Номер провадження 2/754/6383/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22.12.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі - Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 в жовтні 2014 року
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
мотивуючи свої вимоги тим, що 31.01.2009
року вона придбала квартиру АДРЕСА_1,
куди вселилася її дочка, яка проживала
там до цього часу. Вказана квартира
була придбана нею для сина, але у
зв"язку з тим, що дочка не мала іншого
житла, вони з сином запропонували дочці
пожити в цій квартирі. 13.04.2009 року вона
видала довіреність на ім"я дочки на
продаж зазначеної квартири, після чого
відповідач відвіз дочку до приватного
нотаріуса, де остання підписала
договір купівлі-продажу спірної
квартири АДРЕСА_1. Але ніяких грошей
вона за продаж квартири не отримала, а
квартиру продала примусово. Після
підписання договору відповідач
повідомив дочці, що вона може жити в цій
квартирі до того часу, поки він
дозволить. На даний час відповідач
виселив її доньку з квартири і їй немає
де проживати. Враховуючи те, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу відповідач з нею не
розрахувався, не виконавши умови
договору з купівлі-продажу квартири,
позивачка вважає, що даний Договір є
недійсним на підставі ст. 215 ЦК України,
у зв"язку з чим вимушена була
звернутися до суду з даним позовом.
Просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_4, укладений в 2009 році між ОСОБА_3,
яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі
доручення від 13.04.2009 року, та ОСОБА_2 та
зобов»язати ОСОБА_2 повернути їй
квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка
підтримала вимоги свого позову в
повному обсязі та просила суд про його
задоволення. Пояснила, що відповідач
ввів її та її доньку в оману, обіцяв
одружитися з донькою, проте так і не
зробив цього, крім того не розрахувався
з нею при купівлі-продажу її квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав. Пояснив, що
ніяких незаконних дій відносно
позивачки та третьої особи не вчиняв. В
наступні судові засідання відповідач
не з»являвся, повідомлений судом
належним чином про день та час розгляду
судових засідань.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
пояснив, що судом Деснянського району
м. Києва вже розглядався позов ОСОБА_1
про визнання недійсним спірного
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. Повторне звернення її з
аналогічним позовом проте на інших
підставах до суду є ні що інше, як
затягування справи. Зі слів його
довірителя йому відомо, що наприкінці
2008 року ОСОБА_3 звернулася до
відповідача з проханням придбати у неї
квартиру, але він відмовився, проте
вона продовжувала наполягати на
продажу, тоді він погодився, для чого
вони поїхали до Чернігівської області,
щоб оформити довіреність від її матері
ОСОБА_1 Після оформлення довіреності
вони поїхали до м. Києва, де оформили
договір купівлі-продажу квартири.
ОСОБА_3 попросила його дозволити пожити
в квартирі деякий час, проте оскільки в
подальшому не бажала звільняти
квартиру, він звернувся до суду з
відповідним позовом про її виселення.
За продаж квартири ОСОБА_3 отримала він
нього грошові кошти, договір був
оформлений у нотаріуса, ОСОБА_3 з
договором була ознайомлена, погодилася
з ним і на той час була абсолютно
адекватною, розуміла, що підписує.
Вважає, що ніяких незаконних дій з боку
його довірителя при підписанні
договору допущено не було, а тому
підстав для задоволення позовних вимог
немає.

Третя особа - ОСОБА_3 - в судовому
засіданні повністю підтримала позовні
вимоги, просила їх задовольнити.
Пояснила, що на момент підписання
договору купівлі-продажу вона
знаходилася у тяжкому психологічному
стані, текст договору при підписанні у
нотаріуса вона не читала, ніяких коштів
відповідач за купівлю квартири їй не
передавав. Обіцяв на ній одружитися,
проте так цього і не зробив. Перед тим,
як оформляти договір купівлі-продажу
квартири вони з відповідачем поїхали
до її матері, вона пояснила їй, що
необхідно видати довіреність на її
ім.»я, щоб вона могла зареєструватися у
квартирі АДРЕСА_1 що належала матері.
Мати погодилась, надала довіреність і
вони в той же день оформили у нотаріуса
в м. Києві договір купівлі-продажу
квартири. Вважає, що позовні вимоги є
підставними та обгрунтованими, а тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_3
в судовому засіданні підтримав в
повному обсязі пояснення своєї
довірительки та позовні вимоги ОСОБА_1
та просив суд про задоволення позовних
вимог з підстав, що викладені в
позовній заяві.

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4
в судове засідання не з»явилася,
надіславши свої письмові пояснення по
справі, вказавши, що вона посвідчувала
оспорюваний договір від 13.03.2009 року. До
неї з"явились ОСОБА_3 з довіреністю від
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з проханням
посвідчити договір купівлі-продажу
квартири, при цьому пред"явили всі
необхідні документи. Після оформлення
всіх документів вона посвідчила
оспорюваний договір. Поведінка ОСОБА_3
не викликала у неї ніяких здивувань,
сумнівів щодо дійсних намірів сторін у
неї не було. Вважає, що жодних порушень
з її боку допущено не було, а тому
вважає позовні вимоги безпідставними.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
письмові матеріали справи, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 повинно бути
відмовлено з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним жилим
приміщенням є квартира АДРЕСА_1, яка
належала на праві власності ОСОБА_1 на
підставі Договору купівлі-продажу від
31.01.2009 року (а.с. 123).

13.03.2009 року позивачка ОСОБА_1 видала
довіреність на ім"я своєї дочки ОСОБА_3
(а.с. 119), якою уповноважила останню
продати на умовах і за ціною на її
розсуд чи подарувати ОСОБА_2 належну їй
на праві приватної власності квартиру
АДРЕСА_1.

13.03.2009 року між ОСОБА_3, яка діяла від
імені ОСОБА_1 на підставі вищевказаної
довіреності, та ОСОБА_2 був укладений
Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 115).

В своїх позовних вимогах позивачка
ОСОБА_1 посилається на те, що на момент
укладення Договору від 13.03.2009 року
відповідач ввів її та її доньку в оману,
не виконавши умови даного договору, а
саме не передав кошти за квартиру, та не
видав їм відповідно про це розписку, а
тому Договір вважає недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним; обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкоджати вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання у момент
вчинення правочину стороною або
сторонами вимог встановлених ч.ч. 3,5 ЦК
України, а саме, вільність
волевиявлення учасників правочину та
відповідність його їх внутрішній волі
та реальність настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 4 договору
купівлі-продажу квартири від 13.03.2009
року (а.с. 6), продаж квартири вчинено за
40 000 грн., які покупець сплатив продавцю
в особі представника до підписання
цього договору. Підписання продавцем в
особі представника цього договору,
свідчить про проведення з нею повного
розрахунку за продану квартиру в
повному обсязі та відсутність з її боку
будь-яких претензій фінансового
характеру щодо покупця.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об"єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 в своїх
письмових поясненнях на позовну заяву
підтвердила той факт, що на момент
укладення оспорюваного Договору
ОСОБА_3 була ознайомлена з текстом
договору, розуміла, які діє вона вчиняє,
ніяких сумнівів щодо бажання сторін на
укладення саме такого Договору у неї не
виникло.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов"язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Згідно із ч. 3 ст. 237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що
представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Представництво за
довіреністю може грунтуватися на акті
органу юридичної особи. Довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 245 ЦК України
форма довіреності повинна відповідати
формі, в якій відповідно до закону має
вчинятися правочин.

Як вбачається з Довіреності від 13.03.2009
року, виданої ОСОБА_1 на ім"я ОСОБА_3,
позивачка уповноважила ОСОБА_3 продати
на умовах і за ціною на її розсуд чи
подарувати ОСОБА_2 належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Тобто, дана довіреність була видана на
продаж чи дарування квартири саме
відповідачу ОСОБА_2, а не на реєстрацію
ОСОБА_3 в спірній квартирі, як вказувала
третя особа в своїх поясненнях.

Частиною 1 статті 238 ЦК України
передбачено, що представник може бути
уповноважений на вчинення лише тих
правочинів, право на вчинення яких має
особа, яку він представляє.

Статтею 239 ЦК України встановлено, що
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов"язки особи, яку він
представляє.

Виходячи з даних норм діючого
законодавства, ОСОБА_3 в повному обсязі
здійснила представництво інтересів
ОСОБА_1 при оформленні Договору від
13.03.2009 року, не вийшла жодним чином за
рамки цієї довіреності, а тому жодні
права позивачки в цій частині не
порушила, діючи в межах наданих їй
повноважень.

Відповідно до статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
передбачено, що відповідно до ст.ст.
229-233 ЦК України правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Враховуючи викладене, зважаючи на те,
що позивачем по справі в судовому
засіданні не було наведено доказів
того, що відповідач при укладенні
договору купівлі-продажу не
розрахувався за купівлю квартири, суд
вважає, що підстав для визнання
договору купівлі-продажу квартири від
13.03.2009 року немає, а тому позовні вимоги
ОСОБА_1 є безпідставними та
необгрунтованими і задоволенню не
підлягають.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 154
ЦПК України заходи забезпечення позову
можуть бути скасовані судом, який
розглядає справу.

Пунктом 6 ст. 154 ЦПК України передбачено,
що якщо в задоволенні позову було
відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

Як вбачається з письмових матеріалів
справи, 17.11.2014 року, в порядку
забезпечення позову по даній цивільній
справі, за заявою представника
позивачки, судом було винесено ухвалу
про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1,
що належить на праві власності ОСОБА_2

Враховуючи те, що суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
повністю, то вважає, що і заходи
забезпечення позову повинні бути
скасовані, у зв"язку з тим, що на даний
час відсутні підстави для такого
забезпечення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10, 15, 60, 154, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 230,
215 ЦК України, постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення
позову, накладені ухвалою судді
Деснянського районного суду м. Києва
від 17.11.2014 року, а саме скасувати арешт
на квартиру АДРЕСА_1, що належить на
праві власності ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: