Справа № 456/3761/14-ц
Провадження № 2/456/1867/2014
РІШЕННЯ

іменем України

19 грудня 2014 року

Стрийський міськрайонний суд
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бораковського В. М.

при секретарі Проців
І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Стрию справу за позовом
ОСОБА_1 до Стинавської сільської ради,
ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення
Стинавської сільської ради про
передачу у приватну власність
земельної ділянки, Державного акту на
право приватної власності на землю та
визнання за позивачем права на
користування цією земельною ділянкою, -

встановив:

В обґрунтування уточнених позовних
вимог позивач покликається на те, що
земельна ділянка, розташована по
АДРЕСА_1, площею 0,2683 га, є прибудинковою
земельною ділянкою і відповідно до ст.
18 Земельного Кодексу України належить
до землі житлової забудови та є
ділянкою цільового призначення, що
передбачено ст.20 ЗК України. Відповідно
ст.40 ЗК України «громадянам за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування можуть
передаватися у власність, або
надаватися в оренду земельні ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель». Статтею 120 ЗК України
передбачає перехід права на земельну
ділянку у разі набуття права на жилий
будинок, будівлю або споруду. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення. Житловий будинок з
господарськими будівлями належав на
праві власності його померлим батькам -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і в порядку
спадкування за законом він набув право
на них. Проте в 1996 році його старший
брат ОСОБА_6 без погодження з ним та
відповідачем, братом ОСОБА_3, прибувши в
с.В.Стинава подав заяву від імені брата
ОСОБА_3 в Стинавську сільську раду на
приватизацію йому цієї ж прибудинкової
земельної ділянки. Свідоцтво про право
на спадщину на той час ніхто з них не
отримував. Він проживав в
Ленінградській області Росії, брат
ОСОБА_3 постійно проживає в м. Ужгороді
Закарпатської області. Посадові особи
В.Стинавської сільської ради, не
приймаючи передбаченого законом
рішення, здійснили приватизацію цієї ж
прибудинкової земельної ділянки на
брата ОСОБА_3, зазначивши в Державному
акті номер та дату неіснуючого рішення.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, покликаючись на викладені у
позові обставини, та просить суд позов
задоволити.

Представник відповідача Стинавської
сільської ради позовні вимоги визнав
повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи. Повторно скерував до суду
телеграму про відкладення розгляду
справи з причин, які судом визнані
неповажними.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, представника
відповідача Стинавської сільської
ради, дослідивши наявні у справі
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до рішення №29 від 30.04.1996р. VI
сесії ІІ демократичного скликання
Верхньостинавської сільської ради
Стрийського району «Про приватизацію
присадибних ділянок с. В.Стинава»,
ОСОБА_3 передано в приватну власність
присадибну земельну ділянку по
АДРЕСА_1.

Як вбачається з Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ЛВ №055048 від 22.08.1996р., ОСОБА_3
передається у приватну власність
земельна ділянка площею 0,27 га в межах
згідно з планом для ведення особистого
підсобного господарства, яка
розташована на території с. Верхня
Стинава.

Відповідно до рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 15.07.2010р., за ОСОБА_1 визнано
право власності в порядку спадкування
по закону після смерті ОСОБА_5 на
житловий будинок «А-1», сарай «Б», сарай
«В», сарай «Г», вбиральню «Д», погріб
«Е», колодязь «к», огорожу №1, огорожу
№2, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Як вбачається з витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
05.08.2010р., ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить житловий будинок
АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідки №297 від 08.11.2011р.
Виконавчого комітету Стинавської
сільської ради Стрийського району
Львівської області, ОСОБА_1 дійсно
проживав з липня місяця 2009р. в АДРЕСА_1,
але не зареєстрований.

З довідки №346 від 20.08.2014р. Архівного
відділу Стрийської
райдержадміністрації вбачається, що у
документах Стинавської сільської ради
за 1996р. рішення №29 від 30.04.1996р. про
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,27 га ОСОБА_3
відсутнє.

Як вбачається з довідки №251 від 03.11.2014р.
Виконавчого комітету Стинавської
сільської ради Стрийського району
Львівської області, приватизована
ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,2683 га
розташована по АДРЕСА_1, на якій
розташований житловий будинок та
господарські будівля, являється
фактично прибудинковою земельною
ділянкою.

Стаття 14 Конституції України визначає,
що право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами виключно
відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЗК України
землями сільськогосподарського
призначення визнаються землі, надані
для виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей. До земель
сільськогосподарського призначення
належать: а) сільськогосподарські
угіддя (рілля, багаторічні насадження,
сіножаті, пасовища та перелоги); б)
несільськогосподарські угіддя
(господарські шляхи і прогони,
полезахисні лісові смуги та інші
захисні насадження, крім тих, що
віднесені до земель
лісогосподарського призначення, землі
під господарськими будівлями і
дворами, землі під інфраструктурою
оптових ринків сільськогосподарської
продукції, землі тимчасової
консервації тощо).

Відповідно до п. «а» ч.3 ст. 22 ЗК України
землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність та
надаються у користування громадянам -
для ведення особистого селянського
господарства.

Як вбачається з листа Державного
комітету України по земельних ресурсах
№14-22-4/2080 від 05.04.2002, поняття «особисте
підсобне господарство» (ст. 56
Земельного кодексу України від 18.12.90 р.
№ 561-XII та «особисте селянське
господарство» (ст. 33 Земельного кодексу
України від 25.10.2001 р. N 2768-III за змістом
тотожні.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (в
редакції 1991р.) при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Відповідно до ст. 40 ЗК України
громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Понад норму
безоплатної передачі громадяни можуть
набувати у власність земельні ділянки
для зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право
власності на землю набувається та
реалізується на підставі Конституції
України, цього Кодексу, а також інших
законів, що видаються відповідно до
них.

Відповідно до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України,
формування земельних ділянок
здійснюється: у порядку відведення
земельних ділянок із земель державної
та комунальної власності; шляхом
поділу чи об'єднання раніше
сформованих земельних ділянок; шляхом
визначення меж земельних ділянок
державної чи комунальної власності за
проектами землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 120 ЗК України, у
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до п. «а» ч.3 ст. 152 ЗК України
захист прав громадян на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
прав.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Як вбачається з п.7 постанови Пленуму
Верховного суду України від 16.04.2004 №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється згідно з частиною третьою
статті 152 ЗК шляхом: визнання прав. При
розгляді справ за позовами до органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування в разі незгоди з
рішеннями з питань, віднесених у галузі
земельних відносин до їх компетенції
(зокрема, про відмову в передачі
земельної ділянки у власність чи
користування, у продажі земельної
ділянки, в наданні дозволу і вимог на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки тощо), суд за
наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно від
характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство, або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права.

Таким чином, дослідженими у судовому
засіданні обставинами справи
встановлено, що позивачу на праві
приватної власності належить житловий
будинок разом з господарськими
будівлями, який розташований по
АДРЕСА_1 відповідно до рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 15.07.2010р. В той же
час, земельна ділянка, на якій
розташований зазначений житловий
будинок, відповідно Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ЛВ №055048 від 22.08.1996р. виданого
на підставі рішення №29 від 30.04.1996р. VI
сесії ІІ демократичного скликання
Верхньостинавської сільської ради
Стрийського району, передана у
приватну власність відповідачу ОСОБА_3
для ведення особистого підсобного
господарства.

Зважаючи на досліджені докази у справі
в їх сукупності, суд вважає, що прийняте
рішення Верхньостинавської сільської
ради Стрийського району №29 від 30.04.1996р.,
та виданий Державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ЛВ №055048 від 22.08.1996р. суперечать
вищенаведеним нормам Земельного
кодексу України та Цивільного кодексу
України, оскільки на земельній ділянці
по АДРЕСА_1, яку, відповідно до
зазначеного рішення, було передано у
власність відповідачу ОСОБА_3,
знаходився на час прийняття рішення
сільської Ради і знаходиться на даний
час житловий будинок разом з
господарськими будівлями. Таким чином,
дана земельна ділянка не могла бути
передана у власність особі, яка не була
власником чи користувачем
розташованих на ній будинку з
господарськими спорудами і для ведення
особистого підсобного господарства.

Також, суд вважає, що оскільки
власником житлового будинку АДРЕСА_1 є
позивач ОСОБА_1, тому, враховуючи вимоги
ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, він
має право на користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1.

Беручи до уваги вищевикладене, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають до
задоволення.

Судові витрати підлягають стягненню з
відповідачів в дохід держави
відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 20, 40, 78, 79, 79-1, 120, 152
Земельного кодексу України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги задоволити.

Визнати недійсним рішення №29 від
30.04.1996р. VI сесії ІІ демократичного
скликання Верхньостинавської
сільської ради Стрийського району «Про
приватизацію присадибних ділянок с.
В.Стинава» в частині передачі в
приватну власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 ОСОБА_3.

Визнати недійсним Державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ЛВ №055048 від 22.08.1996р., виданого
ОСОБА_3 про передачу йому у приватну
власність земельної ділянки площею 0,27
га в межах згідно з планом для ведення
особистого підсобного господарства,
яка розташована на території с. Верхня
Стинава.

Визнати за ОСОБА_1 право на
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з Стинавської
сільської ради, ОСОБА_3 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп. судового збору в дохід
держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Львівської області протягом десяти
днів з дня його проголошення через
Стрийський міськрайонний суд
Львівської області.

Рішення виготовлено в одному
примірнику і має силу оригіналу.

Головуючий-суддя В. М.
Бораковський