Справа № 462/9262/13
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4688/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Тропак О.В.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2, її представника -
ОСОБА_3,

представника Львівської міської
ради - Процик І.І.,

представника Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
- Зварича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 22 травня 2014 року у справі
за позовом Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_2 з участю третіх осіб -
Львівської міської ради, ОСОБА_6 про
демонтаж самочинного будівництва та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради з участю
третіх осіб - Львівської міської ради,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
самочинне будівництво,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 22 травня 2014 року суд
задовольнив первісний позов та
зобов'язав ОСОБА_2 демонтувати
самочинно здійснену прибудову до
квартири АДРЕСА_1, розміром 2,00x6,00 м.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
з участю третіх осіб Львівської
міської ради, ОСОБА_6 про визнання
власності на самочинне будівництво суд
відмовив за безпідставністю позовних
вимог.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради 229 гривень 40
копійок сплачених судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно зробив
висновок про те, що вона не погодила та
не затвердила належним чином технічні
висновки за результатами обстеження
квартири АДРЕСА_1 на відповідність
будівельним нормам, оскільки
вищезазначені висновки не підлягають
затвердженню чи погодженню.

Апелянт стверджує, що при ухваленні
оскарженого рішення суд не правильно
застосував норми матеріального права,
зазначивши, що нею, нібито, було
порушено вимоги ст.24 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
однак, цей закон втратив чинність на
підставі Закону № 3038-УІ від 17.02.2011, а
відтак, не повинен був застосовуватися.

Апелянт зазначає, що з виданим
Залізничною районною адміністрацією
Львівської міської ради
Розпорядженням №487 від 02.08.2013 року «Про
самочинне будівництво, здійснене гр.
ОСОБА_2», яким її зобов'язано
демонтувати прибудову, її не було
ознайомлено і його копії вона не
отримувала.

Апелянт також стверджує, що при
винесенні зазначеного вище
розпорядження не було взято до уваги
те, що вона здійснила реконструкцію ще
в 1996 році, а в лютому 2008 року на неї було
накладено адміністративне стягнення у
розмірі 30 грн., яке було нею сплачене.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та постановити
нове про відмову у задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічних позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що розпорядженням
Залізничної районної адміністрації №
487 від 02.08.2013 року (а.с.7) зобов'язано
ОСОБА_2, власницю квартири АДРЕСА_1 в
термін до 01.10.2013 року демонтувати
прибудову, розміром 2.00х6.00 м на
фундаменті, самочинно влаштовану на
землях комунальної власності міста.

Львівське комунальне підприємство
«Сигнівка» на виконання вимог
розпорядження від 02.08.2013 року письмово
17.09.2013 року (а.с. 11) попередило ОСОБА_2
про те, що розпорядженням голови
Залізничної районної адміністрації
від 02.08.2013 року № 487 зобов'язано її в
термін до 01.10.2013 року демонтувати
самочинно встановлену на землях
комунальної власності міста прибудову
2.0х6.0 м. Аналогічне попередження ОСОБА_2
було направлено 20.09.2013 року (а.с. 12).

Із представленої відповідачем
(позивачем за зустрічним позовом) копії
технічного паспорта на квартиру (а.с. 36)
встановлено, що в такому наявні
примітки про відсутність дозвільних
документів на здійснення добудови, а
відтак, така добудова є самочинною.

Постановою № 43 від 24 лютого 2008 року (а.с.
65) ОСОБА_2 була притягнута до
адміністративної відповідальності за
ст. 150 КУпАП за самочинне будівництво
балкону, розміром 2.0х6.0 м за адресою:
АДРЕСА_1 і на неї було накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 30 гривень, який вона в
добровільному порядку сплатила, що
підтверджується копією квитанції (а.с.
66).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
зазначає про те, що дійсно протягом
1996-1997 року проводила реконструкцію
квартири шляхом облаштування балкону і
відповідно у 2008 році була притягнута до
адміністративної відповідальності за
самочинне будівництво балкону.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів
доходить висновку, що сторони у справі
визнали, що балкон побудовано
самочинно.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Документів, які б свідчили про надання
відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки
під будівництво балкону та дозволу на
виготовлення технічної документації
на забудову, нею не надано.

В силу ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Матеріалами справи достовірно
встановлено, що балкон, розміром 2.0х6.0 м.
за адресою АДРЕСА_1 збудовано на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, будівництво проводилось
самочинно, а відтак, відповідно до
положень ст.376 ЦК України підлягає
знесенню.

Задовольняючи позовні вимоги про
демонтаж самочинно здійсненої
прибудови до належної відповідачці
квартири та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову про визнання права
власності на прибудову, суд правильно
виходив з положень ст.31 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та ст.24 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
відповідно до яких надання дозволу на
будівництво об'єктів містобудування
здійснюється виконавчими комітетами
відповідних рад, та для вирішення
питання про визнання за особою права
власності на об'єкт нерухомого майна в
тому разі, коли в прийнятті такого
об'єкта в експлуатацію відмовлено,
обов'язковою умовою є дотримання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, необхідних для прийняття в
експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта на земельній
ділянці, яка не була відведена для цієї
мети.

Крім того, як встановлено матеріалами
справи, відповідачка у встановленому
законом порядку розпорядження
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради від 02.08.2013 року,
яким відповідачку зобов'язано
демонтувати прибудову на фундаменті
розміром 2,0х6.0 м., самочинно влаштовану
на земельній ділянці, що відноситься до
комунальної власності, не оскаржувала.

З урахуванням встановленого, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про задоволення первісного
позову та відмову у зустрічному позові.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються наведеним вище та на
висновки суду не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З огляду на зазначені вище обставини,
апеляційний суд доходить висновку, що
суд першої інстанції дав належну
оцінку всім обставинам і доказам у
справі в їх сукупності та ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні й апеляційну скаргу на
оскаржене рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 22 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Мельничук О.Я.

Тропак О.В.