Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1258/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Лях М.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

із
секретарем - Гончар А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення грошової компенсації, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка
представляє інтереси ОСОБА_2, на
рішення Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 31 січня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
грошової компенсації в сумі 100604,82 грн.
та 3 % річних від суми боргу в розмірі 5750
грн.

В обґрунтування позову зазначала, що
13.09.2011 року Автозаводським районним
судом м. Кременчука Полтавської
області було ухвалено рішення, яким
визнано за ОСОБА_3 право власності та
виділено йому в натурі автомобіль КІА -
Sorento, державний номер НОМЕР_1, та причеп
ХТ 810240, державний номер НОМЕР_2, та
зобов'зано ОСОБА_3 сплатити на користь
ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості
автомобіля в розмірі 99511,15 грн., та 1/2
частини вартості причепа в розмірі 1093,67
грн., а всього 100604,82 грн.

На підставі вказаного рішення був
виданий виконавчий лист № 2-591 від 18.11.2011
року, на виконання якого Крюківськтим
ВДВС Кременчуцького МУЮ було відкрито
виконавче провадження, в подальшому
цей виконавчий лист направлений за
належністю до ВДВС Онуфріївського РУЮ.

19.12.2013 року відділом ДВС Онуфріївського
РУЮ вказаний виконавчий лист було
прийнято до виконання та надано
боржнику строк для самостійного
виконання рішення до 26.02.2013 року.

ОСОБА_3 рішення суду в добровільному
порядку виконане не було, тому
відповідно до п. 3 ст. 75 Закону України
«Про виконавче провадження» 15.03.2013 року
відділом ДВС Онуфріївського РУЮ було
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження. Тобто, з
вересня 2011 року рішення
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
13.09.2011 року залишається не виконаним.

В зв"язку з невиконанням відповідачем
зобов'язання позивачка вважала
необхідним покласти на нього
відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК
України у вигляді нарахування до
сплати трьох процентів річних від
простроченої суми, з 19.10.2011 року (дати
набрання рішенням суду законної сили)
по 16.09.2013 року, в розмірі 5750 гривень.

Рішенням Онуфріївського районного
суду Кіровоградської області від 31.01.2014
року у задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі, у зв'язку з відсутністю
предмета спору та безпідставністю
вимог позивача.

Додатковим рішенням Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 17.03.2014 року рішення від
31.01.2014 року доповнено новим абзацом про
стягнення з ОСОБА_2 на користь держави
судового збору в сумі 531,80 грн.

В апеляційній скарзі представником
позивача - ОСОБА_4 з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та порушення
процесуального права ставиться
питання про скасування судового
рішення і ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі.
Зазначається, що рішення суду є
незаконним, оскільки судом не повно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи. Висновки суду щодо
відсутності предмету спору не
відповідають обставинам справи, так
відповідач згідно ст. 509 ЦПК України
зобов'язаний сплатити грошову
компенсацію на користь позивачки, а
вона має право вимагати від боржника
цього обов'язку.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи була повідомлені
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення судової
повістки (а.с.100, 111), направила заяву про
розгляд справи без її участі (а.с.102).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника відповідача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України,
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини ( ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

Рішенням Автозаводським районним
судом м. Кременчука Полтавської
області від 13.09.2011 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Полтаської області від 19.10.2011 року,
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя, та розділено спільне майно
подружжя, визнано за ОСОБА_3 право
власності та виділено йому в натурі
автомобіль КІА - Sorento, державний номер
НОМЕР_1, та причеп ХТ 810240, державний
номер НОМЕР_2, та зобов'язано ОСОБА_3
сплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію
1/2 частини вартості автомобіля в
розмірі 99511,15 грн. та 1/2 частини
вартості причепа в розмірі 1093,67 грн., а
всього 100604,82 грн. (а.с.7, 50-52).

Вказаним судовим рішенням
встановлено, що придбані сторонами під
час шлюбу автомобіль КІА - Sorento,
державний номер НОМЕР_1, та причеп, є
спільною сумісною власністю подружжя,
і оскільки між сторонами не досягнуто
згоди щодо добровільного їх поділу, то
спільне майно підлягає примусовому
поділу з виділом в натурі одному з
подружжя - ОСОБА_3 і компенсацією 1/2
частки вартості майна другому - ОСОБА_2

22.12.2011 року старшим державним
виконавцем Крюківського ВДВС
Кременчцького МУЮ Павленко Б.М. на
підставі виконавчого листа № 2-591 від
18.11.2011 року, виданого за вказаним
рішенням було відкрито виконавче
провадження, та запропоновано ОСОБА_3
самостійно виконати рішення суду до
29.11.2011 року (а.с.8).

Постановою від 09.02.2012 року вказане
виконавче провадження закінчено у
зв'язку з тим, що боржник не проживає за
адресою вказаною у виконавчому листі,
та направлено виконавчий лист для
виконання за місцем проживання
боржника, а саме до ВДВС Онуфріївського
РУЮ (а.с.9).

В подальшому постановою ВДВС
Онуфріївського РУЮ від 15.03.2013 року
виконавче провадження було закінчено у
зв'язку з неможливістю його виконання
без участі боржника, та припинено
чинність арешту його майна (а.с.10).

Згідно копій постанов ВДВС
Онуфріївського РУЮ від 28.02.2013 року та
07.03.2013 року на боржника ОСОБА_3
державним виконавцем накладались
стягнення за невиконання рішення суду
(а.с.62-63), а в подальшому начальником
ВДВС Онуфріївського РУЮ було
направлено подання до прокуратури
Онуфріївського району про притягнення
ОСОБА_3 до кримінальної
відповідальності за ст. 382 КК України.
Дане подання прокуратурою
Онуфріївського району 25.03.2013 року було
направлене для розгляду до
Онуфріївського РВ УМВС України в
Кіровоградській області (а.с.64-67).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 у
добровільному порядку рішення суду
представник позивача ОСОБА_4
звернулася до суду з заявою про зміну
способу і порядку виконання рішення
суду.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 29.04.2013 року, залишеної без змін
ухвалою апеляційного суду Полтаської
області від 18.06.2013 року, відмовлено у
задоволені заяви про зміну способу і
порядку виконання рішення суду (а.с.56-58).

Стаття 13 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, яка передбачає,
що кожен, чиї права і свободи, викладені
у Конвенції, порушуються, має право на
ефективний засіб правового захисту у
відповідному національному органі.

Рішеннями Європейського суду з прав
людини человека у справі "Войтенко
проти України" від 29 червня 2004 року та у
справі "Дубенко проти України" від 11
січня 2005 року зазначено, що
неможливість для заявника домогтися
виконання судового рішення, винесеного
на його користь, становить втручання у
право на мирне володіння майном, що
закріплене у першому реченні пункту
першого статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції. Суттєва затримка виплати
заборгованості позбавляє його
реального володіння своїм майном.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.
За положеннями ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, передбачених актами цивільного
законодавства, Конституцією України та
міжнародними договорами України, а
також із дій осіб, не передбачених цими
актами, але які породжують цивільні
права та обов'язки. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Особа здійснює свої права вільно на
власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорення. Таким чином, у розумінні
закону, суб'єктивне право на захист - це
юридично закріплена можливість особи
використати заходи правоохоронного
характеру для поновлення порушеного
права і припинення дій, які порушують
це право.

Згідно вимог частин 1 та 2 статті 14 ЦПК
України судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України. Невиконання судового рішення
є підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України
передбачено, що суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України
установив, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті
визначив способи здійснення захисту
цивільних прав та інтересів судом.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 13.09.2011 року щодо зобов"язання
сплати визначеної судом суми
компенсації частини переданого йому
майна в розмірі 100604,82 грн., ці кошти на
користь ОСОБА_2 не надійшли, що стало
підставою для звернення останньої до
суду з позовом про примусове стягнення
з відповідача заборгованості, що
відповідає ст.16 ЦК України.

Судом першої інстанції при розгляді
справи не була дана належна оцінка
доказам зібраним у справі та було
порушено норми процесуального права і
неправильно застосовано норми
матеріального права, рішення суду не
відповідає обставинам, на які
посилалася позивач в обґрунтування
своїх вимог.

За таких обставин судове рішення з
передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підстав підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення грошової компенсації
вартості 1/2 частини спільного
сумісного майна подружжя, яке передано
в натурі відповідачеві, в розмірі 100604,82
грн.

В той же час, не можна погодитися з
доводами позивачки про застосування до
спірних правовідносин приписів ст. 625
ЦК України в частині стягнення з
відповідача на її користь 3 % річних від
заборгованої суми.

Статтею 625 ЦК України передбачено,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позовні вимоги про покладення
відповідальності на відповідача в
порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за
прострочення виконання свого
зобов"язання по сплаті грошової
компенсації не підлягають задоволенню
через невизначеність терміну (строку)
виконання цього зобов"язання.

Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України
підлягають перерозподілу судові
витрати зі стягненням на користь
позивача частини понесених нею витрат
на сплату судового збору пропорційно
задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319,
325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 31 січня 2014
року та додаткове рішення
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 17 березня
2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
грошової компенсації задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
100604,82 грн. компенсації вартості частини
спільного сумісного майна подружжя.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
сплачений судовий збір в сумі 977,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в сумі 531,78 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя:

Судді: