Справа № 367/837/14 Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/3429/14 Доповідач у 2
інстанції Журба С.О.Категорія 47
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді: Журби С.О.,

суддів: Коцюрби
О.П., Сержанюка А.С.,

при секретарі: Микитенко Д.
А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 15 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по
аліментах та неустойки (пені),

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вказаним позовом, який
мотивувала наступним:

16 травня 1995 року було розірвано шлюб
позивача та відповідача. Від шлюбу
сторони мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 23 травня 2001 року позивач
отримала виконавчий лист Ірпінського
міського суду про стягнення з
відповідача на її користь аліментів на
утримання їх доньки у розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку щомісячно
починаючи з 07 травня 2001 року і до
досягнення донькою повноліття. В
добровільному порядку відповідач
утримання дитини не здійснював, що й
стало підставою для звернення до
державної виконавчої служби для
примусового стягнення з нього
аліментів. Відповідно до розрахунку
заборгованості по аліментах,
складеного виконавчою службою,
заборгованість відповідача по
аліментах за період з 07 травня 2001 року
по 30 вересня 2012 року складає 42511,52 грн.
На вказану заборгованість було
нараховано 12089,98 грн. неустойки (пені).
Позивач просила суд стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по сплаті аліментів в
сумі 42511,52 грн., неустойку (пеню) в
розмірі 12089,98 грн., 3% річних від суми
боргу у розмірі 105,13 грн. та витрати на
правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 15 квітня 2014 року
позовну заяву задоволено частково, з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів в розмірі 12089,98 грн. а також
витрати на правову допомогу в розмірі
2000,00 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення
суду, позивач подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, неповноту та неправильність
встановлення обставин, які мають
значення для справи, просила скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що
заборгованість відповідача по
аліментах повинна стягуватись за
рішенням суду, так як на дані
правовідносини не поширюються норми
Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки відділом
державної виконавчої служби винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з досягненням
донькою повноліття.

Відповідач також подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що він
мав мінливий заробіток, через що
домовився з позивачем про сплату
аліментів або ж грошима, або ж надання
необхідної допомоги: одягу, продуктів
харчування, оплата за оздоровлення
дочки, що він і робив весь цей час. Таким
чином у нього відсутня заборгованість
по сплаті аліментів.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають до
задоволення з таких підстав:

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд обґрунтовував свої висновки тим, що
рішенням суду ОСОБА_2 було зобов'язано
сплачувати аліменти, однак той від
вказаного обов'язку ухилявся, у зв'язку
з чим й виникла заборгованість, розмір
якої було належним чином підтверджено
відповідною довідкою державного
виконавця. За таких умов позивач має
право вимагати стягнення на її користь
передбаченої ст. 196 СК України
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Зважаючи на вказане суд першої
інстанції задовольнив вимоги позивача
в даній частині та стягнув на її
користь 12 089,98 грн. такої неустойки. В
той же час суд відмовив позивачу в
задоволенні вимоги про стягнення на її
користь заборгованості за аліментами,
оскільки з цього приводу вже існує
судове рішення (початкове рішення про
стягнення аліментів), відтак стягнення
заборгованості за ним має відбуватися
в порядку виконавчого провадження і не
може бути вирішене шляхом повторного
ухвалення судового рішення з цього
приводу. Відмовив суд першої інстанції
й у задоволенні вимоги про стягнення 3 %
річних від суми заборгованості,
оскільки дане стягнення передбачене
лише за невиконання цивільно-правових
зобов'язань та не регулює
правовідносини, встановлені Сімейним
кодексом України.

Наведені вище висновки суду першої
інстанції колегія суддів апеляційного
суду вважає правильними, а рішення
таким, що відповідає обставинам справи
і вимогам закону.

Колегія суддів критично ставиться по
посилань позивача на те, що
заборгованість за аліментами має
стягуватися за рішенням суду на
підставі того, що виконавче
провадження було закінчене у зв'язку з
досягненням дитиною повноліття. У
відповідності до положень ст. 194
СК України заборгованість за
аліментами стягується незалежно від
досягнення дитиною повноліття. За
таких умов стягнення заборгованості
має відбуватися в у встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження» порядку незалежно від
того, чи стягуються поточні аліменти,
чи їх стягнення було припинене через
досягнення дитиною повноліття або 23
років у встановлених законом випадках.
Підстави для повторного вирішення
даного питання шляхом звернення до
суду з наведеним позовом чинне
законодавство не передбачає. У разі ж,
коли стягувач, вважає, що діями
державного виконавця порушено його
прав, закон надає йому право оскаржити
такі дії у встановленому порядку.
ЗЩважаючи на наведене колегія суддів
приходить до висновку про відутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги позивача.

Також критично колегія суддів
відноситься й до посилань відповідача
на те, що у нього з позивачем існувала
домовленість про надання утримання на
дитину або є грошовими коштами, або ж
наданням необхідної допомоги: одягу,
продуктів харчування, оплати за
оздоровлення дочки, що він і робив весь
цей час, у зв'язку з чим у нього взагалі
відсутня заборгованість по сплаті
аліментів. Ст. 10 ЦПК України
встановлено принцип змагальності
сторін в цивільному процесі, який
полягає в тому, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
прямо встановлених Законом. Аналогічна
норма міститься і в ст. 60 ЦПК України.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях. За
таких умов суд може приймати та
покладати в основу рішення по справі
лише ті обставини, які були доведені
сторонами. В той же час наведене вище
твердження відповідача жодним чином не
буди доведені в ході розгляду справи. З
іншого боку позивачем було надано до
суду довідку-розрахунок державного
виконавця заборгованості по аліментах
щодо примусового виконання
виконавчого листа №2-1050 про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на
утримання їхньої доньки в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку
щомісячно, за яким заборгованість
складає 42511,52 грн., неустойка (пеня) за
несплату аліментів становить 12089,98 грн.
Оскільки на підтвердження посилань
відповідача не було надано жодного
доказу, а вони самі суперечать наявним
в справі матеріалам, такі посилання не
можуть бути прийнятими апеляційним
судом, відтак підстав для задоволення
апеляційної скарги відповідача
колегія суддів не знаходить.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :