Справа № 175/5543/13
Провадження № 175/2054/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року
смт. Ювілейне

Дніпропетровський районний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

при секретарі - Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Ювілейне
Дніпропетровської області цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення
на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом. В обґрунтування
позовних вимог він зазначив, що 28.04.2007
року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
(протоколом загальних зборів
акціонерів № 3б-45 від 14.10.2009 року було
замінено найменування на Публічне
акціонерне товариства «Райффайзен
Банк Аваль») та ОСОБА_4 укладено
Генеральну кредитну угоду № К-Д
014/02-40/643, в рамках якої укладено
кредитний договір № К-Д 014/02-40/643/1 від
28.04.2007 року, згідно якого позивач
зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит в
розмірі 180000,00 доларів США строком на 84
місяці до 25.04.2014 року, а третя особа
прийняла на себе зобов'язання
сплачувати відсотки за користування
кредитом в розмірі 14 відсотків річних
та здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами відповідно до
графіку погашення кредиту. До даного
кредитного договору було укладено дві
додаткові угоди за № 014/02-40/643/1/1 від
30.12.2008 року та за № 014/02-40/643/1/2 від 27.07.2009
року. Крім того, з метою забезпечення
зобов'язань, що витікають з умов вище
вказаного кредитного договору між
позивачем та ОСОБА_2 28.04.2007 року було
укладено Договір іпотеки № 014/02-40/1446,
яким надано в іпотеку позивачу
житловий будинок, загальною площею 305,7
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач виконав свої
зобов'язання належним чином та надав
ОСОБА_4 суму в розмірі 180000,00 доларів США,
що підтверджується меморіальним
валютним ордером № 10 від 28.04.2007 року.
ОСОБА_4 не виконує свої вимоги за
кредитним договором, не сплачує
відсотки за користування кредитом та
не здійснює повернення кредиту
щомісячними платежами. Керуючись
положеннями Закону України «Про
іпотеку» позивач просив суд звернути
стягнення на майно, яке перебуває в
іпотеці в рахунок погашення боргу
третьої особи.

У порядку ст. 31 ЦПК України позивач
уточнював позовні вимоги. Згідно
уточненої позовної заяви від 03 квітня
2014 року позивач вказав співвідповідача
ОСОБА_3 та просив суд звернути
стягнення на іпотечне майно без
зазначення власника цього майна.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на обставини
викладені в уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не заявилась про день та час судового
засідання повідомлена належним чином.
Направила до суду свого представника з
належним чином посвідченою
довіреністю. Представник ОСОБА_3 проти
задоволення позову заперечував
виходячи з того, що ОСОБА_3 було
придбано майно, яке є предметом
іпотеки, з прилюдних торгів в рамках
виконання судового рішення та на
підставі Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника та визнання його банкрутом»,
які є спеціальними та мають
пріоритетність перед Законом України
«Про іпотеку», а сама ОСОБА_3 є
добросовісним набувачем.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився про день та час проведення
судового засідання повідомлена
належним чином. Через канцелярію суду
27.01.2014 року було надано заперечення
проти задоволення позовних вимог, в
яких відповідач просив суд відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилась про день та час проведення
судового засідання повідомлена
належним чином.

Вислухавши думку учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази в
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити в повному обсязі з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 28.04.2007 року між
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
(протоколом загальних зборів
акціонерів № 3б-45 від 14.10.2009 року було
замінено найменування на Публічне
акціонерне товариства «Райффайзен
Банк Аваль») та ОСОБА_4 укладено
Генеральну кредитну угоду № К-Д
014/02-40/643, в рамках якої укладено
кредитний договір № К-Д 014/02-40/643/1 від
28.04.2007 року, згідно якого позивач
зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит в
розмірі 180000,00 доларів США строком на 84
місяці до 25.04.2014 року, а третя особа
прийняла на себе зобов'язання
сплачувати відсотки за користування
кредитом в розмірі 14 відсотків річних
та здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами відповідно до
графіку погашення кредиту.

28.04.2007 року з метою забезпечення
зобов'язань, що витікають з умов вище
вказаного кредитного договору між
позивачем та ОСОБА_2 було укладено
Договір іпотеки № 014/02-40/1446, яким надано
в іпотеку позивачу житловий будинок,
загальною площею 305,7 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач надав ОСОБА_4 суму в розмірі
180000,00 доларів США, що підтверджується
меморіальним валютним ордером № 10 від
28.04.2007 року.

30.12.2008 року до вище вказаного
кредитного договору було укладено
Додаткову угоду за 014/02-40/643/1/1.
Відповідно до якої було змінено графік
погашення залишку заборгованості, всі
інші умови кредитного договору
залишено без змін.

27.07.2009 року до вище вказаного
кредитного договору було укладено
Додаткову угоду № 014/02-40/643/1/2.
Відповідно до додаткової угоди було
проведено капіталізацію прострочених
відсотків в розмірі 1828,02 долара США та
зменшено щомісячний платіж на період
кредитних канікул з 01.07.2009 року по 31.12.2009
року, при цьому збільшено фактичну
заборгованість за кредитом на суму
прострочених відсотків й таке
збільшення не супроводжувалось
видачею коштів.

21.08.2012 року Господарським судом
Дніпропетровської області у справі №
25/5005/6641/12 порушено щодо фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 було винесено
постанову, якою ФОП СПД ОСОБА_2 було
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру на підставі
ст.ст.47-49 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
та призначено ліквідатора у справі.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 18.12.2012
року у справі № 25/5005/6641/12 з житлового
будинку літ. А, загальною площею 305,7
кв.м., житловою площею 102,9 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 було знято всі
обтяження та виключено майно з
Державного реєстру іпотек. Ухвала
оскаржена та скасована не була.

В рамках процедури ліквідації
підприємця-банкрута та на підставі
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» 27.06.2013 року,
було реалізовано нерухоме майно, яке
включено до ліквідаційної маси, а саме:
домоволодіння, яке складається з
житлового будинку літ. А, загальною
площею 305,7 кв.м., житловою площею 102,9
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується протоколом № 1 про
проведення аукціону від 27.06.2013 року,
Актом № 1 про передання права власності
на куплене нерухоме майно від 27.06.2013
року, Свідоцтвом про придбання майна з
прилюдних торгів від 17.07.2013 року,
Витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 17.07.2013 року.

Результати торгів не визнані в
судовому порядку не дійсними, а тому в
силу дії ст. 204 ЦК України є дійсними.

З урахуванням встановленого ст. 11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства суд ухвалює
рішення за наявними у справі доказам.

З матеріалів справи вбачається, що
спірне майно, яке було предметом
іпотеки за договором іпотеки,
укладеним між позивачем та ОСОБА_2 було
реалізовано в процесу ліквідаційної
процедури боржника.

Умови та порядок відновлення
платоспроможності суб'єкта
підприємницької діяльності боржника
або визнання його банкрутом та
застосування ліквідаційної процедури,
повного або часткового задоволення
вимог кредиторів установлює Закон
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Згідно ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
продаж майна боржника в провадженні у
справі про банкрутство здійснюється в
порядку, встановленому цим Законом,
шляхом проведення торгів у формі
аукціону, за винятком майна, продаж
якого відповідно до законодавства
України здійснюється шляхом
проведення закритих торгів. Продажу
підлягають всі види майна боржника,
призначеного для здійснення
господарської діяльності, за винятком
прав і обов'язків, які не можуть бути
передані іншим особам.

Положеннями ст.ст. 23, 24, 26 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
не передбачено необхідність отримання
згоди іпотекодержателя на відчуження
предмета іпотеки, що здійснюється під
час ліквідаційної процедури боржника,
яка здійснюється в межах справи про
банкрутство.

Також приймаючи до уваги, що ухвалою
господарського суду Дніпропетровської
області від 18.12.2012 року, яка набрала
чинності, було задоволено клопотання
арбітражного керуючого про скасування
усіх обтяжень та іпотеки з нерухомого
майна, в тому числі з спірного майна,
яке перебувало в іпотеці, то суд
приходить до висновку, що іпотека була
припинена з моменту набрання чинності
вище вказаної ухвали господарського
суду.

Суд також бере до уваги, що в силу дії ч.
2 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що
майно не може бути витребувано від
набувача, якщо воно було продане у
порядку, установленому для виконання
судових рішень.

Постанова про визнання боржника
банкрутом та ухвала про скасування
арештів та заборон є судовими
рішеннями, відповідно до ст. 4-5 ГПК
України, а розділи III та VI Закону «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
якими встановлюється порядок продажу
майна при виконанні ліквідатором
постанови про визнання боржника
банкрутом та ухвали про скасування
арештів та заборон.

Тобто, спірне майно не може бути
витребуване від нового власника, якщо
воно було набуте в порядку виконання
судового рішення. В даному випадку
майно було набуте в порядку виконання
судових рішень винесених в рамках
справи про банкрутство, а відповідні
судові рішення були долучені до
матеріалів справи.

З цього приводу надав своє роз'яснення
касаційний суд в Постанові Судової
палати в цивільних справах Верховного
Суду України від 26.06.2013 року у справі №
6-58цс13 та Ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справи викладеної від 12.12.2012 року.

Також, суд виходячи з положень чинного
законодавства та вище вказаної судової
практики приходить до висновку, що
незалежно від того чи продовжується
розгляд справи про банкрутство чи він
припинений, дії, які були вчинені в
рамках справи про банкрутство мають
юридичну силу.

Посилання позивача на Закон України
«Про іпотеку» не може бути прийнято до
уваги, оскільки Закон України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
для правовідносин, які виникли між
сторонами є спеціальним і
пріоритетним.

З урахуванням того, що судова практика,
наприклад викладена в Ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 26 грудня 2012 року, по справі
про звернення стягнення на майно, яке
було продано у рамках справи про
банкротство, зводиться до того, що у
разі якщо іпотечне майно було
реалізовано примусово в рамках справи
про банкрутство, то Банк втрачає право
на звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже, з часу порушення справи про
банкрутство до боржника підлягають
застосуванню норми спеціального
Закону «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», в силу дії
якого з моменту введення процедури
ліквідації стосовно майна банкрута діє
правовий режим (щодо розпорядження,
реалізації, скасування обтяжень тощо)
встановлений нормами вище вказаного
Закону про банкрутство.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, відповідно до ст. 3 Закону України
«Про іпотеку», пріоритетне права
іпотекодержателя на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки відносно
зареєстрованих у встановленому
законом порядку прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає з моменту державної
реєстрації іпотеки.

Позивачем не було надано до суду
доказів на підтвердження того, що
Договір іпотеки № 014/02-40/1446 від 28.04.2007
року належним чином зареєстрований в
держаних органах, що в силу дії ст. 210 ЦК
України, яка передбачає, що правочин,
який підлягає державній реєстрації є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації, виключає для суду
можливість визнання позивача
іпотекодержателем майна боржника.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи,
спірне нерухоме майно було відчужене в
період ліквідаційної процедури
іпотекодавця. Отже, право на звернення
до суду з вимогою про витребування
майна від набувача має власник цього
майна, при цьому суд враховує положення
ч. 2 ст. 388 ЦК України, якими визначено, що
майно не може бути витребуване від
набувача, якщо воно було продане у
порядку, установленому для виконання
судових рішень.

Враховуючи вище вказане суд приходить
до висновку про те, що спірне майно не
може бути витребуване від нового
власника, якщо воно було набуте в
порідку виконання судового рішення. В
даному випадку майно було набуте в
порядку виконання судових рішень в
рамках справи про банкрутство, а саме
постанови від 21.08.2012 року та ухвали від
18.12.2012 року, які містяться в матеріалах
справи.

Також суд вважає, що у разі якщо
іпотечне майно було реалізовано
примусово в рамках справи про
банкрутство, то він втрачає право на
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Виходячи з аналізу норм чинного
законодавства та судової практики суд
приходить до висновку, що права
позивача щодо майна, яке було
реалізовано за договором
купівлі-продажу у процедурі
банкрутства, у яких він не приймав
участі, не підлягають захисту шляхом
застосування правового механізму,
встановленого положеннями глави 16
Цивільного кодексу України, які
стосуються лише учасників договору.

Крім того, позивач не позбавлений
можливості звернутись із позовом до
належного відповідача із вимогою про
стягнення заборгованості згідно
кредитного договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовної вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки, через
відсутність правових підстав для
можливості звершення стягнення на
спірне нерухоме майно, яке належить
відповідачці ОСОБА_3 на праві
власності, набутої у встановленому
законом порядку, а тому позовні вимоги
слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 3, 11, 13 - 16, 23, 79, 88, 225, 388, 593
ЦК України, ст.ст. 23, 24, 26 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 79, 84, 88, 137, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:
А.М. Шабанов