У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка
В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом прокурора
Свалявського району Закарпатської
області до Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
поновлення строку звернення до суду,
визнання недійсними рішень ради,
договорів купівлі-продажу та
державного акта на земельну ділянку, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_11 на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року прокурор Свалявського
району Закарпатської області
звернувся до суду з указаним позовом,
просив:

поновити строк
звернення до суду;

скасувати рішення
Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області від 25 квітня 2004 року «Про
передачу земель у приватну власність»,
відповідно до якого ОСОБА_7, ОСОБА_12,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 передано безоплатно у
власність земельні ділянки для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства в урочищі «Біласовиця»;

скасувати рішення
Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області від 29 червня 2004 року «Про
передачу земель у приватну власність»,
відповідно до якого передано ОСОБА_5,
ОСОБА_8 безоплатно у власність земельні
ділянки для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
селянського господарства в урочищі
«Біласовиця»;

скасувати рішення
Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області від 27 грудня 2003 року «Про
передачу земель у приватну власність»,
відповідно до якого передано ОСОБА_10
безоплатно у власність земельну
ділянку для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
селянського господарства в урочищі
«Біласовиця»;

скасувати договори
купівлі-продажу земельних ділянок від
30 липня 2004 року, укладені між: ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 № 4966; ОСОБА_3 та ОСОБА_5 № 4963;
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 № 4960; ОСОБА_3 та ОСОБА_7
№ 4957; ОСОБА_3 та ОСОБА_8 № 4950; ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 № 4945; ОСОБА_3 та ОСОБА_12 № 4975;
ОСОБА_3 та ОСОБА_10 № 4971;

скасувати рішення
Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області від 16 вересня 2004 року «Про
надання безоплатно у власність
земельну ділянку площею 0,0524 га в
урочищі «Біласовиця» для ведення
особистого селянського господарства в
порядку відведення ОСОБА_3;

скасувати державний
акт на право власності, виданий на ім'я
ОСОБА_3 20 жовтня 2004 року на земельну
ділянку площею 0,6124 га в урочищі
«Біласовиця» для обслуговування
житлового будинку та ведення
особистого селянського господарства.

Позовні вимоги
обґрунтовувано тим, що перевіркою
інспектора Держсільгоспінспекції в
Закарпатській області встановлено
порушення порядку щодо проведення
розпаювання земель Солочинською
сільською радою Свалявського району
Закарпатської області. При винесенні
рішення про надання у власність
земельних ділянок відповідачам
відсутні технічні матеріали, рішення
не відповідають вимогам ст. 50 Закону
України «Про землеустрій», ст. 118 ЗК
України.

Ухвалою Свалявського
районного суду Закарпатської області
від закрито провадження у справі в
частині позовних вимог до ОСОБА_12 на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Свалявського
районного суду Закарпатської області
від 22 серпня 2013 року в позові
відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Закарпатської області від 24
квітня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову
частково. Визнано незаконними та
скасовані рішення Солочинської
сільської ради Свалявського району
Закарпатської області від 25 квітня 2004
року «Про передачу земель у приватну
власність», відповідно до якого ОСОБА_7,
ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_6 передано
безоплатно у власність земельні
ділянки для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
селянського господарства в урочищі
«Біласовиця»; рішення Солочинської
сільської ради Свалявського району
Закарпатської області від 29 червня 2004
року «Про передачу земель у приватну
власність», відповідно до якого
передано ОСОБА_5, ОСОБА_8 безоплатно у
власність земельні ділянки для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства в урочищі «Біласовиця»;
рішення Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області від 27 грудня 2003 року «Про
передачу земель у приватну власність»,
відповідно до якого передано ОСОБА_10
безоплатно у власність земельну
ділянку для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
селянського господарства в урочищі
«Біласовиця»; рішення Солочинської
сільської ради Свалявського району
Закарпатської області від 16 вересня 2004
року «Про надання безоплатно у
власність земельну ділянку площею 0,0524
га в урочищі «Біласовиця» для ведення
особистого селянського господарства в
порядку відведення ОСОБА_3; скасовано
державний акт на право власності,
виданий на ім'я ОСОБА_3 20 жовтня 2004 року
на земельну ділянку площею 0,6124 га в
урочищі «Біласовиця» для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства. В іншій частині позову
відмовлено.

У касаційній скарзі
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи
касаційної скарги та заперечення
прокурора Свалявського району
Закарпатської області, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із безпідставності
позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову частково,
апеляційний суд виходив із порушення
порядку проведення розпаювання земель
Солочинською сільською радою
Свалявського району Закарпатської
області. Відповідачі не були
користувачами земельних ділянок, а
тому повинні були отримати їх
відповідно до ч. ч. 6-10 ст. 118 ЗК України.

Відмовляючи у визнанні недійсними
договорів купівлі-продажу, апеляційний
суд виходив із того, що належним
способом захисту порушеного права
власності в цій ситуації є
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом пред'явлення
віндикаційного позову.

Із висновками суду першої та
апеляційної інстанції погодитися не
можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що перевіркою
інспектора Держсільгосінспекції в
Закарпатській області виявлено
порушення порядку проведення
розпаювання земель.

Під час проведення перевірки
встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_13,
ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 звернулися до
Солочинської сільської ради
Свалявського району Закарпатської
області з заявами про передачу їм у
власність земельних ділянок в урочищі
«Біласовиця» відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.
118 ЗК України. у порушення вимог ст. ст. 1,
9, 13 Закону України «Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)», Указу Президента від 8
серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок
паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організація» вони не надали
сертифікати на право отримання пайових
земель.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)» (далі - Закон) право на земельну
частку (пай) мають колишні члени
колективних сільськогосподарських
підприємств, сільськогосподарських
кооперативів, сільськогосподарських
акціонерних товариств, у тому числі
створених на базі радгоспів та інших
державних сільськогосподарських
підприємств, а також пенсіонери з їх
числа, які отримали сертифікати на
право на земельну частку (пай) у
встановленому законодавством порядку.

Згідно із ч. ч. 1, 3-4 ст. 9 Закону розподіл
земельних ділянок у межах одного
сільськогосподарського підприємства
між власниками земельних часток (паїв),
які подали заяви про виділення
належних їм земельних часток (паїв) у
натурі (на місцевості), проводиться
відповідною сільською, селищною,
міською радою чи районною державною
адміністрацією за місцем розташування
земельних ділянок на зборах власників
земельних часток (паїв) згідно з
проектом землеустрою щодо організації
території земельних часток (паїв).

Результат розподілу земельних ділянок
між власниками земельних часток (паїв)
у межах одного сільськогосподарського
підприємства оформляється відповідним
протоколом, що підписується власниками
земельних часток (паїв), які взяли
участь у їх розподілі. До протоколу про
розподіл земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв)
додаються проект землеустрою щодо
організації території земельних
часток (паїв), список осіб, які взяли
участь у їх розподілі.

Протокол про розподіл земельних
ділянок між власниками земельних
часток (паїв) затверджується
відповідною сільською, селищною,
міською радою чи районною державною
адміністрацією і є підставою для
прийняття рішення щодо виділення
земельних часток (паїв) у натурі (на
місцевості) та видачі державних актів
на право власності на земельну ділянку
власникам земельних часток (паїв).

Відповідно до ст. 13 Закону
нерозподілені (невитребувані) земельні
ділянки за рішенням відповідної
сільської, селищної, міської ради чи
районної державної адміністрації
можуть передаватися в оренду для
використання за цільовим призначенням
на строк до моменту отримання їх
власниками державних актів на право
власності на земельну ділянку, про що
зазначається у договорі оренди
земельної ділянки, а власники
земельних часток (паїв) чи їх
спадкоємці, які не взяли участь у
розподілі земельних ділянок,
повідомляються про результати
проведеного розподілу земельних
ділянок у письмовій формі, у разі якщо
відоме їх місцезнаходження.

Апеляційним судом встановлено, що
рішення про переведення спірних
земельних ділянок до земель запасу
сільської ради відсутнє. Відповідачі
не були користувачами зазначених
земельних ділянок, тому повинні були
отримати їх в порядку, визначеному ч. ч.
6-10 ст. 118 ЗК України.

Судами також установлено, що ОСОБА_7,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_12,
ОСОБА_14, ОСОБА_6 відчужили спірні
ділянки на користь ОСОБА_3 відповідно
до договорів купівлі-продажу земельних
ділянок від 30 липня 2004 року, які
зареєстровані № 4975, № 4950, № 4945, № 4950, №
4957, № 4960, № 4963, № 4966, № 4971.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до набувача з
використання правового механізму,
установленого статями 215, 216 ЦК України.
Такий спосіб захисту можливий лише
шляхом подання віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати в набувача це
майно.

Такий висновок викладений у постанові
Верховного Суду України від 19
листопада 2014 року в справі № 6-170цс14,
який, відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Відмовляючи у визнанні недійними
договорів купівлі-продажу спірних
земельних ділянок, апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
належним способом захисту порушеного
права власності у зазначених
правовідносинах є витребування майна
від нинішнього його володільця шляхом
пред'явлення віндикаційного позову.

З огляду на викладене, доводи
касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 є
добросовісним набувачем земельних
ділянок, відсутні підстави для
припинення його права власності на
спірні земельні ділянки, передбачені
ст. 140 ЗК України є неогрунтованими.
Статтею 140 ЗК України встановлено
перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку для
випадків, коли право власності набуто в
установленому законом порядку. Разом
із тим, у справі судом установлено, що
відповідачі набули право власності на
земельні ділянки у порушення порядку
проведення розпаювання земель.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді судом апеляційної інстанції
допущені порушення норм матеріального
або процесуального права, які
передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як
підстави для скасування рішення,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_11 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 24
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник