У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_8,
приватний нотаріус Новоодеського
районного нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_9, про
визнання договору купівлі-продажу
житлового будинку недійсним і визнання
договору купівлі-продажу договором
довічного утримання, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 24
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним і визнання договору
купівлі-продажу договором довічного
утримання.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що їй на праві
власності належав житловий будинок
АДРЕСА_1. 21 грудня 2009 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу вказаного будинку.
Позивачка зазначала, що цей правочин
було вчинено під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
оскільки вона є людиною похилого віку,
потребує постійного догляду, а тому
вимушена була здійснити відчуження
свого будинку з метою отримання
догляду за нею. Тому, ОСОБА_6 просила суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року та
встановити, що вказаний договір є
договором довічного утримання.

Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26 червня
2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 21 грудня 2009
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
посвідчений приватним нотаріусом
Новоодеського районного нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_9 за
реєстровим № 3572.

Встановлено, що договір про передачу
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 укладений 21 грудня 2009 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є договором
довічного утримання (догляду),
відповідно до якого ОСОБА_7
зобов'язується доглядати ОСОБА_6 до
смерті та надати можливість проживати
у будинку.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 жовтня 2013
року скасовано рішення Новоодеського
районного суду Миколаївської області
від 26 червня 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 24 жовтня 2013 року і
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1
був зареєстрований на праві власності
за позивачкою ОСОБА_6 на підставі
договору купівлі-продажу від 28
листопада 1991 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 21 грудня 2009 року ОСОБА_6 (продавець)
передала, а ОСОБА_7 (покупець) прийняв у
власність житловий будинок АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається,
що після укладення зазначеного
договору ОСОБА_6 продовжила проживати
та на момент подання позову
зареєстрована за вказаною адресою.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції на підставі статті 233
ЦК України визнав недійсним договір
купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року як
такий, що укладений під впливом тяжкої
обставини для колишньої власниці
житлового будинку ОСОБА_6 Разом з тим,
суд першої інстанції на підставі
статті 235 ЦК України встановив, що
вказаний договір купівлі-продажу є
прихованим договором довічного
утримання і зобов'язав відповідача до
вчинення певних дій.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи у справі нове
рішення про відмову у позові, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що положення статей 233 та 235 ЦК України,
які місцевий суд застосував до спірних
правовідносин, є взаємовиключними,
оскільки законом передбачено різні
підстави для їх застосування та різні
правові наслідки від застосування цих
норм, а для правильного вирішення
справи суд мав роз'яснити позивачці її
права і обов'язки, зокрема, право
уточнити підстави позову у порядку
передбаченому частиною 4 статті 10 ЦПК
України. Однак, виходячи з принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, апеляційний суд
позбавлений можливості виправити
помилку суду першої інстанції і з
урахуванням цього вирішити спір.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з вказаними
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216 цього
Кодексу. Сторона, яка скористалася
тяжкою обставиною, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки і
моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку
з вчиненням цього правочину.

Згідно зі статтею 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Підставою позовних вимог щодо визнання
недійсним договору купівлі-продажу
ОСОБА_6 зазначала те, що у неї з
відповідачем була домовленість,
відповідно до якої останній погодився
піклуватися про позивачку за умови
укладення нотаріального договору про
відчуження майна позивачки на його
користь і, укладаючи договір
купівлі-продажу, позивачка перебувала
під впливом тяжкої для неї обставини,
оскільки вона є людиною похилого віку,
потребує постійного догляду, який міг
надавати відповідач (стаття 233 ЦК
України). Також, у позові ОСОБА_6
зазначала, що між сторонами фактично
склалися відносини, які відповідають
умовам договору довічного утримання, а
не договору купівлі-продажу (стаття 235
ЦК України), оскільки вона продовжила
проживати у житловому будинку, а грошей
за нього не отримувала.

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті
130 ЦПК України якщо спір не
врегульовано у порядку, визначеному
частиною третьою цієї статті, суд в
попередньому судовому засіданні
уточнює позовні вимоги або заперечення
проти позову.

Згідно зі статтями 3, 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК
України позивач сам визначає зміст
позовних вимог, викладає обставини,
якими обґрунтовуються вимоги, а суд,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, створює необхідні
умови для всебічного і повного
дослідження обставин справи. Право
визначення підстав і предмета позову
належить виключно позивачу і суд сам за
власною ініціативою їх змінити не може.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, у
порушення статей 213, 214, ЦПК України, на
зазначене уваги не звернув, не в повній
мірі визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню, застосував до
спірних правовідносин взаємовиключні
положення статей 233 та 235 ЦК України, при
цьому не уточнив підстав позову та
позовних вимог, а тому дійшов
передчасних висновків.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26 червня 2013
року та рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 24 жовтня 2013
року підлягають скасуванню з підстав,
передбачених статтею 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 26
червня 2013 року та рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 24
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик