Справа № 464/6867/14
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/7528/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ЛКП «Житловик-С» на рішення
Сихівського районного суду м.Львова
від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ЛКП «Житловик- С», треті
особи: Львівська міська рада, ЛКП
«Львівтеплоенерго» про перерахунок
плати за спожиту теплову енергію та
скасування боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ЛКП «Житловик- С», треті
особи: Львівська міська рада, ЛКП
«Львівтеплоенерго», просив провести
перерахунок плати за спожите тепло,
скасувати борг в сумі 2 302, 00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 29 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ЛКП «Житловик- С», треті
особи: Львівська міська рада, ЛКП
«Львівтеплоенерго» про перерахунок
плати за спожиту теплову енергію та
скасування боргу задоволено частково;
зобов'язано ЛКП «Житловик- С» провести
ОСОБА_2 перерахунок плати за спожите
тепло, починаючи з 01.10.2006 року: в решті
відмовити.

Рішення суду оскаржено ЛКП
«Житловик-С». В апеляційній скарзі
покликається на його незаконність, на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що обгрунтування
рішення суду першої інстанції
постановою Львівського
адміністративного суду від 16.10.2013 року,
яким рішення ВК Львівської міської
ради від 20.10.2006 року №1186 про
затвердження тарифів на теплову
енергію визнано протиправним апелянт
вважає безпідставним так як Вищий
адміністративний суд України
встановив, що прийняття рішення ВК
Львівської міської ради від 20.10.2006 року
№1186 є економічно обґрунтованим та
прийнятим з дотриманням вимог чинного
законодавства. Тому, висновок суду
першої інстанції про порушення прав
споживача і введення його в оману щодо
ціни товару чи способу її розрахунку
відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав
споживачів» вважає безпідставним та
таким, що не ґрунтується на дійсних
обставинах справи. Просить рішення
Сихівського районного суду м.Львова
від 29 жовтня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким в позові відмовити
повністю.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
доводи апеляційної скарги та зібрані
докази, колегія суддів приймає доводи
апеляційної скарги як обґрунтовані та
вбачає підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що дане рішення суду не в повній мірі
відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що ЛКП
"Житловик-С", яке є комунальним
підприємством, відповідно до рішення
виконкому Львівської міської ради від
08.06.2007 року №36 "Про визначення
виконавця житлово-комунальних послуг у
м. Львові" визначено виконавцем послуг
у житлових будинках м. Львова, зокрема
централізованого опалення, нарахувало
позивачу плату за послуги
теплопостачання на підставі тарифів,
затверджених рішенням виконкому
Львівської міської ради від 20.10.2010 року
№1186, яке постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16.10.2013 року було визнано
протиправним та у зв'язку з цим у
вказаний період діяли тарифи, які були
встановлені раніше.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач проживає та зареєстрований в
АДРЕСА_1. Будинок, власником якого є
Львівська міська рада, перебуває на
балансі ЛКП "Житловик-С".

Відповідно до ст.10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", ст.20 Закону України "Про житлово-
комунальні послуги",власник квартири
зобов'язаний оплачувати надані
житлово-комунальні послуги у строки
встановлені законом або договором.

Зі змісту розділів «Порядок обліку і
оплати послуг», «Права та обов'язки
споживача», ст. 20,21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
вбачається, що облік наданої
споживачем послуг, розрахунок її
вартості та видача споживачеві
розрахункового документа покладається
на виконавця послуг, в даному випадку
ЛКП "Житловик-С".

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ЛКП "Житловик-С", як
виконавець послуг, забезпечив надання
споживачу послуг з центрального
опалення, позивач її спожив, від
отримання не відмовлявся, тобто між
сторонами встановлені фактичні
договірні відносини на тих умовах, за
яких надається ця послуга.

Підприємство-виробник теплової
енергії являється ЛКП
«Львівтеплоенерго», а ЛКП "Житловик-С" -
підприємством - надавачем
комунальних-послуг.

Таким чином, розрахунок відповідача
ґрунтується на затверджених в
установленому законом порядку тарифах
виконавчим комітетом Львівської
міської ради, які складаються з плати
за фактично спожиту теплову енергію та
річної плати за приєднане теплове
навантаження.

У відповідності до ст. 162 ЖК України,
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін. Плата за комунальні
послуги береться крім квартирної плати
за затвердженими в установленому
порядку тарифами. Строки внесення
квартирної плати і плати за комунальні
послуги визначаються угодою сторін.
Наймач зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.630 ЦК України
договором може бути встановлено, що
його окремі умови визначаються
відповідно до типових умов договорів
певного виду, оприлюднених у
встановленому порядку. Якщо у договорі
не міститься посилання на типові умови,
такі типові умови можуть
застосовуватись як звичай ділового
обороту, якщо вони відповідають
вимогам статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Однак, суд першої інстанції, фактично
провів заміну істотних умов договору
про надання теплової енергії без
залучення до участі у справі ЛКП
«Львівтеплоенерго», як відповідача та
без погодження сторін договору, тобто
порушив норми матеріального права.

Крім того, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що підставою для здійснення
перерахунку за спожиту теплову енергію
є Постанова Львівського Апеляційного
Адміністративного суду у справі
№876/4135/13 від 16.10.2013 року, якою рішення
Виконавчого комітету Львівської
міської ради від 20.10.2006 року №1189 «Про
двоставковий тариф на теплову енергію,
тарифи на підігрів води та послуги
централізованого опалення і підігріву
води» визнано не чинним та не може бути
застосоване при здійсненні розрахунку,
оскільки було чинне в спірний період.

Проведення нарахувань за період
вказаний у позовній заяві з
врахуванням скасування вказаної вище
постанови виконавчого комітету є
цілком законними та обгрунтованими,
оскільки у разі визнання незаконним
/протиправним/ індивідуальний акт є
таким, що не діє з моменту його
прийняття, а нормативно правовий акт,
якщо інше не встановлено законом, або
не зазначено судом, втрачає чинність
після набрання законної сили судовим
рішенням.

Така правова позиція висловлена у
постанові колегії суддів судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України від 8 грудня
2009 року у справі за позовом ЗАТ
«Укрнафта» до ОДПІ про визнання не
чинним податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, прийшов до
висновків, які не відповідають
обставинам справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
що відповідно до п.1,3,4ч.1 ст.309 ЦПК, є
підставами для скасування рішення суду
в частині задоволення зустрічного
позову та ухвалення у цій частині
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ЛКП «Житловик-С»
задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 29 жовтня 2014 року скасувати
в частині задоволення. В цій частині
ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до ЛКП «Житловик- С» про
скасування заборгованості відмовити.

Решту рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржене протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра