справа № 619/1838/14-ц
провадження 2/619/946/14
Дергачівський районний суд
у складі: головуючого судді -
судового засідання -
розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дергачі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» про захист прав споживача,
визнання угоди недійсною та стягнення
Позивач просить суд постановити
рішення, згідно якому визнати
недійсною угоду № 379718 від 13.02.2012 року,
укладену між ним та відповідачем та
стягнути з відповідача 57403,40грн.
сплачених за угодою, посилаючись на те,
що 13 лютого 2012 року він уклав з
відповідачем зазначену вищу угоду з
додатками, яка укладена з метою
придбання легкового автомобіля ЗАЗ
Форца на с уму 80620,00грн. Як зазначено у
п.3 Угоди відповідач зобов'язується
надавати учаснику певні послуги,
зокрема, включити учасника до системи
АвтоТак шляхом підписання угоди,
формувати групи учасників для
придбання автомобіля і включення
учасника до групи, організація і
створення умов для придбання
автомобілів учасниками системи,
здійснення оплати автомобіля
постачальнику за рахунок коштів,
сплачених учасниками на умовах угоди,
здійснення адміністративних процедур
та адміністрування групи, до складу
якої входить учасник системи та
надання інших послуг, спрямованих на
придбання учасниками автомобіля через
систему. Система придбання у групах
АвтоТак полягає у створенні груп
покупців, метою яких є придбання
автомобілів у порядку та на умовах,
передбачених угодою. Отже, відповідач у
рамках створеної ним системи АвтоТак
здійснює свою діяльність за такою
схемою: шляхом укладання договорів із
споживачами, залучає їх до системи
АвтоТак. В подальшому, за рахунок
щомісячних внесків учасників системи
відповідач створює фонди груп, кошти
яких у процесі асигнаційних актів
розподіляє між учасниками у вигляді
надання права на отримання автомобіля
тим із учасників, хто сплатив або
запропонував до сплати найбільше
внесків до спільного фонду. Така
діяльність підпадає під ознаки
фінансової послуги. Відповідно до п.4
частини 1 статті 34 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» діяльність з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб, може здійснюватись лише
фінансовими установами після
отримання відповідної ліцензії.
Укладання з ним такої угоди за
наведених обставин було здійснено
внаслідок здійснення відповідачем
нечесної підприємницької практики, що
відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України є
підставою для визнання угоди
недійсною. Порушення його прав як
споживача полягає у приховуванні
інформації про відсутність у
відповідача ліцензії для укладання
договору з надання послуг
адміністрування придбання товарів у
групах та за відсутності законних
підстав для укладання таких договорів
із споживачами и. Якби він володів цією
інформацією, то не уклав би угоду з
відповідачем. Зазначене порушення
права споживача також визначається
законом як прояв нечесної
підприємницької практики, яка вводить
споживача в оману. На виконання
укладеної угоди ним сплачено всього
57403,40грн., які підлягають поверненню.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, направивши заяву
про розгляд справи за відсутності
представника та письмові заперечення,
з яких вбачається, що позовні вимоги не
визнають, виходячи з наступного. 02.06.2011
року Верховною Радою України було
прийнято Закон України № 3462-ІУ від
02.06.2011 року «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг», яким до
Закону України "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" були внесені зміни до ч.1 ст.4 та
вказану статтю було доповнено пунктом
11-1 такого змісту: «Фінансовими
послугами вважаються такі послуги:
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.
Відповідно до ЗУ "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" фінансова діяльність
ліцензується». Вказаний Закон № 3462-ІУ
від 02.06.2011 року набув чинності 09.01.2012
року. Відповідно до п.3Прикінцевих
положень Закону України № 3462-ІУ від
02.06.2011 року, фінансові установи
зобов'язані протягом одного року з дня
набрання чинності цимЗаконом привести
свою діяльність у відповідність із
вимогами цього закону. Таким чином,
законодавець надав фінансовим
установам, що надають послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, термін
в один рік, починаючи з 09.01.12 року, для
того, щоб отримати ліцензію на
здійснення своєї діяльності. Крім того,
п.4 Прикінцевих положень Закону України
№ 3462-IV від 02.06.2011 року зазначено
наступне: «Спеціально уповноваженому
органу виконавчої влади у сфері
регулювання ринків фінансових послуг у
шестимісячний строк з дня
опублікування цього Закону розробити
та затвердити ліцензійні умови
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах».
Розпорядження Нацкомфінпослуг № 1676
"Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах" (далі
-Ліцензійні умови) було прийнято лише
09.10.2012 року, а набрало чинності 12.11.12
року (з дня опублікування). Так, зокрема,
розділом Ліцензійними умовами було
визначено вичерпний перелік умов, яким
має відповідати заявник для отримання
ліцензії на провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, порядок
подання документів для отримання
ліцензії, механізм її отримання тощо.
Вбачається, що без Ліцензійних умов був
відсутній механізм врегулювання
відносин між органом, що уповноважений
видавати ліцензії на здійснення
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах, та фінансовими
установами, які мають намір їх
отримати. Таким чином, з моменту
набрання чинності Розпорядженням
Нацкомфінпослуг №1676 "Про затвердження
Ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах" та до моменту
звернення Відповідача до
Нацкомфінпослуг із заявою про видачу
ліцензії, ТОВ "Авто Просто" готувало
необхідний пакет документів, що
подається разом із заявою на видачу
ліцензії, при цьому не порушуючи річний
термін встановлений п.3 Прикінцевих
положень Закону України №3462-ІУ від
02.06.2011 року.Враховуючи вищезазначене та
той факт, що Угоду між Позивачем та
Відповідачем було укладено 13.02.2012 року,
посилання ОСОБА_2 на те, що ТОВ "Авто
Просто" зобов'язане було мати ліцензію
в день підписання Угоди,
необґрунтовані та спростовуються п. З
Прикінцевих положень Законом України
№ 3462-IV від 02.06.2011 року «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг».
ТОВ "Авто Просто" було отримано
Ліцензію серії AB №198421 від 15.01.2013 року на
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надавши заяву про розгляд справи за
його відсутності, позовні вимоги
підтримує у повному обсязі.

Суд, перевіривши матеріали справи,
оцінивши надані докази у їх сукупності,
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13 лютого 2012 року
між товариством з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та
ОСОБА_2 укладено угоду № 379718, предметом
якої згідно статті 1 є надання позивачу
послуг системи АвтоТак, спрямованих на
придбання автомобіля через систему
придбання у групах АвтоТак. Угода
укладається шляхом підписання
сторонами угоди додатку № 1 та додатку
№ 2, які є невід'ємними частинами угоди
(а.с.4).

Згідно з додатком №1 до зазначеної
Угоди ОСОБА_2 отримав право на
придбання автомобіля марки ЗАЗ Форца
вартістю 80620,00грн.(а.с.5).

Статтею 3 Угоди передбачено
зобов'язання відповідача щодо
організації та створення умов для
придбання автомобілів учасниками
програми "АвтоТак", здійснення
адміністративних процедур, необхідних
для сплати та передачі автомобіля
учаснику.

Відповідно до ст.5 Угоди учасник
зобов'язується виконувати
зобов'язання, передбачені передбачені
Угодою, у порядку та строки, визначені
Угодою; у ст. 7 визначено, що Угода діє
до моменту виконання обома сторонами
всіх зобов'язань, передбачених Угодою.

На виконання умов Угоди ОСОБА_2 на час
виникнення спору сплачено 57403,40грн.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодеком, звернутись до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначеної норми вбачається,
що судовому захисту підлягає лише
порушене право.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 5 Постанови № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захистсвого цивільного права
уразі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних и
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у
справі.Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджаєтьсясвоїми правами щодо
предмета спору на власнийрозсуд.

Згідновимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу своїх позовних вимог
позивач посилається на статтю 227 ЦК
України, частиною 1 якої передбачено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.
Вимоги про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування.

Крім того, позивач посилається на п.2 ч.1,
п.5 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», якими передбачено, що
нечесна підприємницька практика
включає будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Якщо
підприємницька практика спонукає або
може спонукати споживача дати згоду на
здійснення правочину, на який в іншому
випадку він не погодився б, така
практика вводить в оману стосовно
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії,
афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагород.

Згідно ч.6 зазанченого вище Закону
правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

З цього приводу, суд зазначає, що
Законом України від 02.06.2011 року №3462-ІV
«Про внесення змін до деяких
законодавчих законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
(введено в дію з 09.01.2012 року) внесено
зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» та доповнено
п.11-1, відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень
Закону України №3462-ІV від 02.06.2011 року,
фінансові установи зобов'язані
протягом одного року з дня набрання
чинності цим Законом привести свою
діяльність у відповідність із вимогами
цього Закону.

Пунктом 4 Прикінцевих положень
згаданого Закону передбачено у
шестимісячний строк з дня
опублікування цього Закону розробити
та затвердити ліцензійні умови
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Розпорядження Нацкомфінпослуг №1676
«Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
прийнято лише 09.10.2012 року і набрало
чинності 12.11.2012 року.

Враховуючи той факт, що без Ліцензійних
умов був відсутній механізм
врегулювання відносин між органами, що
уповноважені видавати ліцензії на
здійснення з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах, а також те, що
відповідач отримав 15.01.2013 року
відповідний дозвіл (ліцензію) на
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, не
можна вважати, що така діяльність
здійснювалася товариством на час
уклладення угоди не легітимно.

Таким чином, на момент укладення угоди
між сторонами, тобто на момент
виникнення правовідносин, відповідач
діяв у відповідності до вимог діючого
на той час законодавства.

Така правова позиція викладена й у
Постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-40 цс 13, яка
у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, під час укладення Угоди позивач
ОСОБА_2 засвідчив своїм підписом факт
ознайомлення, розуміння та згоди з
усіма визначеними умовами та змістом
Угоди та додатків до неї.

Не подавши в семиденний термін до ТОВ
«АВТО ПРОСТО» заяву про розірвання
Угоди, як то передбачено п. 13.8 ст. 13
додатку № 2 до Угоди, позивач фактично
погодився на участь в системі
«АвтоТак», чим засвідчив своє
розуміння та згоду з правилами
придбання автомобілю у групах та усіма
умовами Угоди. Обставин, які
унеможливлюють отримання автомобілю
позивачем по справі не встановлено і
суду не доведено.

Враховуючи, що позивач, який не є
стороною оспорюваного правочину,
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, не довів у встановленому
законом порядку, що укладеним між ними
договором порушуються будь-які його
права, суд приходить до висновку, що у
задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних
вимог слід відмовити.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212,
214-216, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_2 у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І.М. Нечипоренко