У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» на заочне рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 24 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 23 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» (далі -
ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду
із позовом до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 19 листопада 2007 року
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 уклали
кредитний договір № б/н, за умовами
якого позивач зобов'язувався надати
відповідачу овердрафт за допомогою
платіжної картки на загальну суму 5000,00
грн для розрахунків за товари чи
послуги, що придбаваються ним у
суб'єктів господарювання, та інших
операцій, що не заборонені діючим
законодавством. За умовами кредитного
договору ОСОБА_6 зобов'язався щомісяця
здійснювати погашення частини суми
кредитної заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідач не
провів жодного платежу протягом строку
дії платіжної картки на погашення
заборгованості, в результаті чого у
останнього виникла кредитна
заборгованість по тілу кредиту в
розмірі 5000,00 грн, заборгованість по
відсотках за користування кредитом в
сумі 19958,69 грн, заборгованість по
комісії за користування кредитом в
розмірі 11925,00 грн, заборгованість зі
сплати штрафних санкцій в розмірі 500,00
грн та 1844,18 грн, які позивач просив суд
стягнути на свою користь з відповідача.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 24 лютого 2014
року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 23 травня 2014 року скасовано
заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 24 лютого 2014
року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування заочного
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 24 лютого 2014 року та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 23 травня 2014 року і
ухвалення нового рішення про
задоволення позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (частина 1
статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині 1 статті 509 ЦК
України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (стаття 510 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 19 листопада 2007
року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6
уклали кредитний договір № б/н, за
умовами якого позивач зобов'язувався
надати відповідачу овердрафт за
допомогою платіжної картки на загальну
суму 5000,00 грн для розрахунків за товари
чи послуги, що придбаваються ним у
суб'єктів господарювання, та інших
операцій, що не заборонені діючим
законодавством.

За умовами кредитного договору ОСОБА_6
зобов'язався щомісяця здійснювати
погашення частини суми заборгованості
за кредитною лінією, яка виникла за
попередній звітний місяць, а також
здійснювати погашення в повному обсязі
заборгованості за овердрафтом, яка
виникла за попередній звітний місяць,
сплачувати всю суму процентів,
нарахованих за користування кредитною
лінією та/або овердрафтом за
попередній звітній місяць, та всю суму
пені, яка нарахована за попередній
звітній місяць у разі порушення
строків сплати заборгованості та
процентів за користування кредитною
лінією та/або овердрафтом.

Також судами встановлено, що умовами і
правилами надання банківських послуг
передбачено обов'язок позичальника
погасити кредит не пізніше останнього
дня місяця, вказаного у платіжній
картці. Банку надано право вимагати
дострокового виконання зобов'язання в
разі порушення боржником умов
договору.

Згідно з розрахунку заборгованості за
договором б/н від 19 листопада 2007 року,
укладеним між сторонами, станом на 17
вересня 2013 року загальна сума
кредитної заборгованості відповідача
складала 39227,87 грн.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до положень Закону України «Про захист
прав споживачів» ОСОБА_6 отримав
споживчий кредит, а оскільки
відповідно до пункту 7 частини 11 статті
11 Закону України «Про захист прав
споживачів» кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк якого минув,
позовні вимоги банку до відповідача
задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
застосовуючи положення пункту 7
частини 11 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», суд першої
інстанції не врахував, що дані
положення, яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, необхідно застосовувати у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону, яка
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується, оскільки вони
узгоджуються із правовою позицією,
висловленою в постанові Верховного
Суду України від 20 листопада 2013 року №
6-126цс13, яка в силу статті 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для судів України.

Однак, з висновками суду апеляційної
інстанції про відмову в позові у
зв'язку із застосуванням до спірних
правовідносин положення статей 256, 267
ЦПК України не можна погодитись з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК
України).

Як встановлено судами, відповідно до
пункту 5.4 правил користування
платіжною карткою граничний строк дії
картки (місяць і рік) указано на ній і
вона дійсна до останнього календарного
дня такого місяця, строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця
вказаного на картці (поле MONTH), жодних
платежів платежів не було здійснено, а
дія картки закінчилась 11 листопада 2009
року.

В той же час позов подано 02 жовтня 2013
року.

Відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК
України), а не закінченням строку дії
договору (правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
19 березня 2014 року № 6-146цс14).

Однак, наслідки спливу позовної
давності визначені статтею 267 ЦК
України.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Матеріали справи не містять доказів
надання відповідачем заяви про
застосування строку позовної давності
у справі.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанцій у порушення статей 213, 214, 303, 316
ЦПК України на зазначене уваги не
звернули, не в повній мірі визначились
з характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, зокрема, не врахували, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі. Тому
висновок суду апеляційної інстанції
про відмову в позові з підстав пропуску
позивачем строку позовної давності, за
відсутності заяви відповідача про
застосування вказаного строку, є
передчасним.

Враховуючи зазначене, неповно
з'ясувавши дійсні обставини справи, не
давши належної оцінки доказам, суди як
першої так і апеляційної інстанцій
допустили порушення норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи та відповідно до частини другої
статті 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень із передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 24 лютого 2014
року та рішення апеляційного суду
Львівської області від 23 травня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П.
Штелик