Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/2419/14
Головуючий у 1 інстанції: Холод
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 травня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
на рішення Комунарського районного
суду м.Запоріжжя від 08 квітня 2014 року у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без
надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ТОВ «СоцСфера»
звернулося до суду із вищевказаним
позовом, в якому зазначало, що на
підставі договору купівлі-продажу №1100
від 06.04.2007 року, укладеного між
позивачем та ЗАТ «Запорізький
автомобілебудівний завод», позивач
став власником приміщення гуртожитку,
яке розташоване по АДРЕСА_1. Вказане
приміщення позивач здає громадянам та
надає послуги готельного типу.

У кімнаті НОМЕР_1 зазначеного
гуртожитку мешкають відповідачі, але
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовляються від
укладення договору найма, який
неодноразово позивач пропонував
укласти. На теперішній час у
відповідачів відсутні законні
підстави користуватись зазначеною
кімнатою та отримувати комунальні
послуги. Відповідачі систематично не
сплачують отримані житлово-комунальні
послуги, чим завдають позивачу збитки.

Посилаючись на зазначені обставини,
просило суд, виселити відповідачів без
надання іншого житлового приміщення з
кімнати НОМЕР_1 гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1 та солідарно стягнути з ОСОБА_3
і ОСОБА_4 заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги у розмірі 3
678 грн. 12 коп. та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 08 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ТОВ «СоцСфера» подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
районного суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін. За її
змістом Апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову про виселення, суд
першої інстанції повнота всебічно
дослідив обставини справи та надані
сторонами докази.

Вимагаючи виселення відповідачів, та
зазначаючи про те, що він став
власником гуртожитку, позивач
одночасно посилався і на те, що вони
самоуправно зайняли приміщення, і на
те, що вони не бажають укладати договір
найму, і, одночасно на те, що
відповідачі не оплачують проживання в
гуртожитку та комунальні послуги. Такі
позовні вимоги є суперечливими.

Згідно ст. 814 ЦК України зміна власника
гуртожитку не є підставою для
автоматичного припинення або зміни
правовідносин між попереднім
власником та відповідачем.

За ч. 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що
особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення підлягають виселенню.

Судом першої інстанції правильно
застосовані положення ст. 127 ЖК,
відповідно до яких для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки. Питання
виселення з гуртожитку регулюється ст.
132 Житлового кодексу Української РСР та
Законом України " Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків". Згідно зі ст. ст. 19, 20
Закону України " Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків" виселення, переселення чи
відселення громадян з гуртожитків
відповідно до цього Закону
допускається лише у випадку визнання
гуртожитку таким, що перебуває в
аварійному стані або в стані,
непридатному для проживання людей, на
підставі рішення, прийнятого
виконавчим органом відповідної
місцевої ради на підставі обстеження в
установленому чинним законодавством
порядку стану гуртожитку (цілісного
майнового комплексу чи його
відокремленої частини) з наступним
затвердженням сесією цієї ради. Усім
мешканцям гуртожитку, визнаного
аварійним чи непридатним для
проживання людей, терміново надається
інше, придатне для тимчасового
проживання людей житло тим органом
місцевого самоврядування, який
представляє інтереси територіальної
громади, на території якої розміщено
такий гуртожиток.

Усі інші категорії мешканців
гуртожитків, на яких не поширюється
Закон України "Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків", можуть бути виселені з
підстав і в порядку, передбаченому ст.
132 Житлового кодексу Української РСР .

Також судом враховані і положення ст.
125, та 132 ЖК щодо неможливості виселення
без надання іншого приміщення осіб, які
пропрацювали на підприємстві, в
установі, організації, що надали їм
службове жиле приміщення, не менш як
десять років; осіб, звільнених у зв'язку
з ліквідацією підприємства, установи,
організації або за скороченням
чисельності чи штату працівників.

Позаяк за п.п. 9, 10, 17 Примірного
положення про гуртожитки жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації та відповідного
профспілкового комітету, на підставі
якого адміністрація підприємства,
установи, організації видає
громадянинові спеціальний ордер
(додаток), який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу, суд
перевірив наявність підстав для
вселення та врахував, що відповідачі
поселилися на спірну житлову площу без
будь-яких ознак самоуправства, на
підставі ордеру, виданого у
відповідному порядку.

Оскільки такий ордер є чинним до
вселення, то його відсутність на час
розгляду справи не є підставою для
висновку про самоуправне заняття та
утримання житлового приміщення
відповідачами.

Судом встановлено, що 06.04.2007 року ЗТА
"Запорізький автомобілебудівний завод"
продало, а ТОВ "СоцСфера" купила
приміщення у АДРЕСА_1, яке є
гуртожитком.

Також судом установлено, що відповідач
ОСОБА_3 після закінчення вищого
навчального закладу була направлена
на завод «Комунар» як молодий
спеціаліст із забезпеченням її житлом
для одиноких осіб. З цього часу, з 1988
року, відповідач ОСОБА_3 працювала на
підприємстві, яке наразі має назву ПАТ
"Запорізький автомобілебудівний
завод".

Відповідач ОСОБА_3 у зв'язку з
прийняттям на роботу була вселена до
спірного гуртожитку разом з
неповнолітньою дитиною, яка була та
дотепер є інвалідом дитинства, а згодом
зареєстрована за адресою гуртожитку та
пропрацювала на підприємстві понад 25
років.

Зазначені обставини в сукупності
свідчать про те, що відповідачі
відповідно до вимог ст.125 ЖК України не
можуть бути виселені без надання
іншого жилого приміщення.

Доводи позивача про те, що
відповідачами порушується його право
власності, не основані на законі та
фактичних обставинах, позаяк при
набутті у 2007 році права власності на
спірну нерухомість ТОВ "Соцсфера" було
обізнане про статус приміщення та його
цільове призначення, а також про
існування прав інших осіб на
користування спірним приміщенням. Тому
суд першої інстанції зробив правильний
висновок, що відповідно до ст. 319 ЦК
України власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства.

З огляду на викладене. судова колегія
погоджується з рішення суду першої
інстанції і не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 08 квітня 2014 року в цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: