Справа № 199/3093/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м.Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Подорець О.Б.,

при секретарі Голубніченко В.О.,

за участі представника позивача -
адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську в режимі
відеоконференції цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, та зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання розписки від 20 січня 2013 року
недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики, посилаючись на те, що між ним та
відповідачем ОСОБА_2 20 січня 2013 року
було укладено договір позики,
відповідно до якого позивач передав
відповідачу ОСОБА_2 438 000 грн., які
останній зобов'язався повернути до 30
травня 2013 року у розмірі 200 000 грн. та до
01 вересня 2013 року залишок у розмірі 238 000
грн. Оскільки до теперішнього часу
ОСОБА_2 грошові кошти не повернув,
позивач просив суд стягнути з
відповідача ОСОБА_2 суму боргу в
розмірі 438 000 грн. та судові витрати.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2
не погодився із позовом та звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою, в
якій просив суд визнати розписку від 20
січня 2013 року надану ОСОБА_2 ОСОБА_4 на
суму 438 000,00 грн. нікчемною, оскільки
фактично грошових коштів він взагалі
не отримував. Дії ОСОБА_4 свідчать про
те, що останній своїми шахрайськими
діями мав намір незаконно збагатитися.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1,
у судовому засіданні надав пояснення
аналогічні змісту позовних вимог, на
задоволенні первісного позову
наполягав, проти зустрічної позовної
заяви заперечував у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 проти задоволення первісного
позову заперечували, на задоволенні
зустрічної позовної заяви наполягали.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що він з
ОСОБА_4 домовилися про продаж АЗС.
Оскільки ОСОБА_4 просив зазначити у
договорі купівлі-продажу меншу ціну
для сплати податку в меншому розмірі,
він погодився, а тому і написав спірну
розписку про те, що він отримав грошові
кошти. Крім того, спірну розписку він
переписував з вже надрукованого тексту
і писав її під примусом, оскільки тоді
б не було укладено договір
купівлі-продажу АЗТ та по розписці про
завдаток ним ОСОБА_4 вже було передано
гроші в розмірі 188 000 грн.

Суд, вислухавши сторони, представників
сторін, допитавши свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Судом встановлено, що 20 січня 2013 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, відповідно до умов
якого позивач ОСОБА_4 передав
відповідачу ОСОБА_2 438 000 грн., про що
останнім була складена розписка.
Відповідно до розписки від 20 січня 2013
року ОСОБА_2 до 30 травня 2013 року повинен
повернути 200 000 грн., а до 01 вересня 2013
року залишок суми у розмірі 238 000 грн., що
підтверджується розпискою, наявною в
матеріалах справи.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Суд враховує, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладання
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої є
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Така правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка в силу
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Судом також встановлено, що 20 січня 2013
року відповідачем ОСОБА_2 власноруч
написано розписку про отримання від
ОСОБА_4 438 000 грн., що не заперечував і
сам відповідач ОСОБА_2 (а.с.7-8).

ОСОБА_2 не заперечував факту написання
розписки, але стверджував проте, що
грошові кошти отримані ним не були, а
відтак просив у зустрічному позові про
визнання розписки від 20 січня 2013 року
недійсною.

Загальні вимоги, дотримання яких є
необхідним для чинності правочину,
викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом
(нікчемний правочин) або якщо він не
визнаний судом недійсним (оспорювані
правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК такий правочин може бути
визнаний недійсним (оспорюваний
правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими-ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047
ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з розпискою від 20 січня 2013 року
між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позики, відповідно до
якого позивач передав відповідачу
ОСОБА_2 438 000 грн., які останній
зобов'язався повернути до 30 травня 2013
року у розмірі 20 000 грн. та до 01 вересня
2013 року залишок у розмірі 238 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

В п. 21. Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що при вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Факт написання розписки саме
відповідачем підтверджено його
особистими поясненнями наданими у
судовому засіданні. Доказів примусу до
написання розписки, відповідачем
ОСОБА_2 суду не надано.

Суд не може погодитися з посиланнями
відповідача ОСОБА_2, як на
підтвердження безгрошовості розписки
на покази свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_8,
оскільки за змістом пункту 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" не
може доводитися свідченням свідків
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину. Випадки, коли свідчення
свідків допускаються як засіб
доказування факту вчинення правочину,
прямо визначені у Цивільному кодексу
України, зокрема у частині другій
статті 937 ЦК України, частині третій
статті 949 ЦК України. Крім того,
зазначені свідки є його близькими -
колишньою дружиною та донькою.

Також суд не погоджується з
твердженнями відповідача ОСОБА_2 щодо
написання розписки в рахунок договору
купівлі-продажу АЗС, з огляду на таке.

Як вбачається із договору
купівлі-продажу АЗС від 23 січня 2013 року
він укладений між приватним
підприємцем ОСОБА_4 та приватним
підприємцем ОСОБА_2 Підписавши
зазначений договір, сторони погодили
всі істотні умови договору, в тому
числі і ціну в розмірі 171000 грн.
(а.с.64-65,66). До теперішнього часу даний
договір з питання узгодженої ціни або з
інших істотних умов, сторонами не
оскаржено, що не заперечувалося і в
судовому засіданні.

Договір позики, у вигляді розписки від
20 січня 2013 року, укладено між фізичними
особами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, із зазначення
цілій на які беруться кошти та строків
повернення, і не може розцінюватися, як
погодження між сторонами залишку
повернення коштів за договором
купівлі-продажу АЗС та земельної
ділянки.

Суд також не погоджується з
посиланнями відповідача ОСОБА_2 проте,
що якщо скласти суму погоджену в
розписці про отримання завдатку (а.с.46)
з сумами в договорах купівлі-продажу
АЗС та земельної ділянки і в розписці
від 20 січня 2013 року, то буде отримана
одна сума, оскільки дані твердження не
ґрунтуються на правовій природі
договору завдатку та договору
купівлі-продажу.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи справу, суд також звертає
увагу, що ОСОБА_2 до моменту
пред'явлення до нього позову про
повернення боргу, не оскаржував
договір позики з підстав неотримання
ним грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Заявляючи зустрічний позов, відповідач
ОСОБА_2, як на підставу позову посилався
на шахрайські дії з боку ОСОБА_4, але під
час розгляду справи відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 послався на
психологічний тиск при написанні
розписки з боку ОСОБА_4, хоча позовні
вимоги в розумінні норм цивільного
процесуального закону не уточнював,
підстави позову не змінював.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними доказами є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

З урахуванням встановлених обставин та
наданих сторонами доказів, суд
приходить до висновку про задоволення
первісного позову та відмову в
задоволенні зустрічного позову.

Згідно зі ст.88 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_2, на користь ОСОБА_4
слід стягнути понесені ним судові
витрати у вигляді сплаченого судового
збору в розмірі 3654 грн. 00 коп. Судові
витрати за зустрічним позовом віднести
на рахунок позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, за
договором позики від 20 січня 2013 року
суму в розмірі 438 000 (чотириста тридцять
вісім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, понесені
ним судові витрати у вигляді
сплаченого судового збору в розмірі 3654
(три тисячі шістсот п'ятдесят чотири)
грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання розписки
від 20 січня 2013 року недійсною -
відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом
віднести на рахунок позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_2

З повним текстом рішення суду сторони
можуть ознайомитися 10 листопада 2014
року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію судового рішення із викладом
вступної та резолютивної частин видати
учасникам процесу негайно після його
проголошення.

Суддя
О.Б.Подорець