Справа №591/7808/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Клімашевська І. В.Номер
провадження 22-ц/788/2234/14 Суддя-доповідач -
Ільченко О. Ю. Категорія - 39
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Гагіна М. В.

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 24 листопада 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, треті особи: Комунальне
підприємство «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації», Перша
Сумська державна нотаріальна контора,
про визнання права власності в порядку
спадкування, -

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 24 листопада 2014 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_3.

Вказане рішення суду представник
позивача оскаржила в апеляційному
порядку.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також на порушення
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що судом першої
інстанції неправильно витлумачено
норми матеріального права щодо моменту
виникнення у відповідачки права
власності на спірне нерухоме майно,
оскільки внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів не є
державною реєстрацією права власності
на це нерухоме майно в розумінні ч.3
ст.640 ЦК України. Відтак, оскільки
укладений з відповідачкою договір
довічного утримання не пройшов
процедуру державної реєстрації, тому
відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України
у неї не виникло право власності на
спірну частину житлового будинку. Із
зазначеного, як стверджує представник
позивача в апеляційній скарзі,
вбачається, що єдиним власником
спірного нерухомого майна була ОСОБА_6
до моменту її смерті, що підтверджує
факт правомірності складання нею
заповіту на ім'я позивача, у зв'язку з
чим його позовні вимоги про визнання
права власності в порядку спадкування
на спірне нерухоме майно підлягають
задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта та його представника,
заперечення відповідачки, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 20 вересня 1990
року ОСОБА_6 на праві приватної
власності належало 42/100 частин
житлового будинку разом з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.9).

08 червня 2006 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_5
нотаріально посвідчений договір
довічного утримання (догляду),
відповідно до умов якого передала
останній у власність належні їй на
праві власності 42/100 частин житлового
будинку разом з відповідною частиною
надвірних споруд по АДРЕСА_1, що
зареєстрований в Державному реєстрі
правочинів 09 червня 2006 року за № 1360572
(а.с.47, 48).

Відповідно до нотаріально
посвідченого заповіту від 04 листопада
2008 року ОСОБА_6 заповіла все належне їй
майно, яке на день її смерті буде їй
належати, де б воно не знаходилось та з
чого б воно не складалось і взагалі все
те, на що вона за законом матиме право,
своєму онуку - позивачу ОСОБА_3 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, а
спадкоємцем її майна вважає себе
ОСОБА_3 (а.с.99-100, 101).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
нерухоме майно в вигляді 42/100 частин
житлового будинку разом з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 не належало
заповідачу ОСОБА_6 на момент відкриття
спадщини, так як за договором довічного
утримання від 08 червня 2006 року воно
було відчужене відповідачці ОСОБА_5,
тому відсутні підстави для визнання за
позивачем права власності на спірне
нерухоме майно в порядку спадкування
за заповітом.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням
є перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Положеннями ст.1218 ЦК України
передбачено, що до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст.745 ЦК України
(в редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Як передбачено ч.4 ст.334 ЦК України (яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин), якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

На час виникнення спірних
правовідносин, а саме: на момент
укладення договору довічного
утримання від 08 червня 2006 року, порядок
державної реєстрації правочинів був
врегульований Постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 671 «Про затвердження Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів», який діяв до 05 вересня 2012
року.

Відповідно до п.п.1, 5, 6, 9 вказаного
Тимчасового порядку державної
реєстрації правочинів державна
реєстрація правочинів проводилась
відповідно до вимог Цивільного кодексу
України шляхом внесення відповідної
інформації до Державного реєстру
правочинів.

Державній реєстрації підлягали,
зокрема, договори довічного утримання
(догляду), за якими передавалось
набувачеві у власність нерухоме майно
шляхом внесення нотаріусом запису до
Реєстру одночасно з його нотаріальним
посвідченням.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема з витягу з Державного реєстру
правочинів, укладений 08 червня 2006 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договір довічного
утримання, предметом якого є 42/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1,
зареєстрований в Державному реєстрі
правочинів 09 червня 2006 року за № 1360572
(а.с.48).

Таким чином, обґрунтованими є висновки
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6
ще до моменту укладення заповіту від 04
листопада 2008 року на користь позивача
відчужила належне їй на праві
власності спірне нерухоме майно у
вигляді 42/100 частин житлового будинку
по АДРЕСА_1 на користь відповідачки
ОСОБА_7 відповідно до договору
довічного утримання (догляду) від 08
червня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність державної реєстрації
права власності на спірне нерухоме
майно, у зв'язку з чим відповідачка не
набула права власності на нього, не
заслуговують на увагу колегії суддів,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо заяву про державну реєстрацію
прав, пов'язаних з відчуженням
нерухомого майна, подано після
державної реєстрації обтяжень,
встановлених щодо цього майна, крім
випадків, встановлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону.

Зокрема, з матеріалів справи
вбачається, що відповідачка
неодноразово зверталась до державного
реєстратора прав на нерухоме майно із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень, однак його рішеннями від 14
березня 2013 року та від 20 травня 2014 року
було відмовлено у зв'язку з накладенням
обтяжень (а.с.51, 52, 53).

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 23 квітня 2014 року, яке набрало
законної сили, скасовано вказану
заборону відчуження об'єкта нерухомого
майна - житлового будинку по АДРЕСА_1,
але державну реєстрацію права
власності не було проведено у зв'язку з
накладенням іншої заборони (а.с.51, 53).

Крім того, колегія суддів звертає увагу
і на те, що між сторонами тривалий час
існує спір з приводу нерухомого майна,
що ускладнює для відповідачки процес
реєстрації права власності на нього
(а.с.12, 13, 22-23, 24, 25, 50, 98).

Позивачем не доведений факт того, що
договір довічного утримання був
розірваний при житті ОСОБА_6 або
визнаний недійсним у судовому порядку.

За таких обставин, відсутні підстави
для визнання за ОСОБА_3 права власності
в порядку спадкування на 42/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому відсутні підстави для
її задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
отже, апеляційну скаргу необхідно
відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити, а рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 24 листопада
2014 року в даній справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду Сумської
області: О.Ю. Ільченко