У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Головного
управління Держземагентства у
Чернівецькій області, виконавчої
дирекції обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності та управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
про визнання недійсними строкових
трудових угод у частині визначення
строку та в частині оплати праці,
визнання неправомірною відмови у
наданні відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, визнання незаконним утримання
єдиного соціального внеску у розмірі 2,6
%, визнання незаконною відмови в оплаті
листків непрацездатності,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційними скаргами ОСОБА_6, Головного
управління Держземагентства у
Чернівецькій області, виконавчої
дирекції обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до
відповідачів, в якому з урахуванням
уточнень просила суд визнати
недійсними умову п. 2.1 трудової угоди
від 01 грудня 2010 року та умову п. 2.1
трудової угоди від 04 січня 2011 року щодо
визначення розміру оплати праці в сумі
600 грн і визначити, що оплата праці
працівника ОСОБА_6 повинна
здійснюватись щомісячно на рівні не
менше мінімальної заробітної плати,
встановленої законом; зобов'язати
правонаступника управління
Держкомзему м. Чернівці - Головне
управління Держкомзему України в
Чернівецькій області - здійснити
перерахунок сплаченої за період дії
трудових відносин заробітної плати до
рівня мінімальної; визнати незаконним
утримання управлінням Пенсійного
фонду України в м. Чернівці єдиного
соціального внеску у розмірі 2,6 % з
працівника ОСОБА_6; визнати незаконною
бездіяльність управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівці з виконання
повноважень з контролю за
достовірністю обліку та звітності
надходження страхових внесків
управління Держкомзему України в м.
Чернівці, що виплачувалась за
працівника ОСОБА_6; визнати незаконною
відмову головного управління
Держкомзему у Чернівецькій області в
оплаті листків непрацездатності;
зобов'язати правонаступника
управління Держкомзему в м. Чернівці -
Головне управління Держкомзему у
Чернівецькій області - та виконавчу
дирекцію обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
працездатності здійснити оплату
листків непрацездатності; визнати
неправомірною бездіяльність
управління Держкомзему в м. Чернівці у
наданні ОСОБА_6 відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку; стягнути з відповідачів
компенсацію моральної шкоди за
порушення трудового законодавства
(сплата єдиного соціального внеску в
меншому розмірі, ніж передбачено
законом, виплата заробітної плати на
рівні, нижчому мінімальної заробітної
плати, не оплата листків тимчасової
непрацездатності, ненадання відпустки
до досягнення дитиною трирічного віку,
нездійснення належного контролю за
правильністю відрахувань єдиного
соціального внеску за працівника) в
розмірі 15 000 грн солідарно; стягнути
невиплачену заробітну плату до рівня
мінімальної за період з 31 березня 2011
року по 01 грудня 2012 року у розмірі 1 945
грн; з часу звільнення 31 березня 2011 року
по час поновлення на роботі 11 липня 2011
року середню заробітну плату з
розрахунку мінімального встановленого
законом розміру у сумі 2 880 грн; стягнути
різницю невиплаченої заробітної плати
до рівня мінімальної за період після
поновлення з липня 2011 року по жовтень
2011 року в розмірі 2 065 грн; стягнути
заробітну плату у період роботи з 01
листопада 2011 року по час звільнення 19
лютого 2013 року у розмірі 17 058 грн 55 коп.,
а всього за вимогами про стягнення
заробітної плати з грудня 2010 року до
часу звільнення 19 лютого 2013 року - 23 948
грн 55 коп.; визнати звільнення ОСОБА_6 за
ч. 1 ст. 104 ЦК України незаконним та
поновити на роботі; стягнути з
правонаступника управління
Держкомзему в м. Чернівці - Головного
управління Держземагентства в
Чернівецькій області заробітну плату
за час вимушеного прогулу з часу
звільнення 19 лютого 2013 року по 05 грудня
2013 року у розмірі 10 901 грн; стягнути з
правонаступника управління
Держкомзему в м. Чернівці - Головного
управління Держземагентства в
Чернівецькій області відшкодування
моральної шкоди внаслідок незаконного
звільнення, що мало місце 19 лютого 2013
року, у розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 20 листопада 2009 року
працював в управлінні Держкомзему в м.
Чернівці на умовах строкової трудової
угоди. Неодноразово трудова угода
переукладалася та 31 березня 2011 року
трудова угода була припинена у зв'язку
із закінченням терміну дії (п. 2 ст. 36
КЗпП України). Однак, у зв'язку з тим, що
вказана трудова угода були припинена
під час вагітності позивача ОСОБА_6, за
рішенням суду її було поновлено на
роботі.

На виконання вказаного рішення суду 11
липня 2011 року позивач ОСОБА_6 була
поновлена роботі, а 01 листопада 2011 року
з позивачем повторно припинено трудові
відносини, однак за протестом
прокурора м. Чернівці наказ від 01
листопада 2011 року № 15-к скасовано 20
січня 2012 року.

11 липня 2011 року позивач звернувся до
управління Держкомзему у м. Чернівці із
заявою про надання відпустки по
вагітності та пологам на підставі
листків тимчасової непрацездатності,
однак йому було відмовлено в їх оплаті.

Позивач вказував, що причиною відмови в
оплаті листків непрацездатності стала
неповна сплата роботодавцем єдиного
соціального внеску за працівника: 2,6 %
як з цивільно-правової угоди, а не 3,6 %,
як це передбачено у випадку укладення
трудового договору. 02 липня 2011 року
протоколом засідання комісії із
соціального страхування Головного
управління Держкомзему у Чернівецькій
області № 07/11 ОСОБА_6 було відмовлено у
призначенні допомоги по вагітності та
пологам у зв'язку з тим, що на момент
настання страхового випадку вона не
була застрахованою особою.

ОСОБА_6 вказувала, що 31 жовтня 2011 року, в
останній день відпустки по вагітності
та пологам, вона звернулася до
роботодавця про надання відпустки по
догляду за дитиною до трьох років,
однак 01 листопада 2011 року її було
звільнено з роботи.

Не зважаючи на те що відпустка по
вагітності і пологам була надана
позивачу, роботодавець відмовився
оплатити їй листок непрацездатності та
надати відпустку по догляду за дитиною
до трьох років, що змусило її
звернутися до прокуратури м. Чернівці.

Оскільки позивач, як працівник, не
отримав соціальних страхових виплат у
зв'язку з вагітністю і пологами, а на
виконавчу дирекцію обласного
відділення Фонду соціального
страхування покладено обов'язок
здійснювати контроль за достовірністю
обліку і розміру відрахувань єдиного
соціального внеску, що здійснював
роботодавець за найманих працівників,
то позивач вважав, що відділення також
винне в неотриманні соціальних
страхових виплат.

Разом з цим позивач посилався на те, що
умови п. 2.1 трудової угоди від 01 грудня
2010 року та умови п. 2.1 трудової угоди від
04 січня 2011 року, якими встановлено
оплату праці в розмірі 600 грн, не
відповідають положенням Закону
України «Про оплату праці», зокрема
щодо мінімального встановлення
розміру заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю.

За грудень 2010 року управління
Держкомзему в м. Чернівці не виплатило
позивачу ніякої заробітної плати, а в
період з січня по березень 2011 року
виплатило заробітну плату в розмірі по
600 грн щомісячно.

ОСОБА_6 вказувала, що оскільки
роботодавець добровільно поновив її на
роботі, тому відповідно до ч. 2 ст. 235
КЗпП України повинен був вирішити
питання про виплату заробітної плати
за час вимушеного прогулу.

Діями відповідачів ОСОБА_6 заподіяно
моральну шкоду, яка полягала у
переживаннях, що стало загрозою
викидня під час її вагітності. Вказаний
нервовий стан вплинув на розвиток
майбутньої дитини.

Також зазначала, що 28 березня 2013 року у
Головному управлінні Держкомзему в
Чернівецькій області їй вручено
трудову книжку із записом про
звільнення на підставі ч. 1 ст. 104 ЦК
України, що мало місце 19 лютого 2013 року.
Про звільнення з 19 лютого 2013 року їй
стало відомо в день вручення трудової
книжки, завчасно про звільнення її
ніхто не повідомляв, звільнення
проведено не з підстав, передбачених
КЗпП України, і з порушенням
встановленого порядку. Копію наказу
про звільнення в день видачі трудової
книжки їй не було надано, зі змістом
наказу не ознайомлено, незважаючи на
прохання.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 24 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсними умови п. 2.1 трудової
угоди від 01 грудня 2010 року та умови п. 2.1
трудової угоди від 04 січня 2011 року щодо
визначення розміру оплати праці в сумі
600 грн і визначено, що оплата праці
працівника ОСОБА_6 повинна
здійснюватися щомісячно на рівні не
менше мінімальної заробітної плати,
встановленої законом.

Зобов'язано правонаступника
управління Держкомзему м. Чернівці -
головне управління Держземагентства
України в Чернівецькій області
-здійснити перерахунок сплаченої за
період дії трудових відносин
заробітної плати до рівня мінімальної.

Визнано незаконним утримання
управлінням Держкомзему м. Чернівці
єдиного соціального внеску у розмірі 2,6
% з працівника ОСОБА_6

Визнано незаконною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України м.
Чернівці з виконання повноважень з
контролю за достовірністю обліку та
звітності надходження страхових
внесків управління Держкомзему м.
Чернівці, що виплачувались за
працівника ОСОБА_6

Визнано незаконною відмову Головного
управління Держкомзему у Чернівецькій
області в оплаті листків
непрацездатності.

Зобов'язано правонаступника
управління Держкомзему в м. Чернівці -
Головне управління Держземагетнства
України у Чернівецькій області - і
виконавчу дирекцію обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності здійснити оплату
листків непрацездатності.

Визнано неправомірною бездіяльність
управління Держкомзему в м. Чернівці у
наданні ОСОБА_6 відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

Стягнуто з Головного управління
Держземагентства України у
Чернівецькій області компенсацію
моральної шкоди за порушення трудового
законодавства (сплата єдиного
соціального внеску у меншому розмірі,
ніж передбачено законом, виплата
заробітної плати на рівні, нижче
мінімальної, не оплата листків
непрацездатності, ненадання відпустки
до досягнення дитиною трирічного віку)
у розмірі 200 грн.

Стягнуто невиплачену заробітну плату
до рівня мінімальної за період з 01
грудня 2010 року по 31 березня 2011 року у
розмірі 1 945 грн; з часу звільнення 31
березня 2011 року по час поновлення на
роботі 11 липня 2011 року середню
заробітну плату з розрахунку
мінімально встановленого законом
розміру у сумі 2 880 грн; стягнуто різницю
невиплаченої заробітної плати до рівня
мінімальної за період після поновлення
з липня 2011 року по жовтень 2011 року в
розмірі 2 065 грн; стягнуто заробітну
плату у період роботи з 01 листопада 2011
року по час звільнення 19 лютого 2013 року
у розмірі 17 058 грн 55 коп., а всього за
вимогами про стягнення заробітної
плати з грудня 2010 року до часу
звільнення 19 лютого 2013 року стягнуто 23
948 грн 55 коп. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_6, Головне
управління Держземагентства у
Чернівецькій області, виконавча
дирекція обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності порушують
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду з ухваленням нового
рішення, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 20
листопада 2009 року працювала в
управлінні Держкомзему України в м.
Чернівці на умовах строкової трудової
угоди № 04-2009 зі строком до 01 грудня 2010
року. 01 грудня 2010 року укладено трудову
угоду № 03-2010, відповідно до якої вона
продовжила працювати в управлінні
Держкомзему України в м. Чернівці
строком до 31 грудня 2010 року. У зв'язку із
закінченням строку трудової угоди від
01 грудня 2010 року № 03-2010 04 січня 2011 року з
позивачем укладено трудову угоду №
02-2011, відповідно до якої ОСОБА_6
продовжувала працювати в управлінні
Держкомзему України в м. Чернівці,
строком до 31 березня 2011 року.

Строковою трудовою угодою від 01 грудня
2010 року № 03-2010 визначено оплату праці
ОСОБА_6 у розмірі 600 грн.

Строковою трудовою угодою від 04 січня
2011 року № 02-2011 визначено оплату праці
ОСОБА_6 у розмірі 600 грн.

Відповідно до довідки про нараховану
заробітну плату ОСОБА_6 від 18 квітня 2013
року № 06/08 у період трудових відносин
за строковою трудовою угодою від 04
січня 2011 року № 02-2011 з 04 січня 2011 року по
31 березня 2011 року їй виплачувалася
заробітна плата у січні, лютому і
березні 2011 року у розмірі 600 грн
щомісячно.

Також з часу поновлення ОСОБА_6 на
роботі від 11 липня 2011 року їй
виплачувалася заробітна плата у липні,
серпні, вересні 2011 року у розмірі 600 грн
щомісячно.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 08 липня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 19 жовтня 2011 року,
зобов'язано Держкомзему у м. Чернівці
працевлаштувати ОСОБА_6

До набрання рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 08
липня 2011 року законної сили,
управлінням Держкомзему України у м.
Чернівці ОСОБА_6 добровільно поновлено
на роботі з 11 липня 2011 року.

Після поновлення на роботі 11 липня 2011
року жіночою консультацією Пологового
будинку № 1 м. Чернівці видано ОСОБА_6
листок тимчасової непрацездатності
серії АБЗ № 101569 у зв'язку з вагітністю і
пологами. 03 серпня 2011 року
пологовим будинком видано ОСОБА_6
листок непрацездатності серії АБЗ №
101651.

Управління Держкомзему в м. Чернівці
відрахування єдиного соціального
внесу за працівника ОСОБА_6
здійснювалося у розмірі 2,6 % як з
цивільно-правової угоди, а не в повному
обсязі - 3,6 % як з працівника, який працює
за трудовим договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 народилася
дитина.

31 жовтня 2011 року ОСОБА_6 зверталася до
роботодавця із заявою про надання
відпустки до досягнення дитиною
трирічного віку з 01 листопада 2011 року
та долучила до заяви копію свідоцтва
про народження.

01 листопада 2011 року до трудової книжки
ОСОБА_6 роботодавцем внесено запис про
припинення трудових відносин, що був
опротестований прокурором м. Чернівці.

20 січня 2012 року управлінням
Держкомзему в м. Чернівці скасовано
наказ від 01 листопада 2011 року № 15-к як
підставу припинення трудових відносин.

07 вересня 2012 року ОСОБА_6 повторно
звернулася із заявою про надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

19 лютого 2013 року ОСОБА_6 звільнено з
роботи з підстав, передбачених ч. 1 ст. 104
ЦК України (наказ № 28-к).

Вирішуючи вимоги в частині визнання
незаконним утримання роботодавцем
єдиного соціального внеску у розмірі 2,6
% з працівника ОСОБА_6, суди,
встановивши, що управління Держкомзему
у м. Чернівці здійснювало нарахування
єдиного соціального внеску за
працівника ОСОБА_6 у розмірі 2,6 % як з
цивільно-правової угоди, а не у розмірі
3,6 % як з працівника, який працює за
трудовим договором, виходили з того,
оскільки рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 08 липня
2011 року встановлено, що ОСОБА_6
працювала в управлінні Держкомзему у
м. Чернівці на умовах строкової
трудової угоди, та, керуючись Законом
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», дійшли правильного
висновку про задоволення позову в цій
частині.

Визнаючи незаконною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України у
м. Чернівці з виконання повноважень з
контролю за достовірністю обліку та
звітності надходження страхових
внесків від роботодавця ОСОБА_6, суди
виходили з того, що відповідач
управління Держкомзему у м. Чернівці
здійснювало нарахування єдиного
соціального внеску за працівника за
ОСОБА_6 у розмірі 2,6 % як з
цивільно-правової угоди, а не у розмірі
3,6 % як з працівника, який працює за
трудовим договором, що передбачено
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», а управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівці належним
чином не виконувало покладені на нього
Законом функції з додержання контролю
за обліком і повнотою надходження
страхових внесків за працівника ОСОБА_6

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Відповідно до ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень
управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень, дій чи
бездіяльності (п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України у
порядку цивільного судочинства суд
розглядає справи про захист порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(ст. 17) віднесено до компетенції
адміністративного суду.

Критеріями відмежування справ
цивільної юрисдикції від інших є,
по-перше, наявність у них спору про
право цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору (однією зі сторін у спорі
є, як правило, фізична особа).

Згідно зі ст. 16 ЦПК України не
допускається об'єднання в одне
провадження вимог, які підлягають
розгляду за правилами різних видів
судочинства, якщо інше не встановлено
законом, суд відкриває провадження у
справі в частині вимог, які належать до
цивільної юрисдикції, і відмовляє у
відкритті провадження у справі щодо
вимог, коли їх розгляд проводиться за
правилами іншого виду судочинства.
Разом із тим суд також має врахувати, що
в порядку цивільного судочинства
підлягають розгляду справи у разі, якщо
однією зі сторін є фізична особа, а
вимоги взаємопов'язані між собою і
окремий їх розгляд неможливий.

Визнаючи незаконною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівці, суди не врахували, що між
позивачем та управлінням відсутній
спір про право цивільне та
відповідачем за такими вимогами є
суб'єкт владних повноважень.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
зобов'язання виконавчої дирекції
обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності здійснити
оплату листків непрацездатності, суди
виходили з того, що настання страхового
випадку у зв'язку з вагітністю і
пологами мало місце в період трудових
відносин ОСОБА_6 з управлінням
Держкомзему України в м. Чернівці,
листки непрацездатності підлягають
оплаті, а виконавча дирекція обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності не здійснила належного
контролю за їх оплатою.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України,
викладаючи зміст позовної заяви, саме
позивач визначає коло відповідачів, до
яких він заявляє позовні вимоги.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130
ЦПК України суд під час проведення
попереднього судового засідання
вирішує питання про склад осіб, які
братимуть участь у справі, та
відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд
за клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» страховик зобов'язаний
здійснювати контроль за достовірністю
поданих страхувальниками та
застрахованими особами відомостей,
визначених ст. ст. 27 і 51 цього Закону, та
вести облік і звітність щодо страхових
коштів.

Відповідно до п. 5 Порядку фінансування
страхувальників для надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення за рахунок коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, затвердженого
постановою правління Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності від 22 грудня 2010
року № 26, для отримання коштів Фонду
для виплати матеріального
забезпечення застрахованим особам,
нарахованого страхувальником,
страхувальник звертається до
робочого органу Фонду за місцем
обліку в органі Фонду або за місцем
обліку, зазначеним в Державному
реєстрі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
(для зареєстрованих після 01 січня 2011
року), із заявою-розрахунком за
підписом керівника та головного
бухгалтера, засвідченою печаткою
підприємства.

Задовольняючи позовні вимоги про
зобов'язання виконавчої дирекції
обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності здійснити
оплату листків непрацездатності
працівнику, суди не врахували, що дії
виконавчої дирекції є похідними від
дій управління Держкомзему України у м.
Чернівці, у виконавчої дирекції
відсутній обов'язок здійснювати оплату
листків непрацездатності
безпосередньо працівнику, тому вона не
є тією особою, з якою у позивача виник
матеріально-правовий спір, внаслідок
чого дійшли помилкового висновку про
те, що виконавча дирекція є належним
відповідачем у справі щодо
зобов'язання здійснити оплату листків
непрацездатності.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
визнання неправомірною бездіяльності
управління Держкомзему в м. Чернівці у
наданні ОСОБА_6 відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, суди виходили з того, що таке
право працівника визначено ст. ст. 18, 20
Законом України «Про відпустки» та ст.
179 КЗпП України, однак роботодавець
неправомірно відмовив позивачу у
наданні такої відпустки.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
визнання незаконним відмови Головного
управління Держкомзему у Чернівецькій
області в оплаті листків
непрацездатності та зобов'язання його
здійснити оплату листків
непрацездатності, суди виходили з того,
що настання страхового випадку у
зв'язку з вагітністю і пологами мало
місце в період трудових відносин
ОСОБА_6 з управлінням Держкомзему
України в м. Чернівці, листки
непрацездатності підлягають оплаті.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні з
урахуванням передбачених ст. 16 ЦК
України, способів захисту.

Задовольняючи позовні вимоги, суди не
з'ясували: чи є заявлені позовні вимоги
про визнання неправомірною
бездіяльності управління Держкомзему
в м. Чернівці у наданні ОСОБА_6
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, про
визнання незаконною відмови головного
управління Держкомзему у Чернівецькій
області в оплаті листків
непрацездатності та про зобов'язання
здійснити оплату листків
непрацездатності, реальним та дієвим
способом захисту, передбаченим ст. 16 ЦК
України порушеного права позивача,
оскільки вимог про стягнення належних
їй до сплати на підставі листків
непрацездатності грошових коштів
ОСОБА_6 не заявляла.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
визнання недійсними умов п. 2.1 трудових
договорів від 01 грудня 2012 року та 04
січня 2011 року, зобов'язання
правонаступника управління
Держкомзему м. Чернівці - головного
управління Держземагентства України в
Чернівецькій області -здійснити
перерахунок сплаченої за період дії
трудових відносин заробітної плати до
рівня мінімальної, стягнення
невиплаченої заробітної плати до рівня
мінімальної з грудня 2010 року до часу
звільнення 19 лютого 2013 року у розмірі 23
948 грн 55 коп., суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що розмір заробітної плати позивача
визначений у меншому розмірі, ніж
передбачено Законом України «Про
державний бюджет на 2010 рік» та Законом
України «Про державний бюджет на 2011
рік», що не відповідає положенням
Закону України «Про оплату праці» та
КЗпП України, оскільки оплата праці
працівників підприємств усіх форм
власності не може бути нижче
мінімального розміру встановленого
законодавством, угодами і колективними
договорами.

Тому, за указаних умов, суди вважали, що
наявні підстави для зобов'язання
роботодавця здійснити перерахунок
сплаченої за період дії трудових
відносин заробітної плати до рівня
мінімальної та стягнення невиплаченої
заробітної плати з 01 грудня по 31 грудня
2010 року, у період з 04 січня по 31 березня
2011 року та у період з 11 липня по 31 жовтня
2011 року до рівня законодавчо
встановленого мінімального розміру
заробітної плати за період дії
трудових відносин.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про
оплату праці» оплата праці за
контрактом визначається за угодою
сторін на підставі чинного
законодавства, умов колективного
договору і пов'язана з виконанням умов
контракту.

Відповідно до ст. 29 цього Закону при
укладанні працівником трудового
договору (контракту) роботодавець
доводить до його відома умови оплати
праці, розміри, порядок і строки
виплати заробітної плати, підстави,
згідно з якими можуть провадитися
відрахування у випадках, передбачених
законодавством.

За змістом положення ст. 43 Конституції
України, ст. ст. 9, 94, 95, ч. 4 ст. 97 КЗпП
України, ст.ст. 1, 3, 7, 8, 22 Закону України
«Про оплату праці», відповідно до яких
умови оплати праці, що погіршують
становище працівників порівняно з
законодавством про працю, є недійсними,
а право на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом (мінімальна
заробітна плата), є державною
гарантією, у зв'язку з чим власник не
вправі в односторонньому порядку
приймати рішення з питань оплати праці,
що погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективним
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України
«Про оплату праці» розмір заробітної
плати може бути нижчим за встановлений
трудовим договором та мінімальний
розмір заробітної плати у разі
невиконання норм виробітку,
виготовлення продукції, що виявилася
браком, та з інших, передбачених чинним
законодавством причин, які мали місце з
вини працівника.

За результатами аналізу вказаних норм
матеріального права слід дійти
висновку, що мінімальна заробітна
плата гарантується державою за умови
виконання встановлених норм
тривалості робочого часу та
інтенсивності праці, і розмір
заробітної плати може бути нижчим за
встановлений мінімальний розмір
заробітної плати у випадках,
передбачених законодавством.

Вирішуючи спір в указаній частині, як
суд першої інстанції так, і суд
апеляційної інстанції вказаних норм
матеріального права не врахували, не
вирішили питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджені, зокрема не
перевірили, які саме трудові обов'язки
виконував позивач, яка норма
тривалості його робочого часу,
інтенсивність праці, характер
виконуваної роботи, чи властива така
робота основній діяльності галузі
(підгалузі) роботодавця, не
визначилися, у яких випадках можлива
оплата праці у меншому розмірі, ніж
передбачено законодавством про оплату
працю, у зв'язку з чим не вирішили
питання про те, чи за характером роботи
позивача у роботодавця виник обов'язок
з оплати його праці у розмірі, не
нижчому мінімальної заробітної плати.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 31
березня по 11 липня 2011 року (по час
поновлення на роботі), суди виходили з
того, що оскільки за рішенням суду від 08
липня 2011 року позивача поновлено на
роботі, а управління Держкомзему в м.
Чернівці, виконавши рішення
добровільно, не вирішило питання про
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, вважав, що
відповідно до ст. 235 КЗпП України наявні
підстави для стягнення вказаних коштів
з роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Вирішуючи спір в цій частині та
вважаючи, що управління Держкомзему в
м. Чернівці повинно було вирішити
питання про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суди не врахували, що із вказаними
вимогами до суду ОСОБА_6 звернулася 29
жовтня 2012 року, однак про своє право
щодо стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу їй було відомо
під час розгляду справи Першотравневим
районним судом м. Чернівці про
поновлення на роботі.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання звільнення за ч. 1 ст.
104 ЦК України незаконним та поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу, а також у
зв'язку з цим моральної шкоди у розмірі
10 000 грн, суди виходили з того, що під час
розгляду справи, перебуваючи на стадії
реорганізації, управління Держкомзему
у м. Чернівці та Головне управління
Держземагентства у Чернівецькій
області неодноразово повідомляли
поштовим зв'язком ОСОБА_6 про
майбутнє припинення із нею трудових
відносин у зв'язку з реорганізацією
шляхом ліквідації управління
Держкомзему у м. Чернівці як окремої
юридичної особи, у зв'язку із чим їй
пропонувалося з'явитись в головне
управління для врегулювання трудових
відносин, однак пропозиції позивачем
ігнорувалися. Також головне управління
неодноразово надавало оголошення в
засобах масової інформації про
проведення конкурсного відбору на
вакантні посади державних службовців
головного управління, однак ОСОБА_6 не
мала бажання взяти участь у конкурсі.

Підстави припинення трудового
договору передбачені ст. 36 КЗпП
України.

При розгляді справ про поновлення на
роботі необхідно з'ясувати, з яких
підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення
правильним, виходячи з обставин, з
якими власник або уповноважений ним
орган не пов'язували звільнення. Якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
надана неправильна юридична
кваліфікація, суд може змінити
формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність з чинним
законодавством про працю.

У випадку, коли працівника звільнено
без законних підстав або з порушенням
встановленого порядку, але поновити
його на роботі неможливо внаслідок
ліквідації підприємства, установи,
організації, суд визнає звільнення
неправильним і зобов'язує ліквідаційну
комісію або власника (орган,
уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації, а у відповідних випадках -
правонаступника) виплатити цьому
працівникові заробітну плату за час
вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП).
Одночасно суд визначає працівника
звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з
ліквідацією підприємства, установи,
організації.

Вважаючи, що звільнення позивача за ч. 1
ст. 104 ЦК України є правильним, суди не
врахували, що звільнення може бути
проведено лише з підстав, передбачених
КЗпП України, зокрема ст. ст. 36-41 цього
Кодексу, не перевірили відповідність
такого звільнення закону, не врахували
порядок звільнення працівників у
зв'язку з реорганізацією шляхом
ліквідації, не перевірили, чи
відбувалося на підприємстві
скорочення чисельності або штату
працівників, наявність або відсутність
підстав для продовження з позивачем
трудового договору.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права під час вирішення вказаних
позовних вимог призвели до
неправильного вирішення справи в цій
частині, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій в цій частині
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Оскільки вимоги про відшкодування
моральної шкоди за порушення трудового
законодавства, яке полягало у сплаті
єдиного соціального внеску у меншому
розмірі, ніж передбачено законом,
виплаті заробітної плати на рівні
нижче мінімальної, неоплаті листків
непрацездатності; ненаданні відпустки
до досягнення дитиною трирічного віку,
є похідними від вирішення спору по
суті, рішення судів в цій частині також
підлягають скасуванню.

При цьому судами взагалі не вирішено
позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 01 листопада 2011 року
по час звільнення 19 лютого 2013 року,
висновків щодо відмови у їх
задоволення у рішенні не наведено.

Інші доводи касаційних скарг висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки
суд касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
тому підстави для скасування рішення в
іншій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, Головного
управління Держземагентства у
Чернівецькій області, виконавчої
дирекції обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності задовольнити
частково.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 24 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року в частині
позовних вимог про визнання незаконним
утримання роботодавцем єдиного
соціального внеску у розмірі 2,6 % з
працівника ОСОБА_6 залишити без змін.

В іншій частині рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року
скасувати, направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник