Провадження № 2/522/1038/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014 року Приморський районний суд м.
Одеси у складі:

Головуючого - судді Нікітіної С.Й.

При секретарі - Виноградовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань суду заяву
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з
незаконного володіння, зобов'язання
повернути власність після скасування
попереднього рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами,

В С Т А Н О В И В:

В суд з заявою звернулась ОСОБА_3 в
якій просила переглянути рішення по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про витребування майна з
незаконного володіння, зобов'язання
повернути власність у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

По результатам розгляду заяви рішення
скасовано.

При новому розгляді справи судом
встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, КП
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» про витребування майна із
чужого незаконного володіння,
зобов'язання повернути у власність та
скасування прав на об'єкт нерухомості.
В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що між нею та
ОСОБА_4 було укладено та нотаріально
посвідчено Договір довічного
утримання від 02 червня 1999 року, за
умовами якого ОСОБА_1 зобов'язувалась
довічно утримувати ОСОБА_4, а остання
передала їй у власність квартиру
АДРЕСА_1. В 2007 році ОСОБА_4 померла, та
після її смерті ОСОБА_1 стало відомо, що
зазначена квартира вже оформлена на
іншу особу, а саме на ОСОБА_2 В
подальшому, коли ОСОБА_1 в судовому
порядку оскаржувала право ОСОБА_2 на
спірний об'єкт нерухомості, останній
визнав пред'явлений до нього в той час
по іншій цивільній справі позов ОСОБА_3
про стягнення грошових коштів, та не
заперечував проти визнання судом права
власності на зазначену квартиру за
ОСОБА_3 Рішенням Малиновського
районного суду міста Одеси від 11 грудня
2009 року право власності на спірну
квартиру було визнано за ОСОБА_3 Це
рішення суду в подальшому було
скасовано, а у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено. Таким чином
позивачка вважає, що квартира вибула із
її законного володіння без її волі та
без належних правових підстав.
Вважаючи, що і ОСОБА_2, і ОСОБА_3
незаконно володіють зазначеною
квартирою, позивачка просила суд
витребувати квартиру від вказаних
осіб.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 18 квітня 2011 р. провадження у
справі в частині позовних вимог ОСОБА_1
до КП «Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» про зобов'язання
скасувати попередні записи щодо
реєстрації прав власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було закрито.

Рішенням Приморського районного
суду м.Одеси від 18 квітня 2011 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
21 жовтня 2011 р. та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 26
липня 2012 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з
незаконного володіння, зобов'язання
повернути у власність задоволено
частково. Витребувано майно ОСОБА_1, а
саме квартиру АДРЕСА_2 з володіння
ОСОБА_2, ОСОБА_3, у задоволенні інших
вимог відмовлено.

В 2012 році ОСОБА_3 звернулась з
заявою про скасування зазначеного
рішення суду за нововиявленими
обставинами. В обґрунтуванні заяви
зазначала, що рішенням Малиновського
районного суду м.Одеси від 25.11.2011 р.
ОСОБА_2 було визнано недієздатним.
Оскільки на момент розгляду справи
суду про це не було відомо, просила
рішення скасувати.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 27 вересня 2012 р. заяву ОСОБА_3
про перегляд рішення за нововиявленими
обставинами було задоволено, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 18 квітня 2011 року скасовано, а справу
призначено до розгляду.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 та
її представник підтримували
пред'явлені позовні вимоги, просили
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її
представник позов не визнали, просили у
його задоволенні відмовити. У останнє
судове засідання представник ОСОБА_3 не
з'явився, про день,час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
причин неявки до суду не повідомив

Відповідач ОСОБА_2 чи інші особи, яка
могли би його представляти в судове
засідання не з'являлися.

Малиновська районна адміністрація
Одеської міської ради як орган опіки та
піклування, яка була стороною при
визнанні ОСОБА_2 недієздатним
повідомила суд, що ОСОБА_2 опікуна не
призначено. Відповідно до ухвали суду
Малиновська районна адміністрація
Одеської міської ради як орган опіки та
піклування про день, час та місце
розгляду справи повідомлялась, однак
представник до суду не з'явився, причин
неявки не повідомив.

Суд, приймаючи до уваги те, що
справа перебуває у провадженні суду
вже тривалий час, сторони надали суду
пояснення в минулих судових
засіданнях, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, вирішив розглянути справу по
суті спору.

Заслухавши представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд, прийшов
до наступного.

2 червня 1999 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 було укладено та нотаріально
посвідчено Договір довічного
утримання, за умовами якого ОСОБА_4
передала у власність ОСОБА_1 квартиру
за номером АДРЕСА_1 в місті Одесі, яка
складається із трьох жилих кімнат. В
свою чергу ОСОБА_1 зобов'язувалась
довічно повністю утримувати ОСОБА_4,
забезпечувати її харчуванням, одягом,
доглядом, необхідною допомогою.

Правовий режим майна визначається з
урахуванням законодавства, яке було
чинним на момент набуття відповідного
майна. Подальша зміна законодавства не
повинна призводити по погіршення
становища володільця майна, оскільки
інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

Згідно статей 128, 425 Цивільного
кодексу України в редакції закону 1963
року, що діяла на момент виникнення
правовідносин, з моменту укладання
договору та передачі квартири у ОСОБА_1
виникло право власності на цей об'єкт
нерухомості. Суд не погоджується з
твердженнями відповідачки ОСОБА_3, що
ОСОБА_1 не є власницею зазначеного
майна через відсутність реєстрації
права власності, оскільки діючим на
момент укладання Договору
законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації. Ця норма вступила в
силу лише 01.01.2004 року, із набранням
чинності нового Цивільного кодексу
України, і на виникле в ОСОБА_1 право
власності не розповсюджується.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 22.04.2004 р. Договір
довічного утримання було розірвано.
Апеляційний суд Одеської області
ухвалою від 30 червня 2009 року зазначене
рішення скасував, справа була
повернута до розгляду в суд першої
інстанції. Ухвалою Малиновського
районного суду міста Одеси від 07.04.2010 р.
позовні вимоги про розірвання договору
довічного утримання залишені без
розгляду. Ця ухвала районного суду
залишена без змін ухвалою Апеляційного
суду Одеської області від 21.07.2010 р. та
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.04.2012 р.

Таким чином, Договір довічного
утримання, укладений та нотаріально
посвідчений 02 червня 1999 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_1, на момент розгляду справи в
суді є чинним. Відповідно до умов цього
договору, а також статей 128, 425 ЦК УРСР
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 з 02
червня 1999 року.

Сторони в ході розгляду справи не
заперечували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_4
померла, похованням померлої займалась
ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1
дізналась, що 24 червня 2004 року ОСОБА_5,
що діяв від імені ОСОБА_4 продав ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1. При цьому відповідно
до п.4 Договору купівлі-продажу ОСОБА_5
письмово засвідчив, що згадана
квартира не відчужена, а також прав у
третіх осіб на неї немає.
Спеціалізований Суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
Ухвалі від 04.04.2012 року вказав, що
позовна заява від імені ОСОБА_4 про
розірвання договору була підписана не
нею, а особою, яка не мала повноважень
на вчинення такої дії.

Оскільки з 02 червня 1999 р.
власником квартири АДРЕСА_1 була
ОСОБА_1, то відповідно при укладенні 24
червня 2004 р. договору купівлі продажу
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, зазначена
квартира вибула із володіння ОСОБА_1
поза її волею.

Між тим 11 грудня 2009 року
рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси (справа №2- 7892/09) право
власності на зазначену квартиру було
визнано за ОСОБА_3, яка на підставі саме
цього рішення була зареєстрована як
власник квартири. Рішенням
апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2010 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 жовтня 2011
року, рішення Малиновського районного
суду м.Одеси, яким було визнане право
власності на квартиру за ОСОБА_3
скасовано, у задоволенні її позову -
відмовлено. Таким чином, на момент
розгляду справи, правовстановчий
документ, яким за ОСОБА_3 було визнано
право власності на квартиру відсутній,
в зв'язку з чим з 22 листопада 2010 року
вона не є власником квартири АДРЕСА_4.
Відповідно у ОСОБА_3 відпала правова
підстава, яка визначала її право на
зазначене майно, що має наслідком
повернення його в натурі (ст.1212-1213 ЦК
України).

Титульним власником квартири є
ОСОБА_1, позивачка по справі, яка штучно
була позбавлена можливості
реалізувати належне їй за законом
право на володіння, користування та
розпорядження належним майном.

Відповідно до статті 41 Конституції
України, статті 1 Протоколу №1
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, статті 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України визначено, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК
України, якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача. Аналогічну норму містить і
Цивільний Кодекс України 1963р., який
був чинний на час виникнення в ОСОБА_1
права власності.

Глава 83 Цивільного кодексу України
регулює набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави.
Положення глави 83 застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття було результатом поведінки
набувача, потерпілого, інших осіб чи
наслідком події, і зокрема
застосовується до вимог про
витребування майна із чужого
незаконного володіння (п.2 ч.3 ст.1212 ЦК
України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1212 ЦК України,
особа, яка набула майно без достатньої
правової підстави, зобов'язана
повернути це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. В силу ст. 1213 ЦК України,
набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі.

Отже, встановлені в судовому засіданні
фактичні обставини справи вказують на
те, що право власності ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_5 ніким не скасовано, а
тому ОСОБА_1 є на даний час єдиним
власником зазначеної квартири, а
відтак пред'явлені позовні вимоги є
обґрунтовані та підлягають
задоволенню шляхом витребування майна
з чужого незаконного володіння.

Суд вважає, що задоволення
віндикаційного позову є достатньою
умовою для відновлення порушеного
права власності ОСОБА_1 Витребування
квартири АДРЕСА_6 з незаконного
володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позбавляє
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права володіння,
користування та розпорядження цим
майном. При цьому право на витребування
майна з чужого володіння не потребує
визнання недійсним правочинів, за
якими майно вибуло від законного
власника, воно лише обмежене
добросовісністю набувача і
зберігається за власником за умови,
якщо майно вибуває з володіння
власника поза його волею, і це було
доведено в суді. Вказана правова
позиція підтверджується також пунктом
10 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Оскільки витребування майна з чужого
незаконного володіння по-суті є
поверненням майна до власника, суд
вважає ці поняття тотожними, а тому
разом із задоволенням вимог про
витребування майна із чужого
незаконного володіння відмовляє
ОСОБА_1 у задоволенні вимог про
зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3
повернути зазначено майно їй у
власність.

Переглядаючи справу по заяві
ОСОБА_3 в зв'язку з нововиявленими
обставинами суд розглядав не нову
справу з нових правовідносин,а
переглядав вже сформовану справу з
урахуванням вже встановлених судом
обставин, що існуючий договір
довічного утримання, укладений та
нотаріально посвідчений 02.06.1999 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ніяким чином не
порушує прав або законних інтересів
ОСОБА_3 З урахуванням викладеного,
процедура перегляду судових рішень у
зв'язку з нововиявленими обставинами
не може використовуватися як
завуальована форма перевірки
законності судового рішення, яке
набрало чинності. Крім того, ОСОБА_3 не
є представником ОСОБА_2, а її, посилання
на визнання його недієздатним за
рішенням суду не приймається до уваги,
оскільки недієздатність ОСОБА_2 ніяким
чином не впливає на право власності
ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1. Відповідно
до тексту рішення Малиновського
районного суду м.Одеси від 25.11.2011 р.
недієздатність ОСОБА_2 встановлена з
часу набрання рішення суду законної
сили. Однак навіть на день прийняття
рішення про недієздатність ОСОБА_2 вже
набрало законної сили рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 18 квітня 2011 року про витребування
квартири у ОСОБА_2та ОСОБА_3 та ухвала
апеляційного суду Одеської області з
цього приводу. Перегляд рішення, у тому
числі у зв'язку з нововиявленими
обставинами, повинно
використовуватися для виправлення
судових помилок, помилок у здійснені
правосуддя, а не заміни судових рішень.
З огляду на це, та враховуючи що
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 21 жовтня 2011 р. та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 липня 2012 р. рішення
Приморським районним судом м.Одеси
прийняте 18 квітня 2011 р про витребування
майна ОСОБА_1, а саме квартири АДРЕСА_1
із чужого незаконного володіння ОСОБА_2
та ОСОБА_3 визнано, що воно ухвалено із
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правильно
визначено характер спірних
правовідносин і обґрунтовано частково
задоволено позовні вимоги, тому
підстав для його зміни чи скасування не
встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 212-215, 365 ЦПК України та ст.. 16,
382,386,388 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Витребувати майно ОСОБА_1, а саме:
квартиру АДРЕСА_7 із чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м. Одеси
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: