
районній адміністрації Одеської
міської ради в процесі виконавчого
провадження, при цьому, виконавча
служба, яка згідно зі ст. 13 Конституції
України діє виключно в порядку
передбаченому законом, обмежена
законом в кількості підстав для
закінчення виконавчого провадження.
Разом з тим, відповідно до ст. 369 ЦПК
України суд, який видав виконавчий
лист, може за заявою стягувача або
боржника визнати виконавчий лист
таким, що не підлягає виконанню, та
стягнути на користь боржника
безпідставно одержане стягувачем за
виконавчим листом. У разі якщо
виконавчий лист було видано помилково
або якщо обов'язок боржника відсутній
повністю чи частково у зв'язку з його
припиненням добровільним виконанням
боржником чи іншою особою або з інших
причин, суд ухвалою визнає виконавчий
лист таким, що не підлягає виконанню
повністю або частково. Якщо стягнення
за таким виконавчим листом уже
відбулося повністю або частково, суд
одночасно на вимогу боржника стягує на
його користь безпідставно одержане
стягувачем за виконавчим листом.

Наведене слід врахувати при подальшому
виконанні рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції на ухвалу
Малиновського районного суду м. Одеси
від 14 квітня 2014 року – відхилити.

Ухвалу Малиновського районного суду м.
Одеси від 14 квітня 2014 року – залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської
області

ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7