АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3895/14
Головуючий 1 інст. - Омельченко К.О.
Доповідач - Тичкова О.Ю.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової
О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного
Р.М., Малінської С.М.

за участю секретаря - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 24 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, Шостої Харківської державної
нотаріальної контори про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року позивач звернулася
до суду з дійсним позовом, після
уточнення та доповнення якого просила
припинити право спільної сумісної
власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею та
ОСОБА_5 право власності по 1/3 частині
спірної квартири за кожною; визнати за
нею, ОСОБА_4, право власності на 1/3
частину спірної квартири у порядку
спадкування за заповітом після
померлої ОСОБА_5

В обґрунтування посилалась на те, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності їй, ОСОБА_4,
її матері ОСОБА_5 та брату ОСОБА_3

28 квітня 2010 року ОСОБА_5 було складено
нотаріально посвідчений заповіт,
зареєстрований у реєстрі за № 1-640,
відповідно до якого вона заповіла все
майно, що належатиме їй на момент
смерті та на що вона матиме право за
законом, позивачці.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_4 у передбачений законом строк
звернулась до Шостої Державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. Однак 25 вересня 2013
року вона отримала постанову
державного нотаріуса про відмову у
видачі їй такого свідоцтва. Відмова
була обґрунтована тим, що у спірній
квартирі на момент смерті заповідача
також був зареєстрований ОСОБА_3 і
нотаріус не має змоги встановити, чи
працездатний останній за станом
здоров'я, чи має він право на
обов'язкову частку у майні.

ОСОБА_3 на виклики Шостої ДНК не
з'являвся, до того ж забрав усі
правовстановлюючі документи на
квартиру.

Відповідач у своїх письмових
запереченнях проти задоволення позову
заперечував, оскільки саме він
здійснював догляд за матір'ю до її
смерті, про факт складання заповіту
йому нічого відомо не було, а
правовстановлюючих документів на
квартиру він не мав, у зв'язку із чим
отримував належним чином посвідчені
дублікати.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 24 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

Припинено право спільної сумісної
власності між співвласниками квартири
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
право власності на 1/3 частину спірної
квартири за кожним.

Визнано за ОСОБА_4 право власності у
порядку спадкування за заповітом на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1, власником
якої була ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, а всього на 2/3 частини
спірної квартири.

Не погодившись із вказаним рішенням
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення скасувати і
постановити ухвалу про закриття
провадження у справі. В обгрунтування
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення представників ОСОБА_4
та ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи
та обговоривши наведені в скарзі
доводи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції - зміні з
наступних підстав.

Відповідно до п.4 ст.1, ч.ч.2,3 ЦПК України
підставами для зміни рішення суду
першої інстанції є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Частина 3 статті 303 ЦПК України
передбачає, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Як було встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_4, її матері ОСОБА_5 та
брату ОСОБА_3 Квартира була
приватизована згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» (а.с. 8-11).

28 квітня 2010 року ОСОБА_5 було складено
нотаріально посвідчений заповіт,
зареєстрований у реєстрі за № 1-640,
відповідно до якого вона заповіла все
майно, що належатиме їй на момент
смерті та на що вона матиме право за
законом, ОСОБА_4

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_4 у передбачений законом строк
звернулась до Шостої Державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини (а.с. 67, 68). Однак 25
вересня 2013 року вона отримала
постанову державного нотаріуса про
відмову у видачі їй такого свідоцтва.
Відмова була обґрунтована тим, що у
спірній квартирі на момент смерті
заповідача також був зареєстрований
ОСОБА_3 і нотаріус не має змоги
встановити, чи працездатний останній
за станом здоров'я, чи має він право на
обов'язкову частку у майні (а.с. 85).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
суд першої інстанції керувався ст. ст.
355, 1241, 1261, 1268, 1269 ЦК України та виходив з
того, що оскільки між співвласниками
спірної квартири АДРЕСА_1 не було
визначено розмір часток, належної
кожному з них, презюмується рівність їх
часток і тож кожному зі співвласників
належить по 1/3 частині спірної
квартири. ОСОБА_3 не було у
встановленому законом порядку
доведено своє право на обов'язкову
частку у спадщині, недійсність або
нікчемність заповіту від 28 квітня 2010 за
реєстровим номером 1-640, а тому відсутні
підстави для відмови ОСОБА_4 у
задоволенні її позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду частково виходячи з
наступного.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Як вбачається із матеріалів справи та
не заперечується сторонами, ними не
були визначені частки кожного зі
співвласників квартири АДРЕСА_1. Тому
квартира належала їм на праві спільної
сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю (ч.1 ст.368 ЦК України).

Співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду. Виділ частки із майна, що
є у спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу (ст. 370 ЦК
України).

Як вбачається із уточненої позовної
заяви ОСОБА_4, вона просить суд
припинити спільну сумісну власність на
спірну квартиру та визнати за нею,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1,
по 1/3 частині належної їм на праві
власності квартири (а.с. 131-133).

Разом з тим, діючий ЦК України не
передбачає припинення режиму спільної
сумісної власності, а встановлює
можливість визначення розміру частки
співвласника у такій власності з
автоматичним виникненням режиму
спільної часткової власності на
спірний об'єкт права власності або
виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності в натурі ( ст.ст.
357,369,370 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, наданих Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
(абзаци 5,6 пункту 3.4. листа) у разі
відмови нотаріуса видати свідоцтво про
право на спадщину спадкоємці учасника
спільної сумісної власності мають
право звернутися з позовом про
визначення частки майна, належної
померлому на праві спільної сумісної
власності.

З зазначеним позовом ОСОБА_4 до суду не
зверталася.

Відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України
правоздатність ОСОБА_5 припинилася у
момент її смерті. Після цього вона не
здатна мати цивільні права та
обов'язки.

Крім цього, ОСОБА_3 не оспорюється право
власності на належну позивачці частину
квартири, отриману нею в процесі
приватизації. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК
України захисту у порядку цивільного
судочинства підлягають лише порушені,
невизнані або оспорювані права.

Тому у суду першої інстанції були
відсутні підстави для задоволення
позову про припинення спільної
сумісної власності, визнання за ОСОБА_5,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/3
частину спірної квартири за кожним та
визнання за ОСОБА_4 права власності на
2/3 частини спірної квартири. Рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню
та в задоволенні позову в цій частині
належить відмовити.

Відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві
спільної сумісної власності
спадкується на загальних підставах.
Суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі.

Заповідаючи ОСОБА_4 все належне їй на
праві власності на момент смерті майно,
ОСОБА_5 таким чином, заповіла належну їй
частку квартири, без попереднього
визначення часток у майні, що належить
власникам на праві спільної сумісної
власності.

Доводи апелянта щодо відсутності у
ОСОБА_4 права на спадщину
спростовуються висновками викладеними
у рішенні Дзержинського районного суду
м. Харкова від 03 вересня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 05 листопада 2014 року (а.с. 211-218).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з презумпції рівності часток
у праві спільної часткової власності у
разі виділу належної співвласнику
частки в натурі (ст. 370 ЦК України),
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про розмір частки померлої, що
належала їй на праві власності, та
обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3
не надав доказів свого права на
обов'язкову частку у спадщині й не
довів недійсності чи нікчемності
заповіту.

Тому рішення суду в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5 є
законним та обґрунтованим.

В іншій частині доводи апеляційної
скарги стосуються порушень
процесуального законодавства і можуть
бути підставою для зміни чи скасування
рішення суду лише у разі, якщо такі
порушення призвели до неправильного
вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо
суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат. Оскільки судом першої
інстанції не було вирішено питання про
розподіл судових витрат, і позовні
вимоги ОСОБА_4 щодо визнання за нею
права власності у порядку спадкування
за законом були визнані судовою
колегією обґрунтованими, з ОСОБА_3
належить стягнути судовий збір,
сплачений позивачем за розгляд справи
у суді першої інстанції.

Керуючись ч.4 ст. 25, ст. ст. 355, 357, ч.1 ст. 368,
ст. ст. 370, 1226 ЦК України, ст. ст. 3, 61, 79, ч.5
ст. 88, ч.3 ст. 303, ст. 304, п. 4 ч.1, ч.ч. 2,3 ст. 309,
ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 24 березня 2014 року
змінити, скасувавши у частині
задоволення позову ОСОБА_4 про
припинення права спільної сумісної
власності та визнання за ОСОБА_4,
ОСОБА_5, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3
права власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 за кожним, визнання за ОСОБА_4
права власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1.

У задоволенні позову в цій частині -
відмовити.

В частині визнання за ОСОБА_4 права
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_5 - рішення
суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 1 200 (одна тисяча
двісті) гривень за розгляд справи в
суді першої інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: