У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про стягнення кредитної
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») звернулось до
суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог
зазначило, що 15 травня 2007 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого остання отримала кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії з лімітом 151500,00 доларів США з
виплатою 12,85 % річних строком до 15
травня 2027 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 15 травня 2007 року між банком
та ОСОБА_8 було укладено договір поруки.
13 квітня 2009 року сторони уклали
додаткову угоду до кредитного договору
про зміну умов погашення кредиту.

Посилаючись на те, що боржник не
виконує свої кредитні зобов'язання, в
результаті чого станом на 09 жовтня 2012
року допустив заборгованість у розмірі
144156,30 доларів США, що в перерахунку
становить 1152241,33 грн, банк просив суд
стягнути вказану заборгованість з
боржника та поручителя.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 04
грудня 2013 року, позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8
на користь публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 144156,30 доларів США, що в
гривневому еквіваленті становить
1152241,33 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 жовтня 2013 року та ухвали
апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року і направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Судами встановлено, що 15 травня 2007 року
між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 було
укладено кредитний договір №
014/5636/74/55377, за умовами якого остання
отримала кредит у вигляді не
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом 151500,00 доларів США з виплатою 12,85
% річних строком до 15 травня 2027 року.

15 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль», правонаступником якого є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_8 було укладено договір поруки, за
умовами якого останній взяв на себе
зобов'язання перед банком відповідати
за виконання кредитних зобов'язань
ОСОБА_7

13 квітня 2009 року з метою зменшення
фінансового навантаження на
позичальника банк та ОСОБА_7 уклали
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору про зміну умов погашення
(реструктуризацію) кредиту.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_7 належним
чином не виконує свої кредитні
зобов'язання в результаті чого станом
на 09 жовтня 2012 року допустила кредитну
заборгованість, яка підлягає стягненню
солідарно з відповідачів у розмірі
144156,30 доларів США і складається із
заборгованості зі сплати кредиту,
заборгованості зі сплати відсотків та
пені. При цьому, пеню суди вважали за
можливе стягнути за період з 16 квітня
2010 року по 16 вересня 2012 року.

Проте, з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (частина 1
статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині 1 статті 509 ЦК
України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судами встановлено, що поряд зі
встановленням строку дії договору
сторони встановили і строки виконання
боржником окремих зобов'язань
(внесення щомісячних платежів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з частиною 3 статті
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Разом з тим, відповідно до заяви від 16
жовтня 2013 року ОСОБА_7 просила
суд на підставі статті 258 ЦК України
застосувати наслідки спливу строку
позовної давності щодо вимог банку про
стягнення з відповідачів пені за
прострочення погашення кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК
України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм статті 266, частини 2
статті 258 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що стягнення неустойки
(пені, штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначилися з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
перевірили та не спростували доводи
ОСОБА_7 відносно застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, а тому дійшли передчасного
висновку про задоволення позовних
вимог повністю.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 жовтня 2013 року та ухвала
апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року підлягають скасуванню з
підстав, передбачених статтею 338 ЦПК
України, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик