Номер провадження: 22-ц/785/47/14
Головуючий у першій інстанції Гранін
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка
Р.Д.

суддів - Парапана
В.Ф., Драгомерецького М.М.

при секретарі - Феленко
В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Малиновського районного
суду міста Одеси від 17 вересня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
за участю третьої особи: відділу опіки
та піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської Ради
про розірвання шлюбу, визначення місця
проживання малолітньої дитини, про
розподіл спільного майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за
участю третьої особи: органу опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської Ради
про визначення місця проживання
дитини, про розподіл майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, за участю третьої
особи: відділу опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської Ради про розірвання
шлюбу, визначення місця проживання
малолітньої дитини, про розподіл
спільного майна подружжя, посилаючись
на те, що 22 листопада 2003 року між ним та
відповідачкою був укладений шлюб, який
зареєстровано у Другому відділі РАГС
Приморського районного управління
юстиції. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася
донька - ОСОБА_4. До, та після народження
дитини, відповідачка ніде не працювала,
находилася на його утриманні,
зловживала алкогольними напоями,
навіть лікувалася від алкогольної
залежності, дитиною не займалася. Як
наслідок такої поведінки дружини,
стосунки між ними погіршилися,
постійно виникають сварки та
непорозуміння, припинені подружні
стосунки, шлюб існує формально, тому
він вимушений звернутися до суду з
позовом про його розірвання. Одночасно
з розірванням шлюбу позивач ставить
питання про визначення місця
проживання їхньої малолітньої доньки
ОСОБА_4, разом з ним - батьком дитини,
тому, що відповідачка зловживає
алкогольними напоями, ніде не працює,
не має самостійного доходу, крім того
ніколи не займалася вихованням власної
дитини, не має до цього ні навиків, ні
бажання. Позовні вимоги в частині
розподілу спільного майна подружжя
ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що під час
спільного проживання з відповідачкою,
було придбано наступне майно: квартира
АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_12,
земельна ділянка площею 0,0707 га, за
адресою: АДРЕСА_12, транспортний засіб
(автомобіль) марки BMW, модель X6,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
транспортний засіб (автомобіль) марки
TOYOTA, модель CAMRY, реєстраційний номер
НОМЕР_2. Крім того, за час шлюбу у ПАТ
«Приватбанк» відкрито два депозитні
рахунки на ім'я ОСОБА_3, а саме:
особистий рахунок НОМЕР_3, відкритий у
ПАТ «Приватбанк» на загальну суму 20000
доларів США, особистий рахунок НОМЕР_4,
на загальну суму - 10000 доларів.
Уточнивши свої вимоги позивач просить
розподілити майно набуте в період
шлюбу з ОСОБА_3, наступним чином.
Визнати за ним право власності на
будинок за адресою АДРЕСА_12 та на
земельну ділянку розташовану за цією ж
адресою, на який побудований
зазначений будинок, припинивши право
власності відповідачки на ? частину
вказаного нерухомого майна, залишивши
у його власності автомобіль марки TOYOTA,
модель CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2.
Виділити відповідачці у власність
квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2,
припинивши його право власності на 1/2
частину вказаного нерухомого майна. За
результатами поділу спільного майна
позивач не заперечував, щоб у власності
ОСОБА_3 залишили автомобіль марки BMW,
модель X6, реєстраційний номер НОМЕР_1,
та грошові кошти, на особових рахунках,
відкритих на її ім'я на загальну суму -
30000 доларів США.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3
подала зустрічний позов про визначення
місця проживання її малолітньої доньки
- ОСОБА_4, разом з нею, тобто з матір'ю,
розподілити спільне майно набуте ними
за час шлюбу наступним чином,

визнати за нею: АДРЕСА_2, садовий
будинок під літ. «Б» та ? частину
земельної ділянки які розташовані за
адресою: АДРЕСА_12 та грошові кошти, які
знаходяться на рахунках, відкритих на
її ім'я на загальну суму 30000 доларів США,
автомобіль марки BMW, модель X6,
реєстраційний номер НОМЕР_1, визнати її
особистою власністю.

Визнати за ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1, садовий будинок під літ. «Е» та
? частину земельної ділянки які
розташовані за адресою: АДРЕСА_12 а
також автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY,
реєстраційний номер НОМЕР_2.
Відповідачка вважала, що позов про
розірвання шлюбу чоловіком поданий
передчасно, у край емоційному стані,
тому наполягала на примиренні.
Обґрунтовуючи вимоги зустрічного
позову ОСОБА_3 вказала, що у шлюбі з
ОСОБА_2 перебуває вже понад десять
років, між ними були нормальні
стосунки, чоловік працював, а вона як
дружина дбала про сім'ю, створювала
йому умови для нормального життя та
плідної роботи, доглядала за дитиною.
ОСОБА_3 категорично заперечувала проти
того, щоб дитина залишилася проживати з
батьком, тому що вважає себе
турботливою матір'ю, моральний та
матеріальний стан якої дозволяє
виховувати малолітню дитину.

В судовому засіданні позивач та
його представник позов ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, розподіл майна та
визначення місця проживання дитини
підтримали. ОСОБА_2 пояснив суду, що з
часу пред'явлення позову до суду їх
стосунки з відповідачкою значно
погіршилися, час даний на примирення
остаточно з'ясував, що шлюбні відносини
не можуть бути відновлені. Причиною
розірвання шлюбу ОСОБА_2 вказував
погане ставлення дружини до сім ї, до
нього, до дитини, зловживання нею
алкогольними напоями, постійні зради з
іншими чоловіками. Сторона позивача
вважає цілком доведеною свою правову
позицію щодо визначення місця
проживання малолітньої дитини саме з
батьком, тому що мати ніколи не
займалася донькою, дівчинку доглядали
няні та вихователі, наймані батьком.
Дитина з часу свого народження
постійно мешкала у приватному будинку
по АДРЕСА_12, де в неї є дитяча кімната,
обладнана всім необхідним. Зі свого
боку позивач не буде заперечувати
проти участі матері у вихованні дитини,
якщо мати виявить таке бажання. Свої
вимоги щодо розподілу майна позивач
підтримав, посилаючись на обставини,
викладені в уточненій позовній заяві, в
задоволені зустрічного позову просив
відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її
представники - ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судових
засіданнях позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнали, просили відмовити в їх
задоволенні, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3 підтримали, просили їх
задовольнити в повному обсязі. В судові
засідання 08.08.2013 року та 17.09.2013 року
відповідачка ОСОБА_3 не з'явилась. В
залі судового засідання 17.09.2013 були
присутні її представники, але
посилаючись на угоду між ними та
ОСОБА_3, де їх повноваження обмежені,
участі у дослідженні доказів не
приймали. На підставі ст.169 ЦПК України
суд вважав за можливе розглянути
справу у відсутності ОСОБА_3

Рішенням суду первісний та
зустрічний позови були задоволені
частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
розірваний.

При реєстрації розірвання шлюбу
було стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у
розмірі 17 грн., ОСОБА_3 від сплати
звільнено.

Визнано місце мешкання
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом
з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_12.

Був проведений розділ майна,
набутого під час шлюбу і яке є спільною
сумісною власністю подружжя, та
виділено:

- ОСОБА_2 садові будинки з
господарськими будівлями та спорудами,
загальною площею 358,1 квадратних метрів,
відображених у технічному паспорті під
літерами «Б», «Е», сарай літ. «Д»;
земельну ділянку площею 0,0707 гектарів,
розташовану за адресою: АДРЕСА_12
кадастровий номер :41:013:0097,
транспортний засіб ( автомобіль) марки
TOYOTA, модель CAMRY, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частку садових будинків з
господарськими будівлями та спорудами,
загальною площею 358,1 квадратних метрів,
відображених у технічному паспорті під
літерами «Б», «Е», сарай літ. «Д»
розташованы за адресою: АДРЕСА_12,
припинивши право власності ОСОБА_3 на
дану частку майна.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину земельної ділянки площею
0,0707 гектарів, розташовану за адресою:
АДРЕСА_12 кадастровий номер
:41:013:0097, припинивши право
власності ОСОБА_3 на дану частку майна.

- ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1;
квартиру АДРЕСА_2, грошові кошти, що
знаходяться на особових рахунках,
відкритих на ім'я ОСОБА_3 у ПАТ
«Приватбанку», а саме на рахунку НОМЕР_3
від 21.09.2010 року на суму 20000,00 доларів США
, на особистому рахунку НОМЕР_2 від
03.02.2012 року на суму - 10000,00 доларів США.

- Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, припинивши право власності
ОСОБА_2 на надану частку майна.

В решті частині позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та зустрічному позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 було відмовлено.

На вказане рішення подали
апеляційні скарги обидві сторони.
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати
тільки в частині розділу квартири
АДРЕСА_1, залишивши обом сторонам по ?
частини вказаної квартири. ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати та
постановити нове, яким задовольнити її
зустрічний позов в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права при винесенні
рішення.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

Сторони перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2003
року, що підтверджується свідоцтвом
про одруження НОМЕР_5, виданим Другим
відділом реєстрації актів
громадянського стану Приморського
районного управління юстиції м. Одеси
22.11.2003 року. Від шлюбу мають доньку -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Через несумісність характерів,
різних поглядів на шлюб та сім'ю,
сторони втратили один до одного
почуття поваги та любові. З літа 2012 року
подружжя шлюбні відносини не
підтримують, проживають окремо,
спільне господарство не ведуть.

Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України
шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка, примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України, суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.
Враховуючи, що позивач наполягав на
розірванні шлюбу, та подальше спільне
життя з відповідачкою суперечить його
інтересам, суд прийшов до вірного
висновку, що сім'я розпалась остаточно
і зберегти її неможливо.

Ухвалою суду сторонам надавався
строк на примирення, однак після спливу
визначеного судом строку, подружжя не
примирилися, шлюбні стосунки не
відновили, тому подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме їхнім інтересам, що
підтверджується показаннями позивача
і відповідачки в судовому засіданні. З
цих підстав, суд першої інстанції
прийшов до остаточного та правильного
висновку про задоволення позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Після припинення шлюбних стосунків між
подружжям ОСОБА_3, між ними виникли
неприязнені відносини, в тому числі з
причини наявності спору між сторонами,
як батьками, з приводу визначення місця
проживання їхньої малолітньої дитини -
доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні встановлено
та не заперечувалося всіма учасниками
процесу, що на час пред'явлення ОСОБА_2
до суду позову про визначення місця
проживання дитини, 06.09.2012 року,
малолітня донька позивача та
відповідачки мешкала разом з батьками
у будинку за адресою: АДРЕСА_12.

Згідно з ч.4,5 ст.19 Сімейного
Кодексу України при розгляду судом
спорів щодо місця проживання дитини
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування. Орган опіки та піклування
подає суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору на підставі
відомостей, одержаних у результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів.

Як вбачається з акта від 29.10.2012
року обстеження житлово-побутових умов
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_12, складеного
головними спеціалістами відділу
забезпечення прав дітей служби у
справах дітей Одеської міської Ради, за
результатами обстеження встановлено,
що житло являє собою двохповерховий
будинок, сучасного планування, з усіма
зручностями, загальною площею 358,1 кв. м.,
складається з трьох житлових кімнат,
кухні, зали, 2-х санвузлів. В будинку
зроблений сучасний ремонт, на стінах
шпалери, в наявності всі комунікації,
автономне опалення, бойлер. Будинок
світлий, сухий, обладнаний сучасними
меблями, побутовою технікою. Дитяча
кімната - окрема, обладнана усіма
необхідними меблями, іграшками,
дитячими речами, тощо. Для дитини
створені усі умови для виховання та
проживання. В будинку постійно
мешкають ОСОБА_2, батько дитини, та його
донька, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько
постійно займається фізичним та
навчальним розвитком дитини.
Відношення в родині доброзичливі, в
будинку створені усі умови для
проживання та виховання дітей. В ході
бесіди з батьком, встановлено, що
малолітня ОСОБА_4, разом з нянею
знаходиться на прогулянці на морі, мати
дитини вихованням дитини не
займається, лікувалась в наркологічній
клініці.

Як вбачається з відповіді лікаря
клініки «Інто-Сана» на запит № 5912 від
30.10.2012 року Служби у справах дітей
Одеської міської Ради, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 проходила обстеження у
консультаційно-діагностичному центрі
клініки «Інто-Сана» за адресою: м.
Одеса, вулиця Космонавтів, 23/4.
Консультаційно-діагностичний центр
відвідувала разом з батьком - ОСОБА_2 та
разом із нянею-вихователькою ОСОБА_40.
Зі слів няньки-виховательки, мати
-ОСОБА_3 участі у вихованні доньки не
приймає.

З висновку Служби у справах дітей
Одеської міської Ради № 621211 від 09.11.2012
року випливає, що враховуючи
результати обстеження умов житла,
беручи до уваги той факт, що батьком
дитини, ОСОБА_2 створені всі умови для
проживання та виховання дитини за
адресою: АДРЕСА_12 та що фактично дитина
мешкає разом з батьком за цією ж
адресою, мати дитини -ОСОБА_3, була
запрошена до служби у справах дітей
(лист від 17.10.2012р. № 5627) для надання
пояснень стосовно обставин, які
склалися, але до служби вона не
з'явилася, письмових повідомлень
стосовно справи не надала, надані
батьком копії документів свідчать, що
ОСОБА_3 проходила з 2010 по 2012 рік курс
лікування в наркологічній клініці.
Тому з вказаних підстав, в інтересах
дитини, служба у справах дітей Одеської
міської ради вважає можливим
проживання малолітньої ОСОБА_4 з
батьком, ОСОБА_2 за її фактичною адресою
проживання: АДРЕСА_12. Орган опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської Ради
беручи до уваги вік дитини, нормальні
та звичні для дитини умови мешкання з
батьком, а також в інтересах
малолітньої дитини, прийшов до
висновку за доцільне визначити місце
мешкання малолітньої ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.

З даного висновку також
вбачається, що проведеною перевіркою
служби у справах дітей Одеської
міської Ради встановлено, що мати
дитини - ОСОБА_3 на даний час мешкає
окремо, не працює, малолітня ОСОБА_4
залишається під наглядом няні та
батька. ОСОБА_3 має окреме житло,
створила умови для проживання дитини,
однак продовжує користуватися
послугами няні для догляду, виховання,
прогулянок, розвиваючих занять
малолітньої. Мати дитини планує
налагодити своє життя, планує
працевлаштуватися. Батько дитини -
ОСОБА_2 створив належні умови для
повноцінного виховання, проживання
дитини. Дитина повністю забезпечена
особистими речами, навчальними та
розвиваючими іграшками, для фізичного
розвитку є спортивне обладнання.

В судовому засіданні представник
органу опіки та піклування зазначений
висновок підтримала, пояснила, що
взагалі вона вважає, що будь-яку дитину
не можна розлучати з матір'ю, але в
цьому конкретному випадку надана
перевагу батьку з огляду на особисту
прихильність дитини до батька та з
урахуванням характеристики особи
матері -ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного
Кодексу України, під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно з характеристиками на
позивача, складеними Приватним
підприємством «Маріс Компані», та
Приватним підприємством «Блосом» за
період роботи в даних підприємствах
ОСОБА_2 зарекомендував себе виключно з
позитивної сторони, володіє діловими
якостями: добросовісним ставленням до
роботи, прагненням до підвищення
кваліфікації та професійного росту. За
період роботи на підприємствах
заслужив повагу з боку колег та
керівництва.

Представлені до суду медична
довідки про проходження обов'язкових
попереднього та періодичного
психіатричних оглядів та сертифікат
про проходження наркологічного огляду
складені на ОСОБА_2 свідчать про те, що у
позивача психічних та наркологічних
хвороб не виявлено.

Стороною відповідачки надано до
суду сертифікат про проходження
профілактичного наркологічного огляду
ОСОБА_3 серія 2ППП №9 998147 від 09.10.12 року,
згідно з яким у ОСОБА_3 наркологічних
хвороб не виявлено. Разом з тим, суд
першої інстанції обґрунтовано
критично поставився до вказаного
документу, тому що відомості, викладені
в ньому, спростовуються надісланими на
адресу суду офіційними довідками,
виданими спеціалізованими клініками.

З довідки № 247 від 28.01.2011 року,
підписаної лікарем ПП Медичний Центр
«Доктор Благо Плюс» - Довгим Ю.В.
вбачається, що вона видана особі на ім'я
«ОСОБА_3», яка проходила лікування в
даній клініці, та їй вводився
протиалкогольний препарат.

В ході розгляду справи судом
перевірялися дані викладені у вказаній
довідці, та остаточно на запит
адвокатського об'єднання головним
лікарем приватного підприємства
«Медичний Центр «Доктор Благо Плюс» -
Довгим Юрієм Володимировичем, надані
письмові пояснення щодо надання
інформації відносно ОСОБА_3. З
відповіді головного лікаря випливає,
що наданий разом з запитом на
ознайомлення оригінал довідки № 247 від
28.01.2011 року, виконаний на російській
мові на комп'ютері, заповнений
слідуючим рукописним текстом «Явка
28.02.2011 г явка обязательна» в графі Дана
«ОСОБА_3». В графі «В том, что ему(ей)
введен протиалкогольній препарат
«ЕМБОЛЕКС» 2000 мг в/м на « 1» месяц.
Підписи лікаря та особиста печатка. На
вказані довідці також є рукописний
текст записаний лікарем та засвідчений
його особистим підписом, слідуючого
змісту «Запрещается употребление
спиртних напитков, лекарственних
средств на спиртовой основе (корвалол,
барбовал), безалкогольное пиво».
Вказана довідка дійсно була видана
особі, яка проходила курс лікування в
клініці ПП Медичний Центр «Доктор
Благо Плюс» на умовах анонімності (при
прийнятті особи на лікування та при її
лікуванні не вимагається надання
документів, які посвідчують особу), та
представилася як ОСОБА_3. При лікуванні
та наданні довідок, у пацієнтів
документи, що посвідчують особу,
працівниками клініки не витребуються
та не перевіряються.

З листа надісланого на адресу
суду Медичним Центром «Полінар»
вбачається, що на виконання ухвали суду
про витребування доказів від 20.05.2013
року, директор ПП «Медичний центр
«Полінар» повідомляє, що
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_4 проходила весною 2012
року лікування від алкогольної
залежності в Медичному Центрі
«Полінар». Згідно відповіді № 11 від
29.07.2013 року, підписаною директором ПП
«Медичний центр «Полінар» Г.О.
Колесніковою, на виконання ухвали суду
про витребування доказів від 08.07.2013
року, повідомляють, що ОСОБА_2 двічі
(06.04.2012 року та 29.05.2012 року) звертався до
ПП «Медичний центр «Полінар» в якості
відвідувача, родича пацієнта ОСОБА_3.
Вказані обставини підтверджуються
розпискою про роз'яснення медичного
режиму від 06.04.2012 року, та письмовою
згодою на госпіталізацію.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15
ОСОБА_16 допитані в судовому засіданні
будучи приведеними до присяги показали
суду, що ОСОБА_3 на протязі тривалого
часу зловживає алкогольними напоями та
неодноразово лікувалася від
алкогольної залежності.

З цих підстав, суд правильно
вважав доведеною правову позицію
сторони позивача ОСОБА_2, в тієї
частині, що мати дитини зловживала
алкогольними напоями, лікувалася від
алкогольної залежності. Разом з тим,
сторона відповідачки, заперечуючи дані
факти, не надала до суду доказів, що на
час вирішення в судовому засіданні
питання про визначення місця
проживання дитини, відповідачка
вилікувалася від алкогольної
залежності, і проживання дитини з
матір'ю, не завдасть шкоди малолітній
дівчинці.

Згідно з ч.1,2 ст.160 Сімейного
Кодексу місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків, місце проживання
дитини, яка досягла десяти років,
визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини.

На час розгляду даної справи -
ОСОБА_4 виповнилося чотири роки, тому
суд позбавлений можливості допитати
дівчинку в судовому засіданні та
з'ясувати її думку щодо місця
проживання.

Разом з тим, судом з боку сторони
позивача та з боку сторони
відповідачки допитані свідки, які
будучи приведеними до присяги надали в
суді пояснення, які в цілому зводилися
до характеристики відносин подружжя
ОСОБА_4.

Згідно пояснень свідків: ОСОБА_13,
яка працювала нянею малолітньої ОСОБА_4
у сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з березня по
жовтень 2011 року, ОСОБА_14, яка також
працювала на посаді няні та
домробітниці в період з 2010 по 2011 рік та
ОСОБА_15, яка з 2011 по теперішній час
працює на посаді няні та домробітниці,
які стверджували, що ОСОБА_3 фактично не
займалася вихованням, розвитком
дитини, її інтересами, не цікавилася
станом її здоров'я не дивлячись на те,
що ніде не працювала, а майже всі свої
обов'язки по вихованню дитини
перекладала на нянь. Також, вихованням
дитини займався її батько, який на
відміну від матері весь свій вільний
час проводив з донькою. Також зазначені
свідки вказали, що систематично бачили
ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння,
яка часто запрошувала до себе додому
своїх друзів, з якими вона
засиджувалася до пізньої ночі та
вживала алкогольні напої, що
перешкоджало дитині вчасно лягати
спати, внаслідок чого, між сторонами
виникали сварки, під час яких ОСОБА_3
виражалася ненормативною лексикою,
навіть у присутності малолітньої
дитини. Крім того, свідки підтвердили,
що ОСОБА_3 проходила лікування від
алкогольної залежності, про що їм стало
відомо з власних спостережень та слів
ОСОБА_2

Зазначені обставини,
підтверджені нотаріально завіреною
письмовою заявою свідка ОСОБА_17, яка в
період з квітня 2005 року по лютий 2010 року
працювала домробітницею та нянею,
оскільки вона не змогла бути присутня у
судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_18, також вказала, що
ОСОБА_3 не займалася вихованням дитини,
та зловживала алкогольними напоями.

Свідок ОСОБА_16, який є рідним
братом ОСОБА_3 підтвердив, що вона
проходила лікування від алкогольної
залежності, так як він провідував її у
медичному закладі.

Свідок ОСОБА_19 вказала, що вона є
подругою ОСОБА_3, яку вона добре знає,
охарактеризувала, її як дбайливу матір,
яка приділяє багато часу та уваги своїй
доньці, займається її вихованням та
розвитком. Коли вона знаходилась в
гостях у ОСОБА_3, вони займалися
вихованням своїх дітей, ходили з ними
на прогулянки, в той час, як ОСОБА_13, яка
в той період працювала нянею в сім'ї
ОСОБА_3, належним чином не виконувала
своїх обов'язків. Також, свідок ОСОБА_19
зазначила, що коли вона знаходилась в
гостях у ОСОБА_3, вони не вживали
алкогольних напоїв і взагалі вона не
бачила ОСОБА_3 у стані алкогольного
сп'яніння. Більш того, вона майже ніколи
не бачила ОСОБА_2 вдома, так він
постійно знаходився на роботі. Про те,
що ОСОБА_2 проходила лікування від
алкогольної залежності свідку нічого
не відомо.

Суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що будучи
близькою подругою ОСОБА_3 свідок
суб'єктивно в інтересах відповідачки
сумлінно помиляється.

Пояснення свідків ОСОБА_20, ОСОБА_21 та
ОСОБА_22 суд вважав такими, що не
відповідають дійсності, так як всі
обставини, які стосуються справи їм
відомі тільки зі слів ОСОБА_3 та її
матері ОСОБА_23 Таку ж оцінку суд дав і
поясненням свідка ОСОБА_23 - матері
ОСОБА_3, яка крім того неодноразово
плуталася у своїх поясненнях і вони
носили суперечливий характер.

Таким чином суд першої інстанції
правильно вважав, що оскільки за місцем
проживання батька ОСОБА_2 для дитини
створені належні умови для виховання,
навчання, проживання, батько виявляє до
дитини належну турботу, зміна місця
проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4,
може негативно вплинути на неї,
перешкод для спільного проживання
дитини з батьком не встановлено, тому
відсутні підстави для визначення місця
проживання дитини з матір'ю - ОСОБА_3.

При прийнятті рішення про
визначення місця проживання дівчинки
разом з батьком, суд прийняв до уваги
принцип 6 Декларації прав дитини від 20
листопада 1959 року, за яким дитина, може
бути розлучена з матір'ю лише у
винятковій ситуації, але на думку суду
визначення місця проживання дитини
разом з батьком, не можна вважати
розлученням з матір'ю, тому що мати не
позбавлена можливості приймати участь
у вихованні дитини, бачити дитину.
Безпідставними суд вважав також доводи
відповідачки та її представників про
те, що позивач є дуже зайнятою по роботі
людиною, яка постійно перебуває у
відрядженнях, пізно повертається з
роботи, тому дитина буде позбавлена
батьківської уваги і піклування,
оскільки таке твердження є
припущенням, нічим не підтверджується.
Крім того, суд врахував, що дитина
фактично багато часу при відсутності
батька проводила з няньками, які
приходили за місцем проживання дитини
і навіть залишались на ніч. Також у разі
виникнення таких чи інших негативних
обставин, які перешкоджають сумісному
проживанню дитини з батьком, мати не
позбавлена права з цих підстав
звернутися до суду. При цьому приймаючи
саме таке рішення, суд виходив саме з
інтересів дитини, враховуючи при цьому
що встановлені, згідно вищевказаним
матеріалам справам, моральні якості
відповідачки будуть негативно
впливати на розвиток дитини.

Що стосується позовних вимог
ОСОБА_2 в частині розподілу спільного
майна подружжя, та зустрічного позову
ОСОБА_2 про розподіл спільного майна
подружжя, суд першої інстанції
правильно дійшов наступних висновків.

Згідно з реєстрацією в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно від 06.10.2005 року 1/2
частина квартири АДРЕСА_1
зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу р. №
2-3367 від 04.10.2005 року, інша 1/2 частина
даної квартири зареєстрована за ОСОБА_2
в органах КП «ОМБТІ та РОН».

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 07.11.2012 року, ОСОБА_24,
продав, а ОСОБА_3 купила квартиру
АДРЕСА_2. Згідно даного договору
ринкова вартість даної квартири - 535611
гривень.

Згідно свідоцтва про право
власності на садові будинки з
господарськими будівлями та спорудами,
виданого виконавчим комітетом
Одеської міської Ради 29 жовтня 2010 року,
об'єкт, який розташований за адресою:
АДРЕСА_12 в цілому належить гр. ОСОБА_3 та
гр. ОСОБА_2 в рівних частках кожному, на
праві спільної часткової власності.
Державний акт на право власності на
земельну ділянку виданий 28 лютого 2012
року підтверджує право власності
кожного зі сторін (ОСОБА_2 та ОСОБА_3) на
1/2 частину земельної ділянки загальною
площею 0,0707 га за адресою: АДРЕСА_12.

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_6 від 29.09.2011
року за ОСОБА_3 зареєстровано
транспортний засіб (автомобіль) марки
BMW, модель X6, реєстраційний номер
НОМЕР_1. Свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_7, видане
22.03.2012 року підтверджує реєстрацію за
ОСОБА_2 транспортного засобу
(автомобілю) марки TOYOTA, модель CAMRY,
реєстраційний номер НОМЕР_2.

ПАТ «Приватбанк» на виконання
ухвали суду від 12.11.2012 року, 14.11.2012 року
направлено довідки по руху грошових
коштів на рахунках НОМЕР_3, НОМЕР_2.
Згідно цієї інформації у ПАТ
«Приватбанк» на ім'я ОСОБА_3 відкритий
рахунок НОМЕР_3 від 21.09.2010 року на суму
20000,00 доларів США, та особистий рахунок
НОМЕР_2 від 03.02.2012 року на загальну суму -
10000,00 доларів.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК
України майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено, домовленістю
між ними відповідно до ст.63 СК України.
Вважається, що кожна річ, набута під час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Отже,
набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності. Це означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язані
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте у
шлюбі.

Пленум Верховного суду України №
11 від 27.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», у п.23 роз'яснив, що вирішуючи
спори між подружжям про майно
необхідно встановити обсяг спільного
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело та час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
( ст.60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ), відповідно до
частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
з законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя зокрема можуть бути: квартири,
жилі й садові будинки; земельні ділянки
та насадження на них, продуктивна і
робоча худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби, грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

З цих підстав суд правильно
вважав доведеним, що під час шлюбу
подружжя ОСОБА_3 придбали: квартиру
АДРЕСА_1 вартість якої в процесі
розгляду справи визначена сторонами в
сумі 500000 - гривень, квартиру АДРЕСА_2
вартістю - 535611 гривень, садові будинки
за адресою: АДРЕСА_12, земельну ділянку
площею 0,0707 га, що розташована за
адресою в м. Одесі по АДРЕСА_12 ринковою
вартістю - 2 410049,00 гривень, транспортний
засіб ( автомобіль) марки BMW, модель X 6,
реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю -
674278,00 гривень, транспортний засіб
(автомобіль) марки TOYOTA, модель CAMRY,
реєстраційний номер НОМЕР_2 - вартістю
198114,00 гривень та мають грошові кошти на
двох депозитних рахунках, відкритих на
ім'я ОСОБА_3, на загальну суму - 30000,00
доларів США.

Майно, яке належить подружжю на
праві спільної сумісної власності,
може бути поділене між сторонами.
Загальна ідея поділу майна полягає у
припинені режиму спільності й
виникненні на його основі режиму
роздільності майна. Кожен із подружжя
після поділу майна стає власником тієї
чи іншої речі або сукупності речей і не
пов'язує свої дії щодо володіння,
користування та розпорядження майном з
іншим із подружжя. При цьому припинення
права власності на частку у спільній
сумісній власності подружжя без згоди
власника не суперечить закону, так як
інший з подружжя отримає у власність
частку у іншому об'єкті нерухомості. І
неможливо вважати, як вказують
представники відповідачки, що нерухоме
майно (будинок по АДРЕСА_12 та квартира
по АДРЕСА_1) є спільною частковою
власністю, так як на їх думку під час
оформлення придбання цього майна його
частки сторони визначили, тому що це
майно було придбане в період шлюбу, а
брачного контракту з цього приводу між
сторонами не було. Це вбачається з
вищевказаного п. 23 Пленуму Верховного
Суду і залишення в даному випадку
різних об'єктів нерухомого майна в
частковій власності сторін буде
суперечити основним засадам сімейного
законодавства про розподіл майна
подружжя.

В судовому засіданні також
встановлено, і не заперечувалося всіма
учасниками процесу, що в ході розгляду
справи, після надання сторонам строку
на примирення, ОСОБА_3, переїхала
проживати до квартири АДРЕСА_2, де
мешкає і до наступного часу.

Згідно довідки про стан сім'ї та
прописку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, в
даній квартирі разом з нею,
зареєстровані: ОСОБА_23 - мати та ОСОБА_16
- брат.

З даного документу випливає, що
мати та рідний брат відповідачки з 2005
року, з часу придбання даного
нерухомого майна подружжям ОСОБА_3,
постійно мешкають та зареєстровані в
квартирі, яка при розгляді даної справи
включена сторонами до об'єктів поділу.
Таким чином, суд прийшов до правильних
та обгрунтованих висновків, що
відповідачка самостійно обрала об'єкти
нерухомості, які цілком повинні бути
виділені саме їй при вирішенні питання
розподілу майна. Приймаючи рішення про
виділ цілком у власність ОСОБА_3 і
квартири АДРЕСА_1, де проживає мати та
рідний брат відповідачки, суд прийняв
до уваги інформацію, викладену в листі
начальника відділення ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, де
вказується, що ОСОБА_16 перебуває на
обліку в органах внутрішніх справ, за
категорією «Сімейний насильник» та
дев'ять разів притягувався до
адміністративної відповідальності за
скоєння таких адміністративних
правопорушень як дрібне хуліганство
(ст.173 КУпАП), насильство в сім'ї (ст.173-2
КУпАП), розпивання спиртних напоїв та
поява в п'яному вигляді в громадських
місцях (ст.178 КУпАП), куріння тютюнових
виробів у заборонених місцях (ч.ст.175-1
КУпАП). ОСОБА_16 систематично зловживає
спиртними напоями, що стає причиною для
порушення ним громадського порядку. З
цих підстав, суд обґрунтовано вважав,
що перебування у власності позивача 1/2
частини даної квартири, стане причиною
більшого загострення конфліктної
ситуації, що склалася між сторонами по
справі, їхніми родичами і може привести
до непередбачуваних наслідків.

Щодо об'єкту нерухомого майна,
який підлягає виділу на користь
позивача внаслідок розподілу майна,
суд правильно вважав цілком залишити в
його власності будинок АДРЕСА_1, разом з
земельною ділянкою, на якій ці споруди
розташовані, вартістю - 2410049,00 гривень,
припинивши право власності ОСОБА_3 на 1/2
частку, належну їй у цих об'єктах
нерухомості. Суд також вірно вважав, що
автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY,
реєстраційний номер НОМЕР_2 - вартістю
198114,00 гривень, яким користується
позивач повинний залишитися в його
власності.

В результаті поділу майна
відповідачці ОСОБА_3, суд першої
інстанції обґрунтовано присудив
грошові кошти, що знаходяться на
особових рахунках, відкритих на її ім'я
у ПАТ «Приватбанк» на загальну суму -
30000 доларів США.

Заперечуючи проти позову,
відповідачка зазначила, що автомобіль
марки BMW, модель X6, реєстраційний номер
НОМЕР_1 вартістю 674278,00 гривень, є її
особистою приватною власністю, тому що
подарований чоловіком на її день
народження. Однак, відповідачка не
змогла довести свої заперечення
належними та допустимими доказами,
тому суд обґрунтовано відмовив в
задоволенні вимог про визнання даного
транспортного засобу її особистою
приватною власністю. Разом з тим, суд
вірно виключив цей автомобіль з
переліку об'єктів, що підлягають поділу
між подружжям ОСОБА_3, тому що в ході
розгляду даної справи автомобіль марки
BMW, модель X6, реєстраційний номер НОМЕР_1
був викрадений у ОСОБА_3, а
правоохоронним органами відкрито
кримінальне провадження. Одночасно суд
роз'яснює, що після з'ясування питання
про крадіжку майна, сторони не
позбавлені можливості, в межах строку
позовної давності, звернутися до суду з
позовом щодо його розподілу, або
розподілу суми виплаченого страхового
відшкодування.

При цьому суд враховав, що
вартість квартири АДРЕСА_1 та квартири
АДРЕСА_2 встановлена за згодою сторін, а
вартість садових будинків з
господарськими будівлями та спорудами
та земельної ділянки площею 0,0707
гектарів, розташованих за адресою:
АДРЕСА_12 та автомобіля марки TOYOTA,
модель CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2
встановлена висновком №004 про
проведення експертного дослідження
від 18.02.2013 року та звіт про оцінку майна
від 15.05.2013 року ЧП «Брокбизнесконсалт».

Відповідно до ст.68 ч.1 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте під час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільного сумісного права
власності подружжя, частки майна
чоловіка та дружини є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного суду України №
11 від 27.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», у п.30 звернув свою увагу, що
при вирішенні спору про поділ майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2,3 ст.70 СК в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей.
Під обставинами, що мають істотне
значення для справи потрібно розуміти
не тільки випадки коли один з подружжя
не дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересів сім'ї, але і випадки коли один
з подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку та доходу
(ч.1 ст.60 СК).

Приймаючи рішення про поділ
спільно нажитого в період шлюбу майна
подружжя ОСОБА_3, суд виділив позивачу у
власність будинок з земельною ділянкою
вартістю - 2 410049,00 гривень, транспортний
засіб (автомобіль) марки TOYOTA, модель CAMRY,
реєстраційний номер НОМЕР_2 - вартістю
198114,00, на загальну суму - 2608163,00
гривень. Відповідачці суд присудив -
квартиру АДРЕСА_1 вартість якої за
домовленістю сторін визначена у
розмірі 500000 гривень, квартиру АДРЕСА_2
вартістю - 535611,00 гривень, грошові кошти
у розмірі -30000 доларів США ( згідно курсу
НБУ 240000 грн.), тобто майно на загальну
суму 1275611,00 гривень. Таким чином, суд з
урахуванням принципів справедливості
та розумності, відступив від засади
рівності часток, приймаючи до уваги, що
ОСОБА_3 за час шлюбу з позивачем ніколи
фактично не працювала, знаходилася на
утриманні чоловіка, домашнім
господарством не займалася, зловживала
алкогольними напоями, неодноразово
лікувалася у спеціалізованих клініках,
а також враховуючи при цьому інтереси
дитини, яка залишається проживати з
ОСОБА_2 у будинку на АДРЕСА_12, 1. Через
шість років після реєстрації шлюбу з
позивачем, народивши доньку,
відповідачка свого ставлення до сім'ї
не змінила, вихованням дитини не
займалася, що стало причиною для
прийняття судом рішення про визначення
місця проживання доньки, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.
Вищевикладене, а також обставини,
наведені у мотивувальній частині
рішення дійсно дають суду підстави при
розподілі майна подружжя, відступити
від засади рівності часток.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача ОСОБА_2 та зустрічний
позов ОСОБА_3 підлягають тільки
частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянти не довели обставини, на
які посилалися як на підставу своїх
апеляційних скарг.

Твердження апелянтів в
апеляційних скаргах про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційних скаргах
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч. 1 п. 1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - відхилити, рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 17 вересня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький