Провадження №2/761/6935/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 грудня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Макаренко І.О.

при секретарі
Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
третя особа: ОСОБА_2 про визнання
договору поруки недійсним, суд

в с т а н о в и в :

Позивач звернулися до суду з позовом, в
якому просить визнати недійсним
договір поруки, посилаючись на те, що
29.11.2006 року між ОСОБА_2 та відповідачем
було укладено Кредитний договір №
87-06/И09. Відповідно до умов договору банк
надав ОСОБА_2 в тимчасове користування
грошові кошти в розмірі 180000,00 доларів
США з терміном повного погашення до
27.11.2026 року з оплатою за процентною
ставкою 12% відсотків річних. В
забезпечення виконання ОСОБА_2
зобов'язань за кредитним договором №
87-06/И09 між ОСОБА_1 та банком було
укладено договір поруки № 87-06-П1/09 від
29.11.2007 року, за якими він на
добровільних засадах взяв на себе
зобов'язання перед банком відповідати
за зобов'язання позичальника, які
виникають з кредитного договору №
87-06/И09.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
оскаржуваний договір поруки укладено
позивачем через збіг тяжких обставин
(скрутне матеріальне становище,
загроза втратити роботу) та
сформований під впливом таких
обставин, за яких практично
виключалося нормальне формування волі,
чим скористався ОСОБА_2, вважає
правочин вчинено під впливом тяжких
для позивача обставин, а тому він
звернувся до суду із захистом своїх
прав.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, з підстав,
зазначених у позовній заяві, та просила
їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
надав письмові заперечення в яких
зазначив, що вимоги позивача є
безпідставними та необґрунтованими,
просив суд в задоволенні позову
відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
повідомлявся належним чином, а тому суд
вважає за можливе провести розгляд
справи у його відсутності, на підставі
наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

29 листопада 2006 року між ТОВ Банк
«Фінанси та Кредит», в особі Філії
«Київське регіональне управління»
Банку «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2
було укладено Кредитний договір №
87-06/И/09. Предметом даного договору є
надання Банком Позичальнику в
тимчасове користування, на умовах
забезпеченості, поворотності,
строковості, платності Кредитних
ресурсів в сумі 180000 доларів США, з
терміном повного погашення
заборгованості по наданих Кредитних
ресурсах до 27 листопада 2026 року з
оплатою за процентною ставкою на рівні
12 %.

В забезпечення виконання ОСОБА_2
зобов'язань за кредитним договором №
87-06/И09 між ОСОБА_1 та банком було
укладено договір поруки від 29.11.2007 року,
за якими він на добровільних засадах
взяв на себе зобов'язання перед банком
відповідати за зобов'язання
позичальника, які виникають з
кредитного договору.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель
поручається перед кредитором за
виконання боржником свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
порука є угодою щодо прийняття перед
третьою особою на себе обов'язку
поручитися перед кредитором за
виконання боржником свого зобов'язання
та нести відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником, шляхом
відшкодування у грошовій формі того, що
не було виконано боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків.

Тобто, чітко передбачено, що у разі
невиконання зобов'язання боржником
Банк вправі вимагати виконання
зобов'язання не лише від боржника, а й
від поручителів.

Згідно пункту 1.1. Договору поруки
поручитель зобов'язується перед
Кредитором відповідати у повному
обсязі за своєчасне та повне виконання
Боржником зобов'язань за Кредитним
договором.

Згідно пункту 1.3. Договору поруки №
87-06-П1/09 вбачається, що позивач, як
поручитель ознайомлений із Кредитним
договором № 87-06/И/09 від 29.11.2006 та
погоджується з його умовами.

Пунктом 6.2. Договору поруки визначено,
що договір набуває чинності з моменту
його підписання та діє до повного
виконання Сторонами прийнятих на себе
зобов'язань.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 9
листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», на яку також
посилається позивач, нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність,
що вводить споживача в оману.

Кредитний договір підписаний
позичальником, містить детальний опис
усіх умов. Позивач, як поручитель з
умовами кредитного договору був
ознайомлений. В момент підписання
зазначеного договору позивач отримав
його копію. Підписання договору є
свідченням факту ознайомлення,
розуміння сторонами та згоди сторін з
усіма визначеннями, умовами та змістом
договору.

В судовому засіданні представник
позивача не надав суду доказів на
підтвердження того, що у відношенні
позивача є нечесна підприємницька
практика з боку відповідача при
укладенні договору поруки, тобто
порушення відповідачем вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»,
не було, і таких встановлено під час
розгляду справи в суді

За встановлених судом обставин, беручі
до уваги обізнаність позивача з
текстом договору, відсутність
зауважень щодо його умов, відсутність
доказів, які б свідчили про наявність
ознак нечесної підприємницької
практики, суд не знаходить підстав для
застосування положень ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, що заявлені позовні вимоги
не ґрунтуються на вимогах закону і не
підлягають задоволенню.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про
судову практику про визнання
правочинів недійсними" надано
роз'яснення, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Відповідно до 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009
року "Про судову практику про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи,
членів її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Виходячи з аналізу зазначених норм суд
приходить висновку, що позивачами не
доведено сам факт того, що підписання
договору поруки вчинено під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторона
правочину скористалася та те, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Позивачами суду не надані належні та
допустимі докази вказаних обставин.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивачем при
розгляді справи суду не надано
належних та допустимих доказів
укладення договору поруки вчинено під
впливом тяжкої для позивача обставини,
суд дійшов висновку що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
п.п.19, 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про
судову практику про визнання
правочинів недійсними", ст.ст. 22, 215, 216,
230, 627, 638 ЦК України, ст. ст.ст. 10, 60, 212, 213,
215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит», третя особа:
ОСОБА_2 про визнання договору поруки
недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а в разі, якщо рішення
було проголошено без участі особи, яка
його оскаржує, апеляційна скарга
подається потягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя: