Справа № 372/693/14-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/6007/14 Доповідач у 2
інстанції ІвановаКатегорія 19
УХВАЛА

Іменем України

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Обухівського районного суду
Київської області від 09 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про визнання договору
купівлі продажу автомобіля недійсним,
в обґрунтування якого зазначав, що
28.02.2009 року між ним та відповідачкою
ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час
якого 02.05.2012 року подружжям було
придбано автомобіль марки «Рено
Трафік» 2006 року випуску реєстраційний
номер НОМЕР_1 та здійснено його
реєстрацію на ім'я відповідачки ОСОБА_2

Далі позивач зазначив, що відповідачка
ОСОБА_2 без його згоди 23.07.2013 року
відчужила автомобіль, який є спільною
сумісною власністю подружжя
відповідачу ОСОБА_5, уклавши договір
купівлі - продажу спірного автомобіля.

Таким чином, позивач посилаючись на те,
що автомобіль який є предметом
спірного договору купівлі-продажу є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя у зв'язку з чим не міг бути
відчужений без його згоди, просив
визнати недійсним договір купівлі -
продажу спірного автомобіля.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 09 вересня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову.

Посилається, що суд не врахував
положення ст.65 Сімейного Кодексу
України що у разі укладення одним із
подружжя без згоди іншого договору він
повинен бути визнаний недійсним.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
пояснення учасників, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції в повному обсязі не
виконані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
кошти в розмірі 15000 доларів США, за які
був придбаний предмет спірного
договору купівлі-продажу, не є спільною
сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він не відповідає вимогам
матеріального закону.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони, позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 28.09.2009 року (а.
с. 15).

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 03 жовтня 2013 року
шлюб між цими сторонами було розірвано
(а. с. 28-33).

Під час шлюбу, 05.05.2012 року сторонами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано
автомобіль марки «Рено Трафік», 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 15000 доларів США, який
зареєстровано на відповідачку ОСОБА_2

Зазначені кошти були позичені
відповідачкою у ОСОБА_6

23.07.2013 року відповідачка ОСОБА_2
відчужила спірний автомобіль
відповідачу ОСОБА_5, що підтверджується
довідкою-рахунком від 23.07.2013 року № 917338
(а.с. 16).

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 грудня 2013 року було
скасовано рішення Обухівського
районного суду Київської області від 03
жовтня 2013 року в частині задоволення
вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права
особистої власності на спірний
автомобіль і в цій частині ухвалено
нове рішення про відмову в позові
(а.с.33).

Таким чином, апеляційним судом
встановлено, що спірний автомобіль не є
особистою власністю відповідачки
ОСОБА_2

Зазначені обставини підтверджені
матеріалами справи та фактично не
заперечуються сторонами.

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу
передбачено, що при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого із подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
посвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язок для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використовується в інтересах сім'ї.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою і
шостою ст. 203 ЦК України, зокрема
правочин не може суперечити Цивільному
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не надав належної оцінки обставинам
справи про те, що спірний автомобіль
був спільною сумісною власністю ОСОБА_1
та ОСОБА_2, та не врахував, що згідно з
вимогами закону вчинені одним із
подружжя договори, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також договори
стосовно цінного майна, мають бути
укладені за згодою другого із подружжя.

Таким чином, оскільки проданий
автомобіль є цінним майном та угода на
його відчуження потребує письмової
згоди іншого із подружжя, а таку згоду
позивач не надавав, колегія суддів
погоджується з доводами апелянта про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права, що
має суттєве значення для правильного
вирішення спору і в силу ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення із ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

З огляду на це, оскільки позовні вимоги
задоволено, судові витрати слід
стягнути з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 09 вересня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля марки
«Рено-трафік», 2006 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2, від 23.07.2013
року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, з кожного на користь ОСОБА_1
судові витрати у розмірі 182 (сто
вісімдесят два) грн. 70 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :