Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М.М.,

суддів - Павліченка С.В.,
Собослоя Г.Г.,

при секретарі: Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Іршавського районного суду
Закарпатської області від 06 серпня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна
спільною власністю подружжя, визнання
права власності на 1/2 частину
нерухомого майна та стягнення грошової
компенсації вартості частки у
спільному рухомому майні, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до
ОСОБА_3 про розподіл майна, що є
спільною власністю подружжя, та
виділення позивачу 1/2 частини
житлового будинку та господарські
будівлі та прибудови за адресою
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
сторони перебували у шлюбі з 19.09.1992 року
по 16.04.2013 року. Житловий будинок в
АДРЕСА_1, був збудований ними під час
шлюбу. 31.01.2012 року відповідачу видано
свідоцтво про право власності на майно,
при цьому, власником будинку в цілому
вказаний відповідач, оскільки саме він
отримував всі необхідні дозволи на
проведення будівельних робіт. Вважала,
що вказаний будинок є спільною
власністю подружжя у рівних частинах,
тому їй слід виділити 1/2 частину
вказаного будинку.

В ході розгляду справи позивачка
збільшила позовні вимоги і просила
стягнути грошову компенсацію вартості
1/2 частини рухомого майна, що є спільною
власністю подружжя, у сумі 128700 грн.
Позовну вимогу мотивовано тим, що під
час шлюбу сторонами придбано:
автомобіль Мерседес Віто, орієнтовною
ціною 198900 грн., спальний гарнітур
вартістю 6000 грн., м'яку частину (диван та
розкладні крісла) вартістю 5000 грн.,
килими вартістю 4000 грн., електрокамін
вартістю 3000 грн., телевізор вартістю 5000
грн., люстри вартістю 3500 грн., штори
вартістю 3000 грн., меблі для дитячої
кімнати вартістю 4500 грн., кухонний
гарнітур вартістю 4000 грн., холодильник
вартістю 3200 грн., морозильну камеру
вартістю 3500 грн., пральну машину
вартістю 4000 грн., газову плиту вартістю
3500 грн., кухонний куток вартістю 3800 грн.,
бойлер вартістю 1500 грн. та диван
вартістю 2000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 змінив позовні вимоги
і просив визнати житловий будинок в
АДРЕСА_1, спільною власністю подружжя
ОСОБА_3, визнати за позивачкою право
власності на 1/2 частину вказаного
будинку та стягнути з відповідача
грошову компенсацію половини вартості
рухомого майна, набутого подружжям у
шлюбі у сумі 128700 грн. Вимоги мотивував
тим, що отриманий відповідачем в
дарунок недобудований житловий
будинок, був добудований подружжям за
спільні кошти, завдяки чому істотно
збільшилися розмір (квадратура) та
вартість майна. У зв'язку з цим,
житловий будинок повинен бути визнаний
спільною власністю подружжя в цілому в
рівних частинах, а за позивачкою
необхідно визнати право власності на 1/2
частину спірного будинку. Крім того,
під час шлюбу сторонами за спільні
кошти придбано рухоме майно, яке
перебуває в користуванні у відповідача
та в спірному житловому будинку, де
позивачка не проживає. Оскільки на
даний час позивачка свого помешкання
не має, тому позбавлена можливості
розмістити меблі та інше майно і
користуватися ним. Просив стягнути з
відповідача в користь позивачки
грошову компенсацію у виді половини
вартості рухомого майна в сумі 128700 грн.
та стягнути з відповідача судові
витрати.

Рішенням Іршавського районного суду
від 06 серпня 2014 року збільшений позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано 2/3 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, спільною власністю колишнього
подружжя - ОСОБА_2 до ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_2 2288, 06 грн. (дві тисячі двісті
вісімдесят вісім грн. 06 коп.) судових
витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
представник ОСОБА_5 в інтересах
позивачки ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
незаконність судового рішення із-за
порушення норм матеріального та
процесуального права, неповного
встановлення обставин справи, просив
скасувати оскаржуване ним судове
рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення грошової компенсації за
придбане спільно рухоме майно та
ухвалити в цій частині нове рішення про
стягнення з відповідача на користь
позивачки грошової компенсації в сумі
128700,00 грн..

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції неправомірно
відмовлено в задоволенні позовної
вимоги про визнання спільно набутого
рухомого майна спільним майном
подружжя, визнання права власності на
нього за відповідачем в цілому та
стягнення грошової компенсації за 1/2
частину його вартості на користь
позивачки, оскільки таке дійсно набуте
подружжям під час шлюбу, знаходиться в
спільному будинку та перебуває в
користуванні відповідача, а автомобіль
взагалі зареєстровано за відповідачем,
що не заперечується ним самим, тому все
спільно набуте рухоме майно слід
залишити йому, а позивачці виплатити 1/2
частину його вартості.

В запереченні ОСОБА_3 просить
апеляційну скаргу позивачки. відхилити
як необгрунтовану та безпідставну,
оскільки остання не надала суду
доказів про придбання вказаного нею
рухомого майна під час шлюбу за спільні
кошти, про його наявність, належність
на даний час та вартість.

Представник ОСОБА_6 в інтересах
відповідача ОСОБА_3 просила апеляційну
скаргу відхилити, а рішення місцевого
суду залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлені, що вбачається з
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
справу розглянуто у відсутності інших
сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, що були присутніми в судових
засіданнях, дослідивши матеріали
справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 був укладений 19.09.1992 року. Дана
обставина підтверджується відмітками
про укладення шлюбу, що містяться в
паспортах сторін ( а.с. 52, 53).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням
Іршавського райсуду від 16.04.2013 року, що
набрало законної сили 29.04.2013 року ( а.с.6).

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції виходив з того, що
знайшло своє підтвердження належними
та допустими доказами те, що спільною
власністю подружжя є житловий будинок
розташований в АДРЕСА_1, і слід
визнати 2/3 частини цього будинку
спільною власністю колишнього
подружжя, а відтак визнати за
позивачкою ОСОБА_2 право власності на 1/3
частину зазначеного будинку. Також
місцевий суд вірно визначив суму
судових витрат пропорційной
задоволеної частини позову.

В даній частині рішення суду першої
інстанції апелянткою не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання спільно придбаного
під час шлюбу рухомого майна спільним
майном подружжя та стягнення з
відповідача на користь позивачки
грошової компенсації 1/2 частини
вартості зазначено майна, суд першої
інстанції виходив із того, що матеріали
справи не містять, а позивачкою не
надано жодного документу на
підтвердження придбання вказаного нею
майна сторонами під час шлюбу,
перебування майна в користуванні
відповідача, визначення його вартості,
тобто за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів не може повністю
погодитися із даними висновками суду
першої інстанції.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено в судових засіданнях
позивачкою дійсно не надано жодного
належного та допустимо доказу на
підтвердження того, що слід визнати
спільно набутим подружжям рухомим
неподільним майном наступне :

- спальний гарнітур вартістю 6000
грн,;

- м'яку частину (диван та розкладні
крісла) вартістю 5000 грн.;

- килими на підлогу вартістю 4000
грн.;

- електрокамін вартістю 3000 грн.;

- телевізор вартістю 5000 грн.;

- люстри вартістю 3500 грн.;

- штори (гардіни) вартістю 3000 грн.;

- меблі для дитячої кімнати
вартістю 4500 грн.;

- кухонний гарнітур вартістю 4000
грн.;

- холодильник вартістю 3200 грн.;

- морозильну камеру вартістю 3500
грн.;

- пральну машину вартістю 4000 грн.;

- газову плиту вартістю 3500 грн.;

- кухонний уголок вартістю 3800 грн.;

- Електробойлер вартістю 1500 грн.;

- Диван вартістю 2000 грн...

Належним чином не доведено, що
зазначене майно дійсно було придбано
під час шлюбу, знаходиться в
користуванні відповідача і його
вартість дійсно складає саме зазначені
позивачкою суми.

Вартість майна, що підлягає поділу,
подружжям не погоджена та не визначена
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи, як цього вимагають
норми чинного законодавства..

Отже судом першої інстанції правомірно
відмовлено у вирішенні питання
визнання зазначеного позивачкою
рухомого майна як спільного майна
подружжя, за виключенням автомобіля
«Мерседес Віто».

Встановлено, що автомобіль «Мерседес
Віто» було зареєстровано 19 травня 2012
року за ОСОБА_3, тобто автомобіль було
придбано під час шлюбу і він знаходився
в користуванні відповідача, що
підтверджується Довідкою Центру ДАІ
2106 № 786 від 04 вересня 2013 року (а.с.
120). В подальшому спірний автомобіль
було знято з реєстраційного обліку 19
червня 2012 року Лохвицьким центром ДАІ
5308 (Довідка Центру ДАІ 2106 № 893 від 11
жовтня 2014 року - а.с. 125).

Вартість спірного автомобіля
«Мерседес Віто» у відповідності до
Довідки-рахунку Львівської філії
Центру ДАІ 5831 від червня 2012 року
визначено в сумі 63936 грн..

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що є всі правові підстави для
визнання вищезазначеного автомобіля
«Мерседес Віто» спільно набутим майном
подружжя.

Відповідно до положень ч. 2. ст. 71 СК
України неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.

Оскільки даний автомобіль є
неподільним рухомим майном та
знаходився в користуванні відповідача,
то судова колегія вважає, що за
останнім слід визнати право власності
на нього в цілому, вирішивши питання
про стягнення із відповідача на
користь позивачки 1/2 частини його
вартості, яка складає суму 31368,00 грн..

З урахуванням вищенаведеного колегія
суддів доходить висновку, що, оскільки
оскаржуване рішення частково ухвалено
з порушенням норм матеріального права,
воно відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню у частині
відмови у вирішенні позовної вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання рухомого
майна автомобіля «Мерседес Віто»
спільною власністю подружжя та
стягнення грошової компенсації
вартості частки у спільному майні, та у
цій частині позовних вимог слід
ухвалити нове рішення про задоволення
даної позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду
від 6 серпня 2014 року - скасувати у
частині відмови у вирішенні позовної
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
рухомого майна автомобіля «Мерседес
Віто» спільною власністю подружжя та
стягнення грошової компенсації
вартості частки у спільному майні, та у
цій частині позовних вимог ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Визнати право власності ОСОБА_3 на
спільне набуте подружжям рухоме
неподільне майно, що знаходиться у
нього в користуванні, а саме:
автомобіль «Мерседес Віто» вартістю
63936 грн. (Шістдесят три тисячі дев'ятсот
тридцять шість гривень) .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію вартості 1/2 частки
спільно придбаного рухомого майна
подружжя в сумі 31968 грн. (Тридцять одну
тисячу дев'ятсот шістдесят вісім
гривень).

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня
його оголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:
Судді: