У х в а л а

17 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики, посилаючись
на те, що 09 жовтня 2010 року між ним та
відповідачем укладено договір позики,
відповідно до якого позивач надав у
борг відповідачу 29 500 доларів США зі
строком повернення не пізніше 09 квітня
2011 року. Оскільки ОСОБА_6 у повному
розмірі не повернув у встановлений
строк позику, тому, з урахуванням
зменшення позовних вимог, позивач
просив стягнути із відповідача на свою
користь 19 250 доларів США - залишок
неповерненої частини позики, 5 018,11
доларів США - проценти за користування
позикою, 1 541,42 доларів США - 3 % річних від
простроченої суми боргу, 2 464 000 грн -
неустойка передбачена п.4 договору
позики.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15 квітня 2014 року позов
задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_7 заборгованість за
договором позики в розмірі 19 250 доларів
США, що еквівалентно 249 807 грн 25 коп., три
проценти річних в розмірі 21 538 грн 15 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
10 червня 2014 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15 квітня 2014
року в частині відмови в задоволенні
вимог про стягнення процентів за
користування позикою, неустойки -
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, в частині стягнення 3 %
річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України,
визначення загальної суми стягнення в
розмірі 274 058,85 грн, судових витрат
змінено.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 19
250 доларів США, що становить в
еквіваленті 249 807 грн 25 коп. залишку
неповернутої частини позики; 5 018,11
доларів США процентів, що становить в
еквіваленті 65 120 грн 01 коп.; 20 003 грн 01
коп. - 3 % річних на підставі ст. 625 ЦПК
України; 50 000 грн штрафу (пені) за
прострочення виконання зобов'язання, а
також 3 441 грн судового збору за розгляд
справи районним судом, а всього
стягнуто 388 371 грн 27 коп. В іншій частині
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 квітня 2014 року залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 липня 2014 року
відмовлено ОСОБА_6 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема ст. 549
ЦК України, що потягло ухвалення різних
за змістом рішень у подібних
правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 січня 2012 року
у справі за позовом про стягнення суми
боргу і договірної санкції.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

При постановленні ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2014 року, суд виходив
із того, що оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального права
та вважав обґрунтованими висновки суду
про те, що сторони укладають договір на
власний розсуд, який повинен
відповідати засадам цивільного
законодавства (свобода договору) та
оскільки сторони погодили розмір пені
у твердій грошовій сумі за кожен день
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то така повинна
стягуватися у відповідності до умов
договору.

Зі змісту рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 січня 2012 року, на яке
заявник посилається як на підставу
перегляду судового рішення, не
вбачається неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, оскільки в
одному випадку (судове рішення, яке є
предметом перегляду) суд погодився з
тим, що сторони погодили розмір пені у
твердій грошовій сумі, а в іншому
випадках (судове рішення, як приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права від 25 січня 2012
року) суд послався на те, що неустойка
(пеня, штраф), як вид забезпечення
виконання основного зобов'язання
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення і не може перевищувати
розмір заподіяних збитків,
встановлення розміру пені в твердій
грошовій сумі законом не передбачено
та суперечить змісту цього поняття, при
цьому дійшов висновку, що розмір
неустойки підлягає зменшенню.

Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини 1 статті
355 ЦПК України, може бути подана за
сукупністю таких умов: судом
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні і ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Отже зміст заяви та додана до неї копія
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 січня 2012 року,
не можуть свідчити про наявність
підстав для задоволення заяви,
оскільки із них не вбачається різного
тлумачення судами змісту і сутності
правових норм, що призвело до різних
висновків про наявність чи відсутність
суб'єктивних прав та обов'язків
учасників відповідних правовідносин;
відсутнє різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням юридичної сили цих
правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; відсутнє різне
визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
спірних правовідносин або поширення
дії норми на певні правовідносини в
одних випадках і незастосування цієї
самої норми до аналогічних відносин в
інших випадках, тобто різне
застосування закону, який не підлягав
застосуванню; відсутнє різне
застосування правил аналогії права чи
закону у подібних правовідносинах.

Зокрема, у рішенні на яке заявник
посилається, як на підставу
неоднаковості застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, суд послався
на те, що встановлення розміру пені у
твердій грошовій сумі законом не
передбачено та суперечить змісту цього
поняття, однак не зазначив наслідків,
за яких би у боржника у такому випадку
не виник обов'язок по сплаті неустойки,
а у рішенні, яке є предметом перегляду,
суд касаційної інстанції послався на
те, що сторони вільні в укладенні
договору на власний розсуд.

За таких обставин, наведені заявником
доводи не містять сукупність вказаних
умов та ознак неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики за заявою
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник