АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1-й інстанції - Фролова І.В.
Доповідач-Чобіток А.О.
Рішення

Іменем
України

04 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Мороз Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 липня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_3,ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_2,треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_6,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання договору дарування недійсним,
усунення перешкод у користуванні
квартирою, вселення та зобов»язання
повернути майно,-

в с т а
н о в и л а:

В жовтні 2013 року позивачі
пред»явили вказаний позов до
відповідачів та зазначали, що 11
листопада 2011 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2
склали заповіт подружжя, який
посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_6.

Відповідно до цього заповіту єдиним
спадкоємцем є ОСОБА_3,а спадковим
майном є квартира АДРЕСА_1.

Після смерті ,ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_7,
яка є рідною тіткою ОСОБА_3, приватним
нотаріусом ОСОБА_6 20.01.2011 року було
накладено заборону на майно відповідно
до вимог ч.4 ст.1243 ЦК України.

30.06.2011 року ОСОБА_2 зареєстрував
позивачів в зазначеній квартирі і з
цього часу вони стали проживати в ній.

27.09.2013 року після повернення з
відпустки,вони не могли потрапити до
квартири і після виклику працівників
міліції їм стало відомо, що власником
квартири є відповідач ОСОБА_5 на
підставі договору дарування,
укладеного 23.09.2013 року між нею та
ОСОБА_2,посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу
ОСОБА_8,зареєстрованим в реєстрі за №
3130.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не мав
права розпоряджатися спадковим
майном,на яке було накладене
заборону,позивачі просили визнати
вказаний договір дарування недійсним.

В подальшому позивачі збільшили свої
вимоги та просили зобов»язати
відповідачів повернути належне їм
майно, яке знаходиться в квартирі
АДРЕСА_1, а саме: свідоцтво про
народження ОСОБА_3,свідоцтво про
народження ОСОБА_4,свідоцтво про шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,свідоцтво про
розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9,
свідоцтво про право власності на
будинок, який розташований за адресою:
АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_4,
військовий квиток на ім»я
ОСОБА_4,ощадна книжка на ім»я ОСОБА_4,
диван марки «Венетто»,холодильник
марки «Samsung no frost», пральну машину марки
«Indesit wise 8 csi»,магнітолу марки
«Soni»,пилосос марки «Samsung
vcc-6560v3g»,мікрохвильову піч марки «Panasonic
NN-GD376SZ»,масляний обігрівач,фен марки
«Philips», праску марки « Tefal»,
соковижималку марки «Braun mp»
80,вентилятор,електричний чайник «Vitek
vt-1120»,стіл - тумбу (світло бежевого
кольору), каблучку золоту вартістю-2000
грн.,грошові кошти в сумі 29 000 грн..

Крім того, просили стягнути з ОСОБА_5 на
їх користь вартість замінених ними
вікон в зазначеній квартирі у розмірі 17
900 грн., а також збитки, які вони понесли
внаслідок піднайму житла у розмірі 11200
грн. ( а.с.173-178 том 1).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року позов
задоволено частково. Вирішено
зобов»язати відповідачів повернути
позивачам майно,яке знаходиться в
квартирі АДРЕСА_1, а саме: свідоцтво про
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,свідоцтво про
розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9,
свідоцтво про право власності на
будинок, який розташований за адресою:
АДРЕСА_2,який належить ОСОБА_4,
військовий квиток на ім»я
ОСОБА_4,ощадну книжку на ім»я ОСОБА_4,
диван марки «Венетто», пральну машину
марки «Indesit wise 8 csi», пилосос марки «Samsung
vcc-6560v3g», мікрохвильову піч марки «Panasonic
NN-GD376SZ», соковижималку марки «Braun mp»,
електричний чайник «Vitek vt-1120» та
стягнути з відповідачів на користь
позивачів солідарно грошові кошти за
заміну вікон в розмірі 17 900 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі. Зазначає, що позивачами
не доведено знаходження їх майна в
спірній квартирі , так як і не доведено
факт їх проживання в квартирі з 2011 року
по вересень 2013 року. При цьому спірна
квартира наразі є власністю ОСОБА_5 з
23.09.2013 року.

Крім того, вважає, що суд вийшов за межі
заявлених позовних вимог, приймаючи
рішення про стягнення з нього коштів за
заміну вікон, оскільки такі вимоги до
нього не заявлялись.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення представника позивачів,
обговоривши доводи апеляційної скарги
, обставини справи , колегія суддів
приходить до наступного.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної часткової
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які 11
листопада 2011 року склали заповіт
подружжя, який посвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_6, відповідно до якого
належне їм на праві спільної сумісної
власності заповіли ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_7, яка є рідною
тіткою ОСОБА_3 померла.

30.06.2011 року ОСОБА_2 зареєстрував в
квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

23.09.2013 року ОСОБА_2, якому належала на
праві спільної часткової власності Ѕ
квартири АДРЕСА_1 та який 22.07.2013 року,
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом отримав у
власність Ѕ частину вказаної квартири,
належну на праві спільної часткової
власності померлій ОСОБА_10, подарував
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 30.01.2014 року,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК
України, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зобов»язавши ОСОБА_5 та ОСОБА_2
повернути позивачам майно, яке
знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 та
солідарно стягнувши на їх користь
кошти за заміну вікон у розмірі 17 900 грн.
, суд першої інстанції вважав вказані
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доведеними.

Проте з таким висновком суду
першої інстанції колегія суддів
погодитись не може, оскільки він не
відповідає встановленим обставинам
справи та нормам матеріального та
процесуального права .

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України
визначає, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Пред»явивши позов про
витребування речей , ОСОБА_3 та ОСОБА_4
будь-яких належних доказів, які б
підлягали оцінці у відповідності до ст.
212 ЦПК України, того, що вказані ними
речі перебували в квартирі АДРЕСА_1 , не
надали .

Додані до позову
розрахунково-товарні чеки на придбання
дивана «Мартин-4», а не «Венетто» як про
це вказують позивачі, а також накладна
про доставку дивана «Мартин-4» на
адресу квартири АДРЕСА_1 свідчать лише
про те, що зазначені в них речі були
придбані за визначену в них ціну та
дату доставки, однак не містять
інформації щодо перебування даної
речі у спірній квартирі .

До того ж слід зазначити, що
пред»являючи вимоги як до ОСОБА_5, так і
до ОСОБА_2, позивачами не врахованої той
факт, що на час подання даної позовної
заяви власником спірної квартири була
ОСОБА_5.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Стягуючи з ОСОБА_5 та ОСОБА_2
солідарно кошти за заміну вікон, суд
першої інстанції не звернув увагу на
те, що вказана вимога до ОСОБА_2 не
заявлялась, внаслідок чого при її
вирішенні, суд вийшов за межі позовних
вимог, в зв»язку з чим і в цій частині
рішення суду неможна визнати законним
та обґрунтованим.

Беручи до уваги всі встановлені
судом факти і відповідні їм
правовідносини, належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо,а також достатність і
взаємний зв"язок доказів у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку про скасування рішення
суду, ухваленого в даній справі про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення майна
та стягнення коштів.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313 , 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р
і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити .

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 липня 2014
року в частині задоволення позову
ОСОБА_3,ОСОБА_4 до ОСОБА_2 скасувати та
ухвалити нове , яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_3,ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про повернення майна .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -