Справа № 464/4732/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6181/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.,

з участю представника позивача
ОСОБА_2, представника

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 24 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Публічного
акціонерного товариства «Іскра» про
визнання права користування жилим
приміщенням,-

встановила:

В травні 2014 року позивач ОСОБА_4
звернулася в суд з позовом до
відповідача ПАТ «Іскра», просила
визнати за своїми неповнолітніми
дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право на
проживання у кімнаті АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з
30 травня 1996 року проживає у гуртожитку
ПАТ «Іскра» по АДРЕСА_1, а також є
зареєстрованою за цією адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї народився син
ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року син ОСОБА_6,
які також проживають разом з нею у
кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку.
Відповідач намагається створювати їй
перешкоди у проживанні, а саме
підселити у кімнату ще одну людину, а
отже не визнає право на проживання з
нею дітей.

Оскаржуваним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 24 липня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до
ПАТ "Іскра" про визнання права
користування жилим приміщенням -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_4,
вважає таке незаконним, через
неправильне застосування норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

На думку апелянта, вона фактично
користується жилою площею, а не
ліжко-місцем, а тому висновок суду про
те, що в кімнаті № НОМЕР_1 є два
ліжко-місця не відповідає дійсності.
Звертає увагу на те, що відповідно до п.
12 Примірного положення про гуртожитки
жила площа у гуртожитку надається не
менше 6 кв.м. на одну особу, а враховуючи
те, що розмір кімнати № НОМЕР_1 є лише 10
кв.м., тому проживати в цій кімнаті може
лише вона.

Також, суд помилково не застосував
положення ст. 65 ЖК України до даних
правовідносин щодо вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей без згоди інших
осіб, оскільки інших норм в
законодавстві які б регулювали спірні
правовідносин немає.

Вважає, що оскаржуване рішення
прийняте всупереч вимог ст. 29 ЦК
України та ст. 11 ЗУ "Про охорону
дитинства" що забезпечують право права
неповнолітніх дітей на проживання зі
своєю мамою.

Просить рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 24 липня 2014 року
скасувати, її позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_2 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також пояснення представника
відповідача ОСОБА_3 на заперечення
таких, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
приходить висновку про відсутність
підстав для задоволення скарги
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог районний суд виходив з того, що
позов ОСОБА_4 про визнання права на
користування за її неповнолітніми
дітьми самовільно зайнятим
ліжко-місцем в кімнаті АДРЕСА_1 у м.
Львові є необґрунтованим та не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на будівлю № С-02909,
виданого управлінням комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради 23.02.2009
р., а також витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 22116150 від
11.03.2009 р., гуртожиток загальною площею
4873,7 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 належить ПАТ «Іскра» на праві
приватної власності та розрахований на
518 місць (а.с. 25, 26).

Цей гуртожиток ПАТ «Іскра», що по
АДРЕСА_1, у м. Львові має статус
гуртожитку для проживання одиноких
громадян, які займають приміщення, що
знаходяться у спільному користуванні
кількох осіб, які не перебувають у
сімейних стосунках.

Позивач ОСОБА_4 перебуває у трудових
відносинах з ПАТ «Іскра» та працює на
даному підприємстві вже більше десяти
років, на час звернення до суду з даним
позовом перебувала у відпустці по
догляду за дитиною до 6-ти років.

Розглядаючи дану справу судова колегія
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про визнання права користування
жилим приміщенням, позивач в силу ст. 10
ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу своїх
вимог.

Порядок надання жилої площі в
гуртожитках та користування нею
врегульовано главою 4 Житлового
кодексу УРСР та Примірним положенням
про гуртожитки, затвердженим
постановою Ради Міністрів УРСР від
03.06.1986 року № 208.

Згідно із ст. 128 ЖК УРСР жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

Відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення
на надану жилу площу.

30.05.1996 року за спільним рішенням
адміністрації та профкому ПАТ «Іскра»
від 22 травня 1996 року № 21, позивачу
видано ордер за № 12 на зайняття
ліжко-місця в гуртожитку, що по АДРЕСА_1,
у м. Львові.

Згідно довідки з місця проживання про
склад сім'ї і прописку ПАТ «Іскра» від
05.08.2013р., позивач ОСОБА_4 з 09.08.2001 року
зареєстрована в гуртожитку, що по
АДРЕСА_1 в м. Львові, де і проживає по
даний час.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
у позивачки народився син - ОСОБА_5, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 року син - ОСОБА_6, які не
зареєстровані за вказаною адресою,
однак постійно проживають з нею в
зазначеному вище гуртожитку.

З роз'яснень, які наведені у п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 01.11.1996 року "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", вбачається, що
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування житловим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

В свою чергу, відповідно до вимог п. 4
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів Української РСР від 03 червня
1986 року №208, гуртожитки
підрозділяються на два види: для
проживання одиноких громадян (жилі
приміщення знаходяться у спільному
користуванні кількох осіб, які не
перебувають у сімейних стосунках); для
проживання сімей (жилі приміщення, що
складаються з однієї чи кількох кімнат,
перебувають у відособленому
користуванні сімей).

Судом встановлено, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 у м. Львові ПАТ "Іскра" має
статус гуртожитку для проживання
одиноких громадян, які не перебувають у
сімейних відносинах

Відповідно до п. 3.9. Правил проживання в
гуртожитку для одиноких громадян по
АДРЕСА_1 у м. Львові, затверджених
генеральним директором ВАТ "Іскра"
21.09.20006 року, мешканцям гуртожитку
забороняється самовільно поселяти
своїх родичів, дітей, інших громадян, а
також переселятися з одного приміщення
в інше.

Окрім цього, у п. 17 Примірного положення
про гуртожитки, затвердженого
Постановою Ради Міністрів Української
РСР від 03 червня 1986 року №208,
передбачено лише право громадян, які
проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, на вселення у займані
приміщення своїх неповнолітніх дітей.

Таким чином, чинне законодавство не
передбачає право особи, яка проживає у
гуртожитку для одиноких громадян, на
вселення у займане приміщення своїх
неповнолітніх дітей, а відтак суд
першої інстанції на законних підставах
відмовив у задоволенні позовної вимоги
про визнання за неповнолітніми дітьми
позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права на
проживання у кімнаті АДРЕСА_1

Разом з тим, доводи апелянта про
застосування до даних правовідносин
ст. 65 ЖК УРСР, в якій передбачено, що на
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей не потрібно згоди інших членів
сім"ї наймача, є безпідставними,
оскільки вказана норма закону регулює
правовідносини, пов"язані із
користуванням жилим приміщенням у
будинках державного та громадського
житлового фонду, а не гуртожитками.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 24 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин