Справа № 758/4478/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарях - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення порядку користування
житловим приміщенням та усунення
перешкод у користуванні цим житловим
приміщенням, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачки про визначення порядку
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні цим
житловим приміщенням, мотивуючи свої
вимоги тим, що він є зареєстрованим в
АДРЕСА_1. На даний час в даному будинку
проживає його колишня дружина ОСОБА_2,
син ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4, внучки ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, та його мати ОСОБА_8, яка
фактично проживає в переробленому під
жилу кімнату підсобному приміщені, що
знаходиться на території житлового
будинку.

Зазначає, що відповідачка, з якою, він
прожив разом більше сорока років, 15.06.2013
року вигнала його з дому, змінила у
вхідних дверях замки, викинула на
подвір'я його особисті речі, в будинок
його не пускає, влаштовує сварки.

Посилається на те, що на даний час
відповідачка має умисел виселити його
та його матір з житлового будинку,
іншого місця проживання вони не мають.
У зв'язку з чим він змушений тимчасово
проживати у магазині, в якому він
працює, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 або приходить ночувати до
матері.

Звертає увагу суду на те, що
відповідачка, немає правових підстав
на виселення його з житлового будинку,
та на перешкоджання йому користуватися
житловими приміщеннями, так як, він
своїми діями ніколи не порушував
вимоги ст. 71 та ч. 1 ст.116 Кодексу,
постійно проживав за місцем своєї
реєстрації, ніс матеріальні витрати на
забезпечення догляду та схоронності
житлового будинку, не руйнував і не
псував жиле приміщення, завжди
використовував його за призначенням,
крім того він надалі сплачує в повному
обсязі вартість комунальних послуг за
себе і за свою матір ОСОБА_8.

Враховуючи вищевикладене, позивач
звернувся з даним позовом до суду та
просив визначити порядок користування
житловим приміщенням за адресою:
АДРЕСА_1, наступним чином: виділити в
користування йому ? частини кімнати, в
якій він проживав разом з
відповідачкою, а у спільному
користуванні залишити коридор, кухню,
туалет та ванну.

В подальшому позивач неодноразово
уточнював свої позовні вимоги. Згідно
останніх письмових уточнень, які
прийняті судом та наявні в матеріалах
справи, позивач просив суд: зобов'язати
відповідачку не чинити йому перешкоди
у користуванні житловим будинком, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
вселити його в житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
виділити йому в користування кімнату
або частину кімнати у житловому
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, таким чином щоб це не
порушувало прав інших членів сім'ї; у
спільному користуванні залишити
коридор, кухню, туалет та ванну.

Позивач в судовому засіданні усно
уточнив позовні вимоги в частині
виділення йому в користування кімнати
та просить: зобов'язати відповідачку не
чинити йому перешкоди у користуванні
житловим будинком, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; вселити його в
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; виділити йому в
користування кімнату житловою площею 7,
8 м. кв. у житловому будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; у
спільному користуванні залишити
коридор, кухню, туалет та ванну.

Відповідачка в судовому засіданні
вимоги позивача не визнає,
обгрунтувавши запереченнями просить
суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідачки, допитавши свідків,
дослідивши в сукупності матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
сторони з 27.02.1974 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який 19.03.1992 року
було розірвано Відділом ЗАГС
Подільського району, актовий запис №
172, що підтверджується Свідоцтвом про
розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від
19.03.1992 року (а.с. 22).

Як вбачається з наданого суду
Свідоцтва про право власності на житло
виданого КП «Житловик» згідно з
розпорядженням (наказом) від 22.06.2007 року
№ 80, останнє посвідчує, що квартира,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
дійсно належить на праві приватної,
спільної часткової власності ОСОБА_2 та
членам її сім'ї, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_7, в рівних долях (а.с. 19).

Статті 316, 328 ЦК України визначають, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно статті 345 ЦК України фізична або
юридична особа може набути право
власності у разі приватизації
державного майна та майна, що є в
комунальній власності. Приватизація
здійснюється у порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ст.ст. 355, 366 ЦК України,
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.
Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю. Суб'єктами права спільної
часткової власності можуть бути
фізичні особи, юридичні особи, держава,
територіальні громади.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про доведеність
того, що позивач дійсно є співвласником
спірної квартири і право власності на
його частину набуте на підставі та в
порядку визначеному Законом, а тому в
останнього наявне суб'єктивне право на
пред'явлення зазначеного позову.

Стаття 317 ЦК України визначає, що
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Крім того, оскільки судом встановлено,
що позивач є не єдиним власником
спірної квартири, а є співвласником, на
останнього поширюється також дія норм
Глави 26 «Право спільної власності» ЦК
України, зокрема ст.ст. 358, 360 ЦК України,
які визначають, що право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Судом встановлено, що незважаючи на
наявність у позивача права власності
на частину спірної квартири та
належного виконання останнім своїх
обов'язків із взяття участі в
управлінні, утриманні та збереженні
спільного майна, а також сплаті
податків, зборів (обов'язкових
платежів), що встановлено в судовому
засіданні та не спростовано
відповідачкою, останньою чиняться
позивачу перешкоди в користуванні
належною йому частиною квартири, що
виражається в не допуску до квартири,
зміною замків на вхідних дверях,
постійними сварками, що унеможливлює
його проживання в ній.

Стаття 386 ЦК України визначає, що
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Конституція України в статті 47
закріплює право кожної людини на житло.
При цьому задекларовано, що держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що спірна квартира є
єдиним житлом позивача.

Статтею 16 ЦК України встановлено
способи захисту цивільних прав та
інтересів судом.

Верховний Суд України в своєму Листі
від 01.04.2014 року «Аналіз практики
застосування судами ст. 16 Цивільного
кодексу України» значив, що
застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення. З цією
метою суд повинен з'ясувати характер
спірних правовідносин сторін (предмет
та підставу позову), характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб. Згадані вище способи захисту
мають універсальний характер, вони
можуть застосовуватись до всіх чи
більшості відповідних суб'єктивних
прав. Разом з тим зазначений перелік
способів захисту цивільних прав чи
інтересів не є вичерпним.

Враховуючи вищевикладене, встановлені
в судовому засіданні обставини, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача в частині зобов'язання
відповідачки не чинити йому перешкод у
користуванні житловим будинком, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
вселення його в зазначену квартиру,
знайшли своє доведення в судовому
засіданні, обрані способи захисту
порушеного права позивача
відповідають характеру спірних
правовідносин сторін та характеру
самого порушеного права, а тому позов в
цій частині вимог підлягає
задоволенню.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідачки на те, що нею будь-які
перешкоди позивачу не чиняться,
останній сам залишив квартиру та з
квітня 2013 року не проживає в ній,
оскільки зазначені посилання
суперечать встановленим в судовому
засіданні обставинам та наданим суду
доказам, а також об'єктивно
спростовуються показами свідка ОСОБА_4,
яка є дочкою сторін і проживає в
спірній квартирі, і яка в судовому
засіданні пояснила суду, що між батьком
та матір'ю дійсно відбуваються
постійні конфлікти та сварки і мати не
пускає позивача до спірної квартири.
Суд визнає покази зазначеного свідка
достовірними.

З цих підстав суд не приймає до уваги та
ставиться критично до показів
допитаних в судовому засіданні свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, які
пояснили, що позивач не проживає в
спірній квартирі за місцем своєї
реєстрації протягом року, оскільки, як
зазначено вище, судом встановлено, що
відповідачка не впускає відповідача до
квартири (створює перешкоди), а тому
його не проживання в спірній квартирі
не є актом доброї волі, а зумовлений
об'єктивними причинами.

Що стосується позовних вимог позивача
про визначення порядку користування
житловим приміщенням, шляхом виділення
йому в користування кімнати або
частини кімнати у житловому будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, таким
чином щоб це не порушувало прав інших
членів сім'ї та залишення у спільному
користуванні коридору, кухні, туалету
та ванни, то в їх задоволенні необхідно
відмовити, оскільки позивачем не
конкретизовано, яку саме кімнату він
просить йому виділити відповідно до
розміру його частки з врахуванням того,
що хоч спірна квартира і належить
сторонам на праві спільної часткової
власності, однак розмір часток чітко не
визначений, а самі частки в натурі
співвласникам не виділені.

Заявлені ж позивачем в судових дебатах
уточнення позовних вимог в частині
виділення йому в користування кімнати
житловою площею 7, 8 м. кв. у житловому
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та залишення у спільному
користуванні коридору, кухні, туалету
та ванної, судом не прийняті, оскільки
заявлені усно, що чинним
цивільно-процесуальним законодавством
України, не передбачено, оскільки всі
питання, які стосуються предмету спору
повинні викладатися виключно в
письмовій формі, хоча останньому судом
на виконання вимог ст. 10 ЦПК України
надавався час для надання своїх
уточнень в письмовому вигляді та
роз'яснювались підстави не вчинення
вказаної процесуальної дії, а тому
зазначені уточнення не можуть бути
предметом розгляду в даній справі.

Крім того, такий спосіб захисту свого
права, як визначення порядку
користування житловим приміщенням,
обраний позивачем, суд вважає
передчасним, оскільки останнім не
надано доказів того, що після його
вселення, йому будуть чинитись будь-які
перешкоди в користуванні квартирою, що
потребує визначення певного порядку
користування (на день розгляду справи
факт порушення прав позивача
відповідачем в майбутньому не може
бути відомим), а тому і не може бути
предметом розгляду на даний час.

Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому
засіданні обставин справи, суд
оцінюючи, належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, приходить до висновку,
що вимоги позивача знайшли своє
часткове доведення в судовому
засіданні, з підстав та в частині
зазначеній вище, а тому позов підлягає
частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 41, 47
Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319,
321, 322, 328, 345, 355, 358, 360, 366, 386, 391 ЦК України,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»,
Листа Верховного Суду України від
01.04.2014 року «Аналіз практики
застосування судами ст. 16 Цивільного
кодексу України», керуючись ст.ст. 3, 10,
11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод
ОСОБА_1 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя В. С. Декаленко