Справа № 295/3963/14-ц
РІШЕННЯ

22.05.2014 р.
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира
у складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі Зоренко Т.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1,

АДРЕСА_1,

до ОСОБА_2,

АДРЕСА_2,

про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2014 р. позивач звернулась до суду із
вищенаведеним позовом про розірвання
шлюбу, в якому зазначила, що із 12.03.2007 р.
перебуває в офіційно зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, від якого
сторони мають спільного
неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 Заявлені вимоги ОСОБА_1
мотивувала тим, що їхнє подружнє життя
не склалося через різні погляди на
сімейне життя, шлюбні обов'язки та
несумісність характерів. Вказала, що
шлюбних стосунків сторони не
підтримують починаючи вже з грудня 2013
року, крім того спільного господарства
не ведуть. Примирення вважає неможливе,
оскільки ні хто із сторін цього не
бажає.

У судове засідання 22.05.2014 р. сторони не
з'явились, надали суду заяви, в яких
просять розглядати справу за їх
відсутності. У поданій заяві позивач
позов підтримала, просила
задовольнити, відповідач позовні
вимоги визнав повністю та проти
задоволення даного позову не
заперечував. /а.с. 11/

Так, згідно норм ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову, суд
за наявності для того законних підстав,
ухвалює рішення про його задоволення.

Враховуючи, що у матеріалах справи є
достатньо доказів про взаємовідносини
сторін, розгляд справи відбувся у
відсутності учасників процесу згідно
до ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Відповідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у
зв'язку із неявкою сторін у судове
засідання, фіксування судового процесу
з допомогою звукозаписувального
засобу не здійснювалось. /а.с. 12/

Суд оцінивши докази по справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, приходить до висновку, що
позов підлягає задоволенню, виходячи
із наступних підстав.

Згідно до норм ст. 51 Конституції
України та ст. 24 Сімейного Кодексу
України шлюб ґрунтується на вільній
згоді дружини і чоловіка, примус до
шлюбу не допускається.

У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України
кожен з подружжя має право припинити
шлюбні відносини. Примушування до
збереження шлюбних відносин є
порушенням права чоловіка, дружини на
свободу та особисту недоторканість.

Вивчивши доводи позивача, викладені у
позовній заяві, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступні
юридичні факти та відповідні їм
правовідносини.

Сторони перебувають у зареєстрованому
шлюбі, який як вбачається зі змісту
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1,
укладено 12.03.2005 р. відділом реєстрації
актів цивільного стану Житомирського
міського управління юстиції за актовим
записом № 356. Після одруження дружині
присвоєно прізвище «ОСОБА_1». /а.с. 3/

Згідно копії свідоцтва про народження
серії НОМЕР_2 встановлено, що сторони є
батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 4/

Сторони припинили шлюбні відносини із
грудня 2013 через те, що мають різні
погляди на сімейне життя, обов'язки та
побут. Подальше збереження шлюбу не
відповідає їх інтересам.

Беручи до уваги ступінь конфліктних
відносин та причини припинення шлюбних
відносин, суд вважає, що вживати
заходів щодо примирення подружжя не
доцільно.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання за позовом одного з
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до ст. 110 цього Кодексу. У
відповідності з ч. 2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них.

Приймаючи до уваги наявність
неповнолітньої дитини, обставини життя
подружжя, суд вважає за доцільне згідно
положень ст. 112 Сімейного кодексу
України шлюб розірвати, оскільки
подружні стосунки фактично
припинились, спільного господарства
сторони не ведуть, збереження шлюбу
суперечить їхнім інтересам, що має
істотне значення у даній справі.

Виходячи з інтересів малолітньої
дитини, суд вважає за доцільне залишити
її на подальше проживання при матері.

Оскільки позивач не заявляла вимоги
про стягнення із відповідача судових
витрат, суд, керуючись принципом
диспозитивності цивільного
судочинства, закріпленим статтею 11 ЦПК
України, не вирішує питання про
розподіл судових витрат згідно норм
статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 158, 169, 174, 212-215 ЦПК
України та ст.ст. 104-105, 110, 112, 114, 115
Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Шлюб, що зареєстрований 12.03.2005 р.
відділом реєстрації актів цивільного
стану Житомирського міського
управління юстиції, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за відповідним
актовим записом у Книзі реєстрації
шлюбів під № 356 - розірвати.

Малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
залишити на подальше проживання із
матір'ю - ОСОБА_1.

Відповідно вимог ст. 115 СК України, дане
рішення суду після набрання ним
законної сили надіслати до органу
державної РАЦСу за місцем ухвалення
рішення для внесення відомостей до
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян.

Шлюб припиняється у день набрання
чинності даного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через суд першої інстанції
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 (десяти) днів із дня його
проголошення, особи які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 (десяти)
днів із дня отримання копії даного
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
В.О. Корицька