АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2529/14 Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 643/1501/13-ц Задорожна А.М.
Категорія : договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договорів поруки припиненими, скасування заборони відчуження та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 17 травня 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти 40 000 доларів США. З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, 17 травня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договори поруки. Також у той же день був укладений іпотечний договір №М-9/126/2-073, згідно якого позивачка передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

13.11.2007 року між Банком і ОСОБА_3, без згоди позивача (як поручителя) було укладено додаткову угоду № 2 про зміну п.3.1 кредитного договору про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 14% до 17%. Внаслідок зміни відсоткової ставки значно збільшився обсяг відповідальності позивачки як поручителя, що є порушенням положень ст.559, 598 ЦК України.

Враховуючи викладене позивачка вважала, що, скільки, Банк не довів до відома поручителя про зміну умов кредитного договору, не одержав у нього письмової згоди, відбулось збільшення відповідальності позивачки, що є підставою для визнання договору поруки та іпотечного договору припиненими і скасуванню заборони відчуження, про що остання і просила суд у своєму позові.

Представник відповідача позов не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом в обґрунтування якого вказав, що дійсно 17.05.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено з кредитний договір, відповідно до якого остання отримала від Банку кредит в сумі 40 000 доларів США. Поручителем перед Банком за своєчасне і належне виконання обов'язків виступила ОСОБА_2, яка у той же день уклала з Банком договір поруки №М-9/126/2-07-П, а також уклала іпотечний договір №М-9/126/2-07-3, згідно якого передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1. 13.11.2007 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 про зміну п.3.1 кредитного договору про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 14% до 17%, але, на збільшення відсотків за користування кредитом згоди поручителя, тобто, ОСОБА_2 не було потрібно, що передбачено п.2.2 Договору поруки та п.3.6 кредитного договору.

Позичальник ОСОБА_3 свої обов'язки належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 12.02.2013 року виникла заборгованість у розмірі 1235178 гр. 99 коп.

За таких обставин ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» просило стягнути заборгованість у зазначеної сумі з ОСОБА_2, як з поручителя і звернути стягнення на предмет іпотеки (квартиру) шляхом надання Банку права її продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 175740 гр.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано договір поруки №М-9/126/2-07-П від 17 травня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 - припинений.

Визнано іпотечний договір №м-9/126/3-07-3 від 17 травня 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В., зареєстровану в реєстрі за №1652, - припиненим.

Скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, накладену при посвідчені договору іпотеки №м-9/126/3-07-3 від 17 травня 2007 року.

У задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - ОСОБА_3, - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», звернувся на нього з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати зазначене рішення та постановити по справі нове рішення, яким у первісному позові ОСОБА_2 - відмовити, а зустрічні позовні вимоги Банку - задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд першої інстанції ухвалив|постановивши| рішення з додержанням| вимог| матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як встановлено по справі, 17 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти 40 000 доларів США. З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, 17 травня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договори поруки. Також у той же день був укладений іпотечний договір №М-9/126/2-073, згідно якого позивачка передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, відповідно до положень якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підстави припинення зобов'язання визначені законодавцем у статті 598 ЦК України.

Правовідносини, що стосуються поруки, регулюються параграфом 3 глави 49 ЦК України.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За правилами ст. 559 ЦК України, якою встановлені спеціальні підстави припинення поруки та на яку послався суд першої інстанції, задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_2, порука, що як зазначалося вище, має акцесорний характер, припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина 1 вказаної правової норми).

Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Як роз'яснено в п. 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до п. 4.4 договору поруки, внесення змін і доповнень у Кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності Поручителя, не допускається без узгодження з Поручителем.

Як вбачається з матеріалів справи13.11.2007 року між Банком і ОСОБА_3, без згоди позивача (як поручителя) було укладено додаткову угоду №2 про зміну п.3.1 кредитного договору про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 14% до 17%. Внаслідок зміни відсоткової ставки значно збільшився обсяг відповідальності позивачки як поручителя, що є порушенням положень ст.559,598 ЦК України.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача ОСОБА_2 та визнання договору поруки №М-9/126/2-07-П від 17 травня 2007 року припиненим з моменту укладення додаткової угоди, тобто з 13.11.2007 року.

Крім того, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що Іпотечний договір №М-9/126/2-07-3 від 17.05.2007 року припинив свою дію, у зв'язку з укладення 13.11.2007 року додаткової угоди №2 до кредитного договору №М-9/126-07-МФ від 17 травня 2007 року, відповідно до умов якої було збільшено відсоткова ставка за користування кредитом, тобто Іпотечний договір є припиненим з 13.11.2007 року.

Відповідно до п. 2 Іпотечного договору №М-9/126/2-07-3 від 17.05.2007 року, зазначена квартира була передана в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором №М-9/126-07-МФ від 17.05.2007 року на 40000 доларів строком до 17 травня 2022 року, а також процентів за користування Кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 14% річних, а також комісійної винагороди за Основним зобов'язанням, неустойки за цим договором або за Основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

У випадку зміни сторонами Основного зобов'язання, в тому числі процентної ставки за користування Кредитними ресурсами, Іпотекодавець зобов'язується невідкладно укласти з Іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору.

Матеріали цивільної справи не містять підтвердження того, що Банком було доведено до відома позивача, який в Іпотечному договорі виступає майновим поручителем про зміну умов кредитного договору на що отримав відповідну згоду у вигляді оформлення доповнення, що нотаріально посвідчується на продовження іпотечного договору на нових умовах, що пов'язані зі збільшенням його відповідальності та терміну майнової поруки, зазначені обставини припиняють дію договору іпотеки.

Відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку, при цьому зміна відсоткової ставки не вносилось змінами до Іпотечного договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини по справі, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив докази, які були досліджені в судовому засіданні і дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» - відхилити

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою апеляційної інстанції законної сили.

Головуючий суддя:

Судді -