Номер провадження: 22-ц/785/9410/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Виноградова Л. Є.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Виноградової Л.Є.

суддів
Кононенко Н.А.,

Сегеди С.М.,

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі справу за
позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
житлово - експлуатаційної контори
дочірнє підприємство ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів», треті особи
- КП «Міське агентство з приватизації
житла», ОСОБА_7, Малиновський РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, Орган
опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на житло
недійсним, про вселення та визначення
порядку користування житловим
приміщенням, зміну умов договору найму
жилого приміщення за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 30 вересня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, вказуючи,
що батьки позивачки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в
1973 році від Одеського заводу
керамічних виробів отримали на всіх
членів сім'ї в складі п'яти чоловік
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1. На
підставі ордеру від 15 серпня 1973 року
вони вселилися у вказану квартиру, де і
проживають з 1973 року, а саме: вона,
ОСОБА_3, зареєстрована з 14 жовтня 1985
року, її донька ОСОБА_7, її син ОСОБА_10,
її брат ОСОБА_11, її сестра -
відповідачка ОСОБА_4, її діти ОСОБА_5 та
ОСОБА_6. Відповідальним наймачем була
їхня мати - ОСОБА_12, яка померла в1994
році. При цьому, позивачка вказала, що
вона лише тимчасово мешкала разом зі
своєю сім'єю в смт. Раухівка
Березівського району Одеської області,
у зв'язку з переводом її чоловіка на
нове місце проходження військової
служби. Проте, після розірвання шлюбу,
вона з 2003 року проживає в батьківській
квартирі АДРЕСА_1. На теперішній час у
вказаній квартирі АДРЕСА_1 проживають:
вона - ОСОБА_3, її донька - ОСОБА_7, її
сестра - це відповідачка ОСОБА_4,
чоловік та її двоє дітеі син ОСОБА_5 та
донька ОСОБА_6. На початку грудня 2013
року їй стало відомо, що її сестра -
відповідачка ОСОБА_4 приватизувала на
себе та своїх дітей зазначену, спірну
квартиру державного житлового фонду, а
саме: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
в якій вона постійно проживає з
донькою. На думку позивачки, на момент
приватизації у відповідачів було
відсутнє право на повну безоплатну
приватизацію спірної квартири. При
цьому, позивач вказала, що спірна
квартира є чотирикімнатною, жилі
кімнати в квартирі є окремими, площа
житлових приміщень у спірній квартирі
становить 47,00 кв.м., а загальна площа
становить 62,40 кв.м., в перерахунку на 4-х
осіб, які в ній проживають, на кожного
припадає 11,75 кв.м., а тому, на думку
позивачки, задоволення її позову, в
якому вона просить закріпити за нею
кімнату 8,2 кв.м., не порушить права тих
чи інших мешканців квартири.

Позивач вказала, що у неї та
відповідачів виникли та тривають
неприязні стосунки через те, що
відповідачі не визнають за нею
самостійного права на користування
квартирою та відмовляються надати їй
згоду на реєстрацію у вказаній
квартирі, від поділу її та участі
позивачки в приватизації квартири та
перешкоджають їй здійснити свої права
на спірну квартиру.

ОСОБА_3 вказала, що вона та її донька
веде в цій квартирі своє господарство
окремо від відповідачів, оскільки, у
них з особами, які мешкають у
зазначеній квартирі, склалися
неприязні стосунки, зокрема, з сестрою
ОСОБА_4, яка, на думку позивачки, створює
нестерпні умови для її проживання у
квартирі та встановлює «свої правила
користування квартирою» та приховала
від неї приватизацію квартири і не
надає їй згоду на реєстрацію за її
місцем постійного проживання, тобто в
квартирі АДРЕСА_1.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3
просила суд визнати недійсним
розпорядження органу приватизації
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради за № 240281 від
11.11.2013 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 в спільну часткову власність в
рівних частках ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;
визнати недійсним Свідоцтво про право
власності на житло, видане органом
приватизації Департаменту міського
господарства Одеської міської ради № 3
- 29750 від 11.11.201З року про передачу
квартири АДРЕСА_1 в спільну часткову
власність в рівних частках:
ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6; вселити її -
ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1; визначити
порядок користування квартирою
АДРЕСА_1, виділивши їй - ОСОБА_3, у
користування кімнату площею 8,2 кв.м, а
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 житлові кімнати
загальною площею 38,8 кв.м, а інші
підсобні приміщення: коридор площею 4,6
кв.м, ванну кімнату площею 2,2 кв.м,
вбиральню площею 1,2 кв.м, вбудоване
приміщення площею 0,8 кв.м, кухню площею
5,7 кв.м.- залишити у спільному
користуванні сторін; змінити умови
договору найму жилого приміщення
квартири АДРЕСА_1, а саме: зобов'язати
Житлово - експлуатаційну контору
(дочірнє підприємство ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів ») укласти з
нею - ОСОБА_3 окремий договір найму
житлового приміщення - квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 30 вересня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
судом норм процесуального та
матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в апеляційній скарзі доводи,
судова колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» наймачі квартир
(будинків) державного житлового фонду
та члени їх сімей, які постійно
проживають у квартирі разом із
наймачем або за якими зберігається
право на житло, мають право на
приватизацію займаних квартир шляхом
передачі їм цих квартир в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, на підставі рішення
відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у
поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК
України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Відмовляючи в позові, суд обґрунтовано
виходив з того, що позивачка після
виїзду на постійне проживання до
іншого населеного пункту 09.04.1993 року в
квартиру АДРЕСА_2 не поновила своє
право користування квартирою АДРЕСА_1,
оскільки згоду всіх членів сім'ї
наймача - відповідачів на вселення не
отримала, тому проживала в ній в якості
тимчасового жильця.

Цей висновок суду підтверджується
довідкою № 358 від 19.11.2013 року, виданою
житлово - експлуатаційною конторою
дочірнього підприємства ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів» ОСОБА_13 про
те, що ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_10 виписані
з квартири АДРЕСА_1 09.04.1993 року (а.с. 9 т.1),
довідкою № 520 від 29.08.2013 року виданої
житлово - експлуатаційною конторою
дочірнього підприємства ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів»ОСОБА_4 про
те, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають та
зареєстровані тільки ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 (а.с. 53 т.1), розпорядженням органу
приватизації від 11.11.2013 року № 240281 про
передачу в часткову власність квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с. 55 т.1), листом
житлово - експлуатаційної контори
дочірнього підприємства ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів» з проханням
директору департаменту міського
господарства Одеської міської ради на
оформлення приватизації на ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 109 т.1), свідоцтвом
про право власності на житло від 11.11.2013
року, виданим Департаментом міського
господарства Одеської міської ради
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 56 т.1),
розпорядженням №4 від 04.09.2013 року
житлово - експлуатаційної контори
дочірнього підприємства ТОВ «Одеський
завод керамічних виробів» про
відкриття особистого рахунку на ім'я
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 114 т.1),
копією паспорту на ім'я ОСОБА_7,
виданного 02.06.2004 року Березівським РВ
УМВС України в Одеській області про
реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 235
т.1), копією паспорту ОСОБА_3, виданого
31.07.2009 року Березівським РВ УМВС
України в Одеській області про
реєстрацію 14.04.1993 року в квартирі
АДРЕСА_2 і зняття з реєстрації 04.12.2013
року (а.с. 236 т.1), довідкою Раухівської
селищної ради Березівського району,
Одеської області № 704/02-23 від 29.09.2014
року про реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі
АДРЕСА_2 з 14.04.1993 року по 04.12.2013 року(а.с.
55 т.2).

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачка набула право на спірне житло
в квартирі АДРЕСА_1, оскільки постійно
в ній проживала, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи і
судових засіданнях, тому що доказів
того, що після виїзду на інше постійне
місце проживання, ОСОБА_3 вселилася в
квартиру АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї
на постійне проживання і не зберігала
за собою право на квартируАДРЕСА_2, не
мається.

Крім того,в позовних заявах ОСОБА_3О
вказує, що спільного господарства з
відповідачами позивачка не мала, а
проживала окремою сім'єю зі своєю
дочкою ОСОБА_7, тобто членами сім'ї
відповідачів ОСОБА_3 не була.

Сам по собі факт розірвання шлюбу між
ОСОБА_14 та ОСОБА_13 12.05.2006 року (а.с. 10, т.1)
не свідчить про набуття права
користування спірною квартирою та
втрату права користування квартирою
АДРЕСА_2 .

Що стосується допиту апеляційним судом
свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, то з
показань цих свідків не вбачається, що
позивачка отримала згоду та посилилася
в спірну квартиру на постійне місце
проживання, як член сім'ї своєї сестри і
набула рівне право користування
спірною квартирою разом з іншими
членами сім'ї.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона набула
права на спірне житло, оскільки ця
квартира була отримана її батьками з
урахуванням її і мати усно заповідала
квартиру своїм дітям, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
тому що на час вселення позивачки її
батьки вже померли, спірна квартира не
була приватизована, а згоду
відповідачів на постійне проживання в
цій квартирі ОСОБА_3 не отримала.

Судова колегія вважає, що підстав для
скасування рішення суду не вбачається,
доводи апеляційної скарги не
спростовують рішення суду, до того ж
згідно ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України,
ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 30 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда