Справа № 442/6924/13
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/2302/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Азенко М.В.

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 24 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу.

Позов обґрунтовував тим, що з 02 серпня
1986 року він перебуває у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
Від шлюбу у них народилося троє дітей.
Через постійні конфлікти та суперечки
спільне життя подружжя стало
неможливим і з 2009 року вони з
відповідачкою живуть окремо, шлюб
носить лише формальний характер.
Просив позов задоволити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 24 грудня 2013
року позов задоволено та розірвано
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
зареєстрований 02 серпня 1986 року у
відділі РАЦСу Кременецького районного
управління юстиції, актовий запис № 41.

Рішення оскаржила відповідачка.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.
Зокрема, вказує, що вона позову не
визнавала, висновки суду про те, що
сторони проживають окремо з 2009 року не
відповідають дійсності, оскільки до
травня 2013 року вона з позивачем
продовжували проживати однією сім'єю, а
неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
постійно проживав та продовжує
проживати з відповідачкою і перебуває
на її утриманні. Також вказує, що
збереження шлюбу є можливим і
відповідатиме інтересам сторін та
інтересам їхнього неповнолітнього
сина, а суд передчасно, не вживши
заходів щодо примирення подружжя,
розірвав між ними шлюб. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи позивача, який
частково визнав апеляційну скаргу та
відповідачки, яка підтримала свою
апеляційну скаргу частково лише в
частині неправильно встановлених
обставин справи, просить шлюб
розірвати, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про розірвання
шлюбу, суд правильно прийшов до
висновку, що сім'я сторін розпалась
через часті конфлікти і суперечки,
сторони не бажають перебувати у
зареєстрованому шлюбі, перспектив для
збереження сім'ї не вбачають і в
судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідачка просить
залишити рішення суду в частині
розірвання шлюбу без змін.

При таких обставинах з врахуванням
вимог ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України
щодо права кожного з подружжя на
особисту свободу, недопустимість
примушування до збереження шлюбних
відносин, збереження шлюбу сторін
всупереч їх волі буде суперечити
вимогам закону та моральним засадам
суспільства.

Проте колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції неправильно
встановлені інші фактичні обставини
справи, які мають значення для справи.

Зокрема, суд першої інстанції зазначив
у рішенні, що сторони окрім трьох синів
ОСОБА_6 1987р.н., ОСОБА_7 1990р.н., ОСОБА_5
2001р.н., мають також доньку ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2, хоча це не
підтверджується матеріалами справи.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції категорично заперечили факт,
що в них взагалі є донька.

Не можна погодитись з висновками суду в
мотивувальній частині про те, що
неповнолітній син сторін ОСОБА_5, 2001р.н.
залишається проживати за постійним
місцем проживання позивача у
відповідності за домовленістю сторін,
оскільки позов про визначення місця
проживання цієї дитини позивачем не
пред'являвся, ці обставини судом не
встановлювались, фактами не
підтверджені. В судовому засіданні
апеляційної інстанції сторони
заперечили про існування такої
домовленості, підтвердили, що
продовжують проживати в одному будинку
в с. Монастир-Лішнянський, а син ОСОБА_5
проживає разом з ними.

Колегія суддів встановила, що суд
першої інстанції неправильно
встановив дату припинення сторонами
спільного проживання та шлюбних
відносин, а саме з 2009р., оскільки
сторони в судовому засіданні
апеляційної інстанції підтвердили, що
припинили спільне проживання у травні
2013р. після чергового конфлікту із
застосуванням фізичної сили по
відношенню до відповідачки. Позивач цю
обставину визнав.

З врахуванням наведеного, рішення суду
підлягає частковій зміні шляхом
виключення з мотивувальної частини
висновків суду щодо вищезазначених
неправильних фактичних обставин
справи.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.
314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 24 грудня 2013
року змінити, шляхом виключення з
мотивувальної частини рішення
висновки суду про те, що: «сторони від
шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
народження», що «з 2009р. сторони стали
проживати окремо», що «неповнолітня
дитина сторін ОСОБА_5, 2001р.н.
залишається проживати за постійним
місцем проживання позивача за
домовленістю сторін».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуючий:
Мусіна Т.Г.

Судді:
Бермес І.В.

Савуляк Р.В.