Справа № 2-1455/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 травня 2014 року

Шевченківський
районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді
Єзерського Р.Б.

при секретарі -
Пришляк З.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4. Обласного комунально
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення недійсним та визнання права
власності, та позовом третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1,
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк» в
особі Волинського відділення
Львівської обласної філії АКБ
«Укрсоцбанк», Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» 3-і особи без самостійних
вимог Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнати недійсним в частині набувача
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення, визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартир,
визнання недійсними договорів іпотеки,
визнання права власності та
витребування майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Обласного комунально
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення недійсним та визнання права
власності. Позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що 23.12.2003 АК
«Оріана» та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу, згідно якого
останній купив нежитлові приміщення в
АДРЕСА_1. В подальшому між ОСОБА_3
підприємством «Карпатбудінвест»,
правонаступником якого є ПП
«Інвестиції Маркетинг Консалтинг» (ПП
«ІМК», було укладено договір довірчого
управління нерухомим майном. 30.12.2004 між
ОСОБА_1 та ПП «ІМК» було укладено
договір № 07-12/05 про пайову участь у
будівництві, згідно якого її було
прийнято в пайову участь будівництва
цегляного будинку за адресою: АДРЕСА_1.
Вона як пайовик повністю оплатила
вартість квартири, однак ПП «ІМК» не
передало їй квартири. Також, їй стало
відомо, що 18.05.2006 року ОСОБА_3 продав, а
ОСОБА_2 купив нежиглове приміщення
площею 629,0 кв. м., шо в АДРЕСА_1. Вказувала
на те, що рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 02.10.2008 по
справі № 2-167/08 договір купівлі-продажу
який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
визнано частково недійсним в частині
відчуження квартири № НОМЕР_1 в
спірному будинку. А тому, просила суд
визнати договір недійсним та визнати
за нею право власності на квартиру.
Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 20.06.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 залишені без розгляду на
підставі поданої нею заяви.

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом як
третя особа, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_1,
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», 3-іх
осіб без самостійних вимог Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання недійсним в
частині набувача договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення площею 629,00 кв.м. по АДРЕСА_1,
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу квартир в будинку
АДРЕСА_1, визнання недійсними договорів
іпотеки та визнання за ним права
власності на квартири, гаражі та
підвальні приміщення по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що
31.03.2006 року між ним та ОСОБА_2 укладено
Договір про співпрацю, відповідно до
умов якого Сторони зобов'язувалися
шляхом об'єднання своїх зусиль, коштів
і майна спільно діяти для досягнення
спільних цілей. Зокрема, придбання
квартир, будинків в м.Львові та
проведення їх реконструкцій; придбання
земельних ділянок у Львівській
області; будівництво житлових
будинків, котеджів та їх продаж.
Відповідно до п.6 Договору набуте
сторонами в результаті співпраці
майно за спільні кошти складає їх
спільну часткову власність. Згідно
Додатку 3 1 до Договору про співпрацю
від 31.03.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5
домовилися про придбання нежитлових
приміщень в будівлі під літ. А-3 площею
629 кв.м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, у якому проводилася
реконструкція з прибудовою і
надбудовою мансардного поверху.

Згідно із п.3 Додатку № 1 від 15.05.2006 року
до Договору від 31.03.2006 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 домовилися, що оформлення права
власності на зазначені нежитлові
приміщення буде здійснюватися на
ОСОБА_2 Відповідно до п. 5 Додатку № 1
від 15.05.2006 року до Договору від 31.03.2006
року Після проведення ремонтних робіт
Сторони зобов'язувалися оформити право
спільної часткової власності на
придбане нерухоме майно, але в строк не
пізніше 31.12.2006 року.

15 травня 2006 року ОСОБА_2 отримав під
розписку від позивача грошові кошти в
сумі 205 000 грн. для оплати за нежитлові
приміщення в будівлі під літ. А-3 площею
629 кв.м, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Однак ОСОБА_2 не включив позивача у
спільну часткову власність на вказані
нежитлові приміщення, хоча ремонтні
роботи по них вже давно завершені.

Виходячи із наведених обставин, ОСОБА_5
змушений звернутися до суду за
захистом своїх прав та інтересів.

Представник третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_5 в
судовому засіданні позов підтримав,
давши пояснення, аналогічні викладеним
у позовній заяві. Просив позов
задовольнити.

Представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні проти позовних вимог ОСОБА_5
заперечила, та пояснила шо 30.12.2004 між
ОСОБА_1 та ПП «ІМК» було укладено
договір № 07-12/05 про пайову участь у
будівництві, згідно якого її було
прийнято в пайову участь будівництва
цегляного будинку за адресою: АДРЕСА_1,
та нею повністю було оплачено вартість
квартири, а отже вона є її власницею.
Жодного відношення до будівництва та
реконструкції: спірного будинку ОСОБА_5
на її думку не має, а отже, його позовні
вимоги є безпідставними та
необгрунтованими. Просила в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник Акціонерно-комерційного
банку соціального розвитку
«Укрсоцбанк» Бачинський О.М. та
представник Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» Деркач Ю.Ю. в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечили, зсилаючись на обставини,
викладені у запереченнях на позовну
заяву. Просили в задоволенні позову
відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 а також треті особи ОКП ЛОР
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», ОСОБА_9, ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явились, не
повідомивши суду причину неявки хоча
належним чином про час і місце розгляду
справи були повідомлені.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, з'ясувавши дійсні
обставини справи, дослідивши зібрані
по справі докази, суд приходить до
висновку, що позов до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Ч.1. ст.203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Оспорювані Договори купівлі-продажу
відповідають вимогам закону, а відтак
встановлені законом підстави для
визнання їх недійсними відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи,
згідно Договору купівлі-продажу від
18.05.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за № 1136,
ОСОБА_2 набуто право власності на
нежитлове приміщення під літ. «А-3»
загальною площею 629 кв.м., які відчужено
на його користь ОСОБА_3

На підставі Договорів купівлі-продажу
від 12.03.2007 року, в реєстрі за № 235; від
06.03.2007 року в реєстрі за № 183; від 06.03.2007
року в реєстрі за № 189, посвідчених
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
ОСОБА_2 відчужено вказане нежитлове
приміщення на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного
кодексу України Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно із приписами ст.392 ЦК України
Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Отже, право на звернення до суду із
позовом про визнання права власності
належить власнику майна, яким позивач
не є, враховуючи наведене нижче.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного
кодексу України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 182
Цивільного кодексу України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Таким чином, квартира є об'єктом
інвестування в об'єкті будівництва,
який після завершення будівництва стає
окремим майном. До завершення
будівництва проінвестованого об'єкта
нерухомого майна та прийняття його до
експлуатації інвестору належить не
право власності на цей об'єкт, а майнові
права на нього.

Отже, у ОСОБА_5 право власності на
вказане приміщення не виникло.

Враховуючи наведене, позивачем
неправильно обрано спосіб захисту
свого цивільного права, оскільки він
не є власником спірного приміщення, так
як Договором про співпрацю
автоматичне набуття ним права
власності на частину спірного
приміщення не передбачена, в силу
відповідних положень Цивільного
кодексу України, якими регламентовано
підстави та порядок набуття права
власності, право спільної часткової
власності автоматично також не
виникає в той час, коли, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги, позивач здійснює
посилання на ст.316, ст.319, 391, 392 ЦК
України, якими встановлено способи
захисту порушених прав власника.

Такими, що не заслуговують на увагу є
твердження позивача про те, що ОСОБА_2 в
порушення умов Договору про співпрацю
від 31.03.2006 року, відчужено та передано в
іпотеку банкам приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 з огляду на наступне.

Як вбачається із умов вказаного
Договору (п.3 Додатку № 1) сторони
домовились, що оформлення права
власності на зазначені нежитлові
приміщення в будівлі під літ. А-3 площею
629 кв.м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, буде здійснюватись на Сторону
№1 (ОСОБА_2)

Відповідно до п. 6 Додатку № 1 до
Договору сторона, яка повністю
оплатила вартість придбаного майна та
вартість проведення реконструкції
вправі вимагати визнання за нею права
власності на таке майно з подальшою
компенсацією другій стороні понесених
нею затрат.

П. 7.4 Договору передбачена можливість
визнання за іншою Стороною права
власності на спільно набуте майно лише
у випадку документального
підтвердження зроблених внесків.

Проте ОСОБА_5 не подано належних
доказів того, що ним повністю оплачено
вартість придбаного майна та вартість
проведення реконструкції.

Копія ж розписки від 15.06.2006 року, яка
наявна в матеріалах справи, не може
вважатися належним доказом факту
оплати вартості придбаного майна та
його реконструкції.

Таким чином, право власності на вказане
нерухоме майно набуто ОСОБА_2
правомірно.

Не приймається до уваги і твердження
позивача в обґрунтування своїх
позовних вимог про те, що рішення
Шевченківського районного суду
м.Львова, яким визнано за ОСОБА_2 право
власності на спірне приміщення,
скасовано ухвалою колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області
від 11.02.2008 року, а заяву ОСОБА_2 про
встановлення факту володіння залишено
без розгляду та роз'яснено право подати
позов на загальних підставах, а відтак
ОСОБА_2, не набув права власності на
нежитлові приміщення, а, отже, і
іпотечні договори підлягають визнанню
недійсними, оскільки відповідно до
ст.583 ЦК України заставодавцем може
бути власник речі або особа, якій
належить майнове право, а також особа,
якій власник речі або особа, якій
належить майнове право, передали річ
або майнове право з правом їх застави,
враховуючи наступне.

12.04.2007 року між АКБ "УКРСОЦБАНК" та
фізичною особою ОСОБА_9 було укладено
Договір кредиту № 078-22-20/07, відповідно
до умов якого Банк зобов'язувався
надати позичальнику у тимчасове
користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти в
межах максимального ліміту
заборгованості до 85 000,00 доларів США зі
сплатою 13 % річних з порядком
погашення суми основної
заборгованості згідно графіку, який
вказаний в. п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст.1 Договору
та з кінцевим терміном повернення
заборгованості до 11 квітня 2022 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_9 за договором кредиту 16.04.2007р.
Банком було укладено з фізичною особою
- ОСОБА_2 іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4., зареєстрований в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій за №359, за умовами якого майновим
поручителем було передано в іпотеку
Банку наступне нерухоме майно:
двохкімнатну квартиру загальною
площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,9
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, кв.НОМЕР_3, а з
фізичною особою - ОСОБА_6, іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4.,
зареєстрований в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за №361, за
умовами якого майновим поручителем
було передано в іпотеку Банку наступне
нерухоме майно: однокімнатну квартиру
загальною площею 37,9 кв.м., житловою
площею 20,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1,
кв.НОМЕР_2.

Як вбачається із написів на текстах
Рішень Шевченківського районного суду
м.Львова від 30.06.2006 року, якими за ОСОБА_2
визнано право власності на квартири №
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 за адресою:
АДРЕСА_1, вони набрали законної сили.

Підтвердженням цього є і відмітка БТІ
на їх текстах щодо реєстрації права
власності на вказані квартири, яка б у
разі не набрання рішеннями законної
сили зроблена не була б.

Як стверджує позивач у позовній заяві,
вказані рішення було скасовано Ухвалою
колегії суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 11.02.2008 року.

Проте оспорювані іпотечні договори
укладено 16.04.2007року.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Таким чином, відповідність укладеного
правочину вимогам закону повинна
оцінюватися станом на момент його
укладення.

Згідно із ч. 2 статті 583 ЦК України
заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі, або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про
іпотеку» Предметом іпотеки можуть бути
один або декілька об'єктів нерухомого
майна за таких умов: нерухоме майно
належить іпотекодавцю на праві
власності.

Отже, станом на момент укладення
іпотечних договорів ОСОБА_2 був
законним власником спірного
приміщення, а відтак підстави для
визнання іпотечних договорів
недійсними з підстав, зазначених
позивачем, відсутні.

