АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, на ухвалу
Печерського районного суду м. Києва від
14 листопада 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, до держави Україна в
особі Державної казначейської служби
України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/30721/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/15445/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Підпалий
В.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Гаращенко Д.Р.Ухвалою
Печерського районного суду м. Києва від
14 листопада 2014 року позовну заяву
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, до держави Україна в
особі Державної казначейської служби
України про відшкодування шкоди
визнано неподаною і повернуто.

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказану ухвалу, у
якій, посилаючись на порушення норм
процесуального права, просив її
скасувати та передати питання на новий
розгляд до суду першої інстанції. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що докази на підтвердження
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги, можуть бути подані під час
розгляду справи по суті.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи, у судове засідання не з'явилися,
були належним чином повідомлені про
день, час та місце апеляційного
розгляду, тому розгляд справи за
апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за їх
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до держави України в
особі Державної казначейської служби
України, в якому просив стягнути на
користь кожного з них моральну шкоду у
розмірі по 51 000 грн., на користь ОСОБА_3 -
матеріальну шкоду у розмірі 52 791, 00 грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що
протягом 20 років державною виконавчою
службою не виконувалися рішення судів,
ухвалені на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, що завдало їм моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 27 жовтня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було залишено
без руху. Постановляючи вказану ухвалу,
суд першої інстанції виходив з того, що
позовна заява не містить чіткого
викладення позовних вимог та обставин,
якими вони обґрунтовуються, відсутнє
зазначення доказів, що підтверджують
вказані обставини. Також суд першої
інстанції вказав, що позивачем не
наведено належного обґрунтування
розміру відшкодування моральної шкоди
та якими доказами це підтверджується,
не надано документів, що підтверджують
повноваження ОСОБА_1 по представництву
інтересів ОСОБА_2

Копію вказаної ухвали було отримано
ОСОБА_1 06 грудня 2014 року.

11 листопада 2014 року до суду надійшов
відзив ОСОБА_1, у якому він вказав, що
позовна заява відповідає вимогам ст.ст.
119-120 ЦПК України, та додав копію
довіреності ОСОБА_2 на представництво
його інтересів ОСОБА_1

Постановляючи ухвалу, що оскаржується,
суд першої інстанції керувався ч. 2 ст.
121 ЦПК України та виходив з того, що у
встановлений судом строк позивач
недоліки позовної заяви в повному
обсязі не усунув.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК України
позовна заява повинна містити:
найменування суду, до якого подається
заява; ім'я (найменування) позивача і
відповідача, а також ім'я представника
позивача, якщо позовна заява подається
представником, їх місце проживання
(перебування) або місцезнаходження,
поштовий індекс, номери засобів
зв'язку, якщо такі відомі; зміст
позовних вимог; ціну позову щодо вимог
майнового характеру; виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги;
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування; перелік
документів, що додаються до заяви.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог
додав до позовної заяви копію
постанови Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 22 жовтня 2012 року, якою частково
задоволено позов ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Світловодському районі
Кіровоградської області про визнання
дій неправомірними і зобов'язання
вчинити дії та копію постанови
головного державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Кіровоградській області від 26 червня
2014 року про повернення виконавчого
листа стягувачу, копію постанови
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2014
року, якою частково задоволено позов
ОСОБА_7 до Управління Пенсійного фонду
України в Світловодському районі
Кіровоградської області, Управління
праці і соціального захисту населення
виконавчого органу Світловодськї
міської ради Кіровоградської області
про визнання дій неправомірними і
зобов'язання вчинити дії та копію
рішення Світловодського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 24 червня 2010 року, яким
задоволено частково позов ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
Світловодському районі
Кіровоградської області про визнання
дій неправомірними і зобов'язання
вчинити дії. В обґрунтування заявлених
вимог апелянт вказав, що протягом 20
років державною виконавчою службою не
виконувалися рішення судів, ухвалені
на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що
завдало їм моральної шкоди.

У позовній заяві позивачем зазначено
ОСОБА_1, позов подано ним в інтересах
ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та підписано
особисто, а тому підстав надавати до
позовної заяви довіреності на
представництво інтересів ОСОБА_2 не
було.

Отже, позовна заява ОСОБА_1 повністю
відповідала вимогам ст.ст. 119-120 ЦПК
України, а тому у суду першої інстанції
не було правових підстав для залишення
її без руху. Крім того, згідно з п.3 ч. 6
ст. 130 ЦПК України суд на попередньому
судовому засіданні визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню.
На підставі ч. 1 ст. 131 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що ухвала
Печерського районного суду м. Києва від
14 листопада 2014 року не може вважатися
законною і обґрунтованою, а тому
підлягає скасуванню з направленням
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 4 ч. 2 ст. 307,
ст.ст. 311, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, -
задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м.
Києва від 14 листопада 2014 року -
скасувати та передати питання на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді