Справа № 372/1714/14 Головуючий у І
інстанції Кравченко М. В. Провадження №
22-ц/780/6885/14 Доповідач у 2
інстанції ОлійникКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Іванової І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Базель-фінанс» на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 17 жовтня 2014 року в справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Базель-фінанс» до ОСОБА_1, відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
треті особи: ОСОБА_2, Халеп'янська
сільська рада Обухівського району
Київської області, орган опіки та
піклування Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, про звернення стягнення на
майно, звільнення майна з-під арешту та
виселення,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Базель-фінанс» звернулося до суду з
вказаним позовом до ОСОБА_1 та Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
про звернення стягнення на майно,
звільнення майна з-під арешту та
виселення, обгрунтовуючи який позивач
посилався не невиконання ОСОБА_2
цивільно-правових зобов'язань за
кредитним договором, забезпеченим
майновою порукою відповідача ОСОБА_1 та
враховуючи уточнення до позовних вимог
просив:

У рахунок часткового погашення
заборгованості ОСОБА_2 перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Базель-фінанс» по кредитному договору
№KF 47191 від 19 лютого 2008 року в розмірі 1 293
197 доларів США 32 центи звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Визначити спосіб реалізації предмету
іпотеки відповідно до ст.38 Закону
України «Про іпотеку» шляхом визнання
за ТОВ «ФК «Базель-фінанс» права на
продаж будь-якій особі - покупцеві
предмету іпотеки: житлового будинку
житловою площею 54,9 кв.м та загальною
площею 298,3 кв.м, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки
площею 0,25 га, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :022:0041),
(цільове призначення - для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд) за
ціною, яка буде визначена експертним
шляхом на момент продажу з наданням ТОВ
«ФК «Базель-фінанс» всіх прав та
повноважень продавця, необхідних для
здійснення продажу.

Надати ТОВ «ФК «Базель-фінанс» право
підпису договорів купівлі-продажу в
якості Продавця; право на отримання у
всіх підприємствах, установах,
організаціях, у тому числі органах
Державного агентства земельних
ресурсів України, органах Державного
земельного кадастру України, органах
Державної виконавчої служби України,
органах Державної реєстраційної
служби, нотаріусів, будь-яких довідок,
витягів та документів, в тому числі
витягу з Державного земельного
кадастру щодо вказаного майна; право
подавати від імені ОСОБА_1 до органів
Державної реєстрації речових прав та
нотаріусів заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень,
отримувати документи, необхідні для
здійснення державної реєстрації права
власності на вищевказаний предмет
іпотеки; право на здійснення будь-яких
платежів, що стосуються предмету
іпотеки, яке підлягає зверненню
стягнення за цим рішенням.

Звільнити з-під арешту житловий
будинок житловою площею 54,9 кв.м та
загальною площею 298,3 кв.м, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,25 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(кадастровий номер :022:0041), (цільове
призначення для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд),
накладеного постановою відділу
примусового виконання рішень ДВС
України від 13 вересня 2012 року в процесі
здійснення виконавчих дій в межах
виконавчого провадження №31774965.

Виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку
житловою площею 54,9 кв.м та загальною
площею 298,3 кв.м, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Халеп'янську сільську раду
Обухівського району Київської області
зняти з реєстрації ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з
житлового будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 17 жовтня 2014 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі з підстав
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ставиться
питання про скасування рішення та
ухвалення нового, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року
між ВАТ «Електрон Банк» та третьою
особою ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір, відповідно до якого
відповідачеві було видано кредит в
розмірі 900 000 доларів США строком до 18
лютого 2028 року, що підтверджується
копією договору з додатком. При цьому
суд прийняв до уваги, що докази
кредитування на суму 1 293 197 доларів 32
центи США, зазначену у позові, під час
судового розгляду не подавались.

Вказаний кредитний договір був
укладений в письмовій формі, що
відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Докази фактичної передачі коштів
позичальнику за вказаним договором
суду не надавались.

Згідно ст.572 ЦК України в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

19 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон
Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки, згідно умов якого за
рахунок належного йому нерухомого
майна - житлового будинку житловою
площею 54,9 кв.м та загальною площею 298,3
кв.м, та земельної ділянки площею 0,25 га
(кадастровий номер :022:0041), що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1
забезпечено зобов'язання третьої особи
ОСОБА_2 за вказаним вище кредитним
договором на загальну суму з
врахуванням додаткового договору від 03
квітня 2008 року 1 250 000 грн., що
підтверджується копією договору та
додаткового договору.

Відповідно до складеного ПАТ
«Фольксбанк» розрахунку
заборгованість за вказаним вище
кредитним договором склала 1 293 197,32
доларів США станом на 30 січня 2013 року і
складається із заборгованості за тілом
кредиту в розмірі 1 208 160 доларів США і
процентів за користування кредитом в
розмірі 85 037,32 доларів США.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Ззгідно зі ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів, належних йому.

Відповідно до умов договору та
вказаної норми законодавства позивач
має право вимоги дострокової сплати
йому всіх передбачених договором
коштів, оскільки позичальником було
прострочено графік погашення
заборгованості.

За ст.589 ЦК України у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.590 ЦК України звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України
реалізація предмета застави, на який
звернене стягнення, провадиться шляхом
його продажу з публічних торгів, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Порядок реалізації предмету
застави з публічних торгів
встановлюється законом.

Частиною 2 статті 592 ЦК України
передбаченно, що заставодержатель має
право вимагати дострокового виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою, а
якщо його вимога не буде задоволена, -
звернути стягнення на предмет застави,
зокрема і у випадках, встановлених
договором.

Аналогічні положення містяться також і
в інших нормах права, зокрема в ст.19,
ч.ч.1,6 ст.20, ст.21 Закону України "Про
заставу", ч.2 ст.25, п.2 ч.1 ст.26 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Частиною третьою статті 33 Закону
України «Про іпотеку» передбачено
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі: рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Частина 1 ст.35 Закону України «Про
іпотеку» надає право позивачу
ініціювати звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, чинним
законодавством України передбачене
право кредитора вимагати звернення
стягнення на майно, однак вирішуючи
спір суд приймає до уваги
недоведеність окремих суттєвих
обставин, на які посилається позивач та
вимоги чинного на час вирішення спору
законодавства.

06 травня 2009 року відповідачу ОСОБА_1
було направлено повідомлення-вимогу
ВАТ «Фольксбанк», в якій зазначено, що у
випадку невиконання до 13 травня 2009 року
боржником ОСОБА_2 зобов'язань за
кредитним договором на суму 46 667,96
доларів США банк розпочне процедуру
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що підтверджується листом.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 21 грудня 2009 року
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Фольксбанк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 10674897 грн. 76
коп.

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 13 вересня 2012 року
було накладено арешт на належне ОСОБА_1
нерухоме майно: житловий будинок та
земельну ділянку, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, в межах виконання
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
червня 2011 року про стягнення солідарно
з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Фольксбанк» заборгованості за
кредитним договором в розмірі 11 778 742
грн. 71 коп., що підтверджується копією
постанови.

19 вересня 2013 року було укладено і
нотаріально посвідчено договір, згідно
якого ПАТ «Фольксбанк» передав, а ТОВ
«ФК «Базель-фінанс» прийняв всі права
вимоги за кредитним договором №KF47191 та
іпотечним договором від 19 лютого 2008
року, що підтверджується копією
договору, витягами з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію іпотеки.

Лише 19 березня 2014 року про відступлення
права вимоги відповідача ОСОБА_1 було
повідомлено ПАТ «ВіЕсБАНК», що
підтверджується листом та квитанцією
пошти.

25 березня 2014 року позивач ТОВ «ФК
«Базель-фінанс» звернувся до
відповідача ОСОБА_1 з письмовою вимогою
про усунення порушень, в якій
зазначено, що у випадку невиконання
боржником ОСОБА_2 зобов'язань за
кредитним договором на суму 1 293 197,32
доларів США негайно банк розпочне
процедуру звернення стягнення на
предмет іпотеки, що підтверджується
листом та квитанцією пошти.

Правовий статус позивача
підтверджується статутом, випискою з
ЄДРЮОФОП, протоколом та наказом.

В спірному житловому будинку постійно
проживають відповідач ОСОБА_1, третя
особа ОСОБА_2, а також четверо їх
неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4, які не мають іншого місця
проживання, що підтверджується
довідками Халеп'янської сільської ради
та витягом з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини четвертої статті 559
ЦК України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання,
і незалежно від того, встановлений
строк її дії договором чи законом, його
сплив припиняє суб'єктивне право
кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251
ЦК України строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами (частина
перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, судом першої інстанції
вірно зазначено, що умови іпотечного
договору як виду майнової поруки про
його дію до повного припинення
зобов'язань боржника не свідчать про
те, що цим договором установлено строк
припинення поруки в розумінні статті
251, частини четвертої статті 559 ЦК
України, тому в цьому випадку
підлягають застосуванню норми частини
четвертої статті 559 ЦК України про те,
що порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Строк виконання боржником кожного
щомісячного зобов'язання згідно з
частиною третьою статті 254 ЦК України
спливає у відповідне число останнього
місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником
графіку погашення платежів та
виникненням заборгованості за
кредитним договором кредитор
використав передбачене частиною
другою статті 1050 ЦК України та умовами
договору право на односторонню зміну
умов кредитного договору шляхом
пред'явлення вимоги про дострокове
повернення всієї суми кредиту та
пов'язаних із ним платежів раніше
визначеного договором терміну.

Отже, у разі зміни кредитором на
підставі частини другої статті 1050 ЦК
України строку виконання основного
зобов'язання передбачений частиною
четвертою статті 559 ЦК України
шестимісячний строк підлягає
обрахуванню з цієї дати.

Разом із тим, як установлено судом,
після направлення письмових вимог
сторони правовідносин продовжили
виконувати свої права та обов'язки
відповідно до первинних умов
кредитного договору - згідно з графіком
щомісячного погашення кредиту й сплати
процентів.

Отже, заборгованість, з приводу якої
заявлений позов у справі, виникла в
боржника у зв'язку з несплатою
боржником поточних щомісячних
платежів з погашення кредиту та
процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту
передбачені окремі самостійні
зобов'язання боржника про повернення
боргу щомісяця частинами та
встановлено самостійну
відповідальність боржника за
невиконання цього обов'язку, то у разі
неналежного виконання позичальником
цих зобов'язань позовна давність за
вимогами кредитора до нього про
повернення заборгованих коштів
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення кожного
чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК
України поручитель відповідає перед
кредитором у тому самому обсязі, що й
боржник, то зазначені правила (з
урахуванням положень частини
четвертої статті 559 ЦК України) повинні
застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного
виконання боржником зобов'язань за
кредитним договором передбачений
частиною четвертою статті 559 ЦК України
строк пред'явлення кредитором вимог до
поручителя про повернення боргових
сум, погашення яких згідно з умовами
договору визначено періодичними
платежами, повинен обчислюватися з
моменту настання строку погашення
кожного чергового платежу.

Як убачається з графіку погашення
кредиту, чергові платежі боржник
повинен був здійснювати кожного
місяця, тому з часу несплати кожного з
платежів відповідно до статті 261 ЦК
України починається перебіг позовної
давності для вимог до боржника та
обрахування встановленого частиною
четвертою статті 559 ЦК України
шестимісячного строку для пред'явлення
вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до
поручителя більше ніж через шість
місяців після настання строку для
виконання відповідної частини
основного зобов'язання в силу положень
частини четвертої статті 559 ЦК України
порука припиняється в частині певних
щомісячних зобов'язань щодо повернення
грошових коштів поза межами цього
строку.

Правовідносини поруки за договором не
можна вважати припиненими в іншій
частині, яка стосується
відповідальності поручителя за
невиконання боржником окремих
зобов'язань за кредитним договором про
погашення кредиту до збігу
шестимісячного строку з моменту
виникнення права вимоги про виконання
відповідної частини зобов'язань, та в
частині вимог про дострокове погашення
кредитних коштів.

Регулюючи правовідносини з припинення
поруки у зв'язку із закінченням строку
її чинності частина четверта статті 559
ЦК України передбачає три випадки
визначення строку дії поруки: протягом
строку, встановленого договором поруки
(перше речення частини четвертої
статті 559 ЦК України); протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання, якщо
кредитор не пред'явить вимоги до
поручителя (друге речення частини
четвертої статті 559 ЦК України);
протягом одного року від дня укладення
договору поруки (якщо строк основного
зобов'язання не встановлено або
встановлено моментом пред'явлення
вимоги), якщо кредитор не пред'явить
позову до поручителя (третє речення
частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у
тексті частини четвертої статті 559 ЦК
України застосовуються поняття
«пред'явлення вимоги» та «пред'явлення
позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію
зазначеної правової норми, викладеної
в одному абзаці, подібність
правовідносин, які вона регулює, та на
підставі системного, послідовного,
логічного тлумачення змісту цієї норми
слід дійти висновку про те, що
передбачений цією нормою підхід до
правового регулювання строків дії
поруки та її припинення є однаковим.

Відповідно закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таку правову позицію було
висловлено Верховним Судом України в
постанові від 17 вересня 2014 року у
справі 6-53цс14.

В спірних правовідносинах кредитор, а
саме ПАТ «Фольксбанк», використав своє
право на дострокове повернення позики
звернувшись до суду, який 21 грудня 2009
року стягнув всю суму заборгованості
за договором, в тому числі і дострокове
повернення кредиту, на загальну суму 10
674 897 грн. 76 коп. Суд першої інстанції
приймав до уваги, що судове рішення
було винесено відносно боржника, який
отримав кредит - ОСОБА_9, тобто кредитор
використав своє право вимоги саме до
неї, а не до іпотекодавця, який до
участі в справ не залучався, при цьому
рішення було винесено в 2009 році, а з цим
позовом до ОСОБА_1 ТОВ «ФК
«Базель-фінанс» в якості кредитора
звернулося 1 квітня 2014 року.

Суд вірно вважав, що позивач звернувся
до суду з позовними вимогами до
майнового поручителя (іпотекодавця) з
пропуском встановленого законом
строку.

Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

З іпотечного договору та додаткового
договору про внесення до нього змін
вбачається, що майновий поручитель
ОСОБА_1 був обізнаний з сумою кредиту 1
250 000 доларів США. Позовні вимоги про
звернення стягнення на майно для
сплати заборгованості ОСОБА_9 за
кредитом в розмірі 1 293 197 доларів США 32
центи значно перевищують суму
майнового поручительства ОСОБА_1, при
цьому відомості про зміну зобов'язання
в частині збільшення його грошового
розміру зі згоди поручителя в
матеріалах справи відсутні, хоч обсяг
його відповідальності збільшується.
Чинним рішенням суду з боржника ОСОБА_2
стягнуто 10 674 897 грн. 76 коп., що у
перерахунку в долари США на цей час на
курсом НБУ становить значно менш ніж
сума заборгованості, у рахунок якої
позивач просить звернути стягнення на
майно - 1 293 197 доларів США 32 центи. За
таких обставин майнова порука
відповідача може вважатись припиненою.

Інші позовні вимоги є похідними від
вимоги про звернення стягнення на
майно, а тому теж не можуть вважатись
обґрунтованими.

Крім того судом першої інстанції вірно
зазначено, що визначені частиною
позовних вимог права, якими позивач
просив наділити його в судовому
порядку, не передбачені ні договором
іпотеки, ні ЦК України, ні Законом
України «Про іпотеку», ні іншими
нормами чинного законодавства.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, відмовивши у
задоволенні позовних вимог в частині
наділення позивача фактичними правами
власника нерухомого майна без
наявності у нього такого права
власності.

Також суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, відмовивши у
задоволенні позовних вимог в частині
звільнення з-під арешту спірного
нерухоме майна, оскільки, арешт на
спірне майно накладений постановою
державного виконавця для виконання
чинного судового рішення про стягнення
коштів з ОСОБА_1 та ще двох осіб в
солідарному порядку. Звільнення з під
арешту цього майна може призвести до
невиконання чинного судового рішення,
збільшення обсягу солідарної
відповідальності двої інших боржників.
Позов в цій частині заперечений всіма
відповідачами та третіми особами.

Згідно ч.ч.1, 5 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту. У всіх інших
випадках незавершеного виконавчого
провадження арешт з майна чи коштів
може бути знятий за рішенням суду.

Позивач не є власником майна, на яке
накладено арешт, не посилається на те,
що вважає це майно своєю власністю, а
тому не є належним позивачем за
вимогами, які ґрунтуються на ч.1 Закону
України «Про виконавче провадження».

Норми ст.572 ЦК України, ч.ч.6, 7 ст.3 Закону
України «Про іпотеку», на які
посилається позивач в обґрунтування
відповідних позовних вимог не
породжують правові наслідки у виді
скасування арешту на вже описане майно
і не встановлюють переваги перед
іншими кредиторами у визначений
позовом спосіб.

Виконавче провадження не завершене і з
пояснень представника ВДВС в судовому
засдіанні вбачається, що виконавчі дії
тривають, здійснюється реалізація
арештованого майна, а тому підстав для
зняття арешту немає. При цьому суд
звернув увагу на те, що стягнення за
вказаним судовим рішенням проводяться
на користь банку, який видавав кредит
також і ОСОБА_2, а тому з огляду на
безпідставні вимоги про звільнення
майна з-під арешту непереконливими
вважаються доводи про належний перехід
права вимоги у спірних правовідносинах
саме до позивача, а з врахуванням
відсутності належним чином завіреного
розрахунку - також щодо наявності
заборгованості за кредитом станом на
час вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції також прийшов до вірного
висновку, що обраний позивачем спосіб
захисту своїх інтересів, позовні
вимоги щодо звільнення майна з-під
арешту не грунтуються на законі і не
пілягають задоволенню.

Згідно ч.3 ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Також судом першої інстанцї вірно
встановлено, що матеріали справи не
містять відомостей про укладення
договору іпотеки з погодженням (з
дозволу) органу опіки та піклування, що
суперечить вимогам принципу 4
Декларації прав дитини, ст.ст.1,8
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст.17
Закону України «Про охорону
дитинства», ст.ст. 2, 3, 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», які були чинні на час
виникнення спірних правовідносин.

Примусове відчудження спірного
будинку призведе до позбавлення дітей
житла, а тому орган опіки та піклування
заперечив проти позову.

Крім того, під час судового розгляду
позивач не повідомив відомостей про
існування певних умов для примусового
виселення мешканців будинку, зокрема,
що мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Враховуючи вищенаведене, судом першої
інстанції вірно зазначено, що
сукупність описаних вище недоліків у
правовій позиції позивача, неподання
ним достатніх доказів для
підтвердження всіх обставин, на які він
посилався як на підставу своїх вимог,
унеможливлює обгрунтоване задоволення
позову, оскільки це призведе до
порушення законних прав та інтересів
інших осіб, особливо чотирьох
неповнолітніх дітей, яких позивач
просить виселити без надання іншого
житлового приміщення напередодні
зимового періоду.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

За ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
відмовивши у задоволенню позовних
вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про порушення судом норм матеріального
і процесуального права безпідставні,
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Базель-фінанс» відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 17 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Сліпченко О.І.

Іванова І.В.