Окрім того, у зв'язку з цим слід
зазначити, що відповідно до п. 3 Додатку
№ 2 від 28.12.2006 року до Договору про
співпрацю від 31.03.2006 року сторони
домовились продовжити строк для
оформлення права спільної часткової
власності на придбане нерухоме майно
не пізніше 31.12.2008 року, в той час, коли
Договори купівлі-продажу укладено
06.03.2007 року та 12.03.2007 року, а іпотечні
договори - 16.04.2007 року, рішення ж
Шевченкіського районного суду м.Львова
прийнято 30.06.2006 року та набрало
чинності, право власності на вказані
квартири зареєстровано 15.02.2007 року та
16.03.2007 року, а відтак вказане
положення Додатку до договору не може
стосуватися квартир, які перебувають в
іпотеці банків, право власності на які
станом на 31.12.2008 року вже виникло та
було належним чином оформлене, а,
очевидно, стосується інших об'єктів,
розташованих у спірному приміщенні.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.23
Закону України «Про іпотеку» у разі
переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, визнання права власності
на передані в іпотеку квартири в
судовому порядку за ОСОБА_5 не тягнуть
правових наслідків у вигляді визнання
іпотечних договорів недійсними, а лише
встановлюють дійсність іпотеки для
нього як набувача майна та
передбачають набуття ним статусу
іпотекодавця.

Окрім того, загальна площа спірного
приміщення складає 629 кв.м.. Позивачем
не обгрунтовано, чому він претендує на
визнання права власності саме на
приміщення, що перебувають в іпотеці
банків і чому відчуженням та передачею
в іпотеку саме цих приміщень порушення
його законні права та інтереси
співвласника, оскільки він вправі на
даний час перетендувати на інші
об'єкти в спірному приміщенні та не
позбавлений права на визнання за ним
права власності на вказані квартири.

Щодо позовних вимог про визнання
недійним іпотечного договору від 16.04.2007
року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за №363,
вони також до задоволення не
підлягають з огляду на наступне.

12.04.2007 року між АКБ "УКРСОЦБАНК" та
фізичною особою ОСОБА_9 було укладено
Договір кредиту № 078-22-19/07, відповідно
до умов якого Банк зобов'язувався
надати позичальнику у тимчасове
користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти в
межах максимального ліміту
заборгованості до 99 000,00 доларів США зі
сплатою 13 % річних з порядком
погашення суми основної
заборгованості згідно графіку, який
вказаний в. п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст.1 Договору
та з кінцевим терміном повернення
заборгованості до 11 квітня 2022 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_9 за договором кредиту 16.04.2007р.
Банком було укладено з фізичною особою
- ОСОБА_6, іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4., зареєстрований в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій за №363, за умовами якого майновим
поручителем було передано в іпотеку
Банку наступне нерухоме майно:
трьохкімнатну квартиру загальною
площею 74,2 кв.м., житловою площею 47,4
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, кв.НОМЕР_5 та
трьохкімнатну квартиру загальною
площею 74,2 кв.м., житловою площею 47,4
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, кв.НОМЕР_6.

Як вбачається із Договорів
купівлі-продажу від 16.03.2007 року в
реєстрі а № № 192, 195, згідно яких ОСОБА_6
будо придбано вказане нерухоме майно,
продавцем майна виступив ОСОБА_2

Невідповідність вказаних Договорів
вимогам закону позивачем не
обґрунтована.

Окрім того, відповідно до ст. 330 ЦК
України якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до ст. 388 цього
Кодексу майно не може бути витребуване
у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

В даному випадку майно придбано
відповідачами за відплатними
договорами. Позивачем не доведено того
факту, що відповідачі знали чи могли
знати про те, що майно придбане ним у
особи, що не мала права його
відчужувати.

Згідно із абз 4 п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини п'ятої статті 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Отже, позивач в підтвердження своєї
позиції щодо того, що відповідачі не є
добросовісними набувачами майна, не
подано жодних доказів.

Таким чином, майно, набуте згідно
Договорів купівлі-продажу, від
добросовісних набувачів не може бути
витребуване.

Окрім того, відповідно до п. 6.1 Договору
про співпрацю набуте сторонами у
результаті співпраці майно, а також
інше майно, а також інше майно, створене
або придбане Сторонами в результаті
співпраці по даному Договору за
спільні кошти, складає їх спільну
часткову власність.

Згідно із ч.1 ст.362 Цивільного кодексу
України У разі продажу частки у праві
спільної часткової власності
співвласник має переважне право перед
іншими особами на її купівлю за ціною,
оголошеною для продажу, та на інших
рівних умовах, крім випадку продажу з
публічних торгів. Ч.4 цієї статті ЦК
України передбачено, що У разі продажу
частки у праві спільної часткової
власності з порушенням переважного
права купівлі співвласник може
пред'явити до суду позов про
переведення на нього прав та обов'язків
покупця.

Отже, позивачем обрано неправильний
спосіб захисту свого права. У такому
разі може йти мова про порушення його
переважного права як співвласника,
способом захисту якого в силу приписів
ст.362 ЦК України є переведення на
співвласника прав та обов'язків
покупця за Договорами.

Відповідно до п.3.1 Договору про
співпрацю Сторони за цим Договором
зобов'язуються: на вимогу другої
сторони та у випадку обґрунтованості
вимоги, сторона, яка зазначена в
правовстановлюючих документах як
власник спільного майна зобов'язана
оформити право спільної часткової
власності на спірне майно та зазначити
співвласником сторону, яка заявила
таку вимогу.

П. 7.4 вказаного Договору також
передбачено, що якщо квартира,
земельна ділянка, житловий будинок чи
інше нерухоме майно були набуті
сторонами спільно та при укладенні
відповідних договорів право власності
було оформлено лише на одну сторону,
друга сторона вправі вимагати
оформлення права власності на
відповідне майно пропорційно тій
частці, яка відповідає загальному
внеску сторони лише у випадку
документального підтвердження
зроблених внесків.

Проте ОСОБА_5 не подано жодних доказів
щодо порушення ОСОБА_2 свого права,
оскільки дані щодо того, що позивач
звертався до відповідача із вимогою
про оформлення за ним права власності
на частину спірних приміщень,
відсутні.

Оскільки позивачем не подано жодних
доказів щодо порушення відповідачем
ОСОБА_2 свого права, оскільки доказів
того, що позивач звертався, починаючи з
01.01.2007 року чи 01.01.2009 року ( згідно
Додатків № 1 та № 2 до Договору про
співпрацю від 31.03.2006 року строк
оформлення права власності складає
відповідно 31.12.2006 року та 31.12.2008 року)
до відповідача із вимогою про
оформлення за ним права власності на
частину спірних приміщень, відсутні.
Письмових звернень позивача до
відповідача з цього приводу чи
будь-яких інших суду не подано.

Окрім того, п. 6.1 Договору лише
визначено, що набуте майно є спільною
частковою власністю сторін, проте
автоматично таке право власності ані в
силу закону, ані відповідно до умов
Договору не виникає.

Представником третьої особи ОСОБА_5
подано Додаток № 2 від 28.12.2006 року до
Договору про співпрацю від 31.03.2006 року
для підтвердження тієї обставини, що
ним встановлений законом строк
позовної давності не пропущено, з
огляду на те, що представником
відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в
запереченнях було зроблено заяву про
застосування судом строку позовної
давності.

Проте, перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Виходячи із наведеного позовні вимоги
є безпідставними, а позов не підлягає
до задоволення.

Керуючись ст.ст.182,203,215,319,330, 331,362, 388, 392, 583
ЦК України, ст..ст.5,23 ЗУ «Про іпотеку»,
ст..ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК
України, суд, -

в и р
і ш и в:

У задоволенні позову третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1,
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк» в
особі Волинського відділення
Львівської обласної філії АКБ
«Укрсоцбанк», Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» 3-і особи без самостійних
вимог Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнати недійсним в частині набувача
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення, визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартир,
визнання недійсними договорів іпотеки,
визнання права власності та
витребування майна - відмовити за
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Шевченківський районний суд м. Львова
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: Р. Б. Єзерський