Справа № 750/3796/14 Провадження №
22-ц/795/1653/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Супрун О. П. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,при
секретарі:Зіньковець О.О.,за
участю:позивача, її представників -
ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_6, представника
відповідача - Хамко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Чернігові апеляційну
скаргу ОСОБА_8 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 09 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до
Чернігівської міської лікарні № 1 про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії,

- третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
на стороні відповідача - Управління
Пенсійного фонду України в м.Чернігові,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 09 липня
2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 09 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_8 до
Чернігівської міської лікарні № 1 про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії
відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що рішення суду винесене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Так, апелянт
зазначає, що обґрунтовуючи своє
рішення, суд керувався наказом МОЗ
України від 08.10.1997 року № 303 «Про
регламентацію діяльності
анестезіологічної служби України»,
яким було затверджено рекомендації
щодо реорганізації структури служби
анестезіології та інтенсивної терапії
в лікувально-профілактичних закладах
України. Дія даного наказу поширюється
на період роботи апелянта з 1997 року по
2002 рік. На період роботи з 1993 року по 1997
рік дія наказу не поширюється. Тому чим
керувався суд стосовно стажу роботи
апелянта за період 1993-1997 роки невідомо
і в рішенні суду не зазначено. На думку
апелянта, судом не взято до уваги
положення наказів МОЗ СРСР від 19.08.1969
року № 605 «Про поліпшення
анестезіолого-реанімаційної служби в
державі», від 29.12.1975 року № 1188 «Про
подальше удосконалення реанімаційної
допомоги населенню», від 11.06.1986 року №
841 «Про подальше вдосконалення
анестезіолого-реанімаційної допомоги
населенню», від 13.11.1973 року № 890 «Про
вдосконалення медичної допомоги
хворим з інфарктом міокарда», від 30.10.1978
року № 1038 «Заходи по подальшому
розвитку кардіологічної допомоги
населенню», від 30.12.1992 року № 206 «Про
заходи поліпшення організації та
підвищення якості кардіологічної
допомоги населенню України», а також
штатні розклади за 1994-1995 роки. Судом,
також, не звернуто увагу на те, що в
трудовій книжці записано, що апелянт
працювала в палаті інтенсивної
терапії, хоча така палата э блоком , що
передбачено і в штатному розпису. Крім
того, судом не взяті та належним чином
не проаналізовані покази свідків.
Апелянт також вважає, що та обставина,
що адміністрацією лікарні після 08.10.1997
року не змінено назву 1 кардіологічного
відділення для хворих з інфарктом
міокарда на вузькоспеціалізоване
відділення інтенсивної терапії не є
підставою для відмови в зарахуванні її
стажу роботи з 1993 року по 2002 рік в
подвійному розмірі. Також, не підставою
для не включення її роботи до
пільгового стажу і незастосування
методів екстракорпоральної
детоксикації, оскільки на думку
апелянта ці методи не мають відношення
до кардіології. Посилаючись на
роз"яснення МОЗ України, апелянт
вважає, що робота в палаті інтенсивної
терапії та реанімації кардіологічного
відділення зараховується до стажу
роботи в подвійному розмірі, а тому суд
мав задовольнити позов, оскільки
фактично апелянт виконувала роботу по
реанімації і це є головним критерієм
для вирішення питання про задоволення
позову.

В судовому засіданні апелянт та її
представники підтримали доводи
апеляційної скарги і просили її
задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, надавши письмові
заперечення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору на стороні
відповідача - Управління Пенсійного
фонду України в м.Чернігові - належним
чином було повідомлено про час
розгляду справи, про що свідчить
повідомлення про вручення 31.07.2014 р.
поштового відправлення (а.с.220), проте
свого представника до суду не
направило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Судом по справі встановлено, що 05.08.1991
ОСОБА_8 прийнята на роботу до
Чернігівської міської лікарні № 1 на
посаду палатної медсестри І
кардіологічного відділення. З 01.06.1993
переведена на посаду медсестри -
анастезистки палати інтенсивної
терапії І кардіологічного відділення,
а з 22.06.1995 року переведена на посаду
палатної медсестри палати інтенсивної
терапії при кардіологічному
відділенні для хворих інфарктом
міокарду (а.с. 5-6).

Відповідно до ст.60 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», робота в
лепрозорних і протичумних закладах
охорони здоров'я, у закладах
(відділеннях) з лікування осіб,
заражених вірусом імунодефіциту
людини або хворих на СНІД, в інших
інфекційних закладах (відділеннях)
охорони здоров'я, у
патолого-анатомічних і реанімаційних
відділеннях закладів охорони здоров'я,
а також у психіатричних закладах
охорони здоров'я зараховується до
стажу роботи у подвійному розмірі.

Як було встановлено, позовні вимоги
позивач пов'язує із необхідністю (на її
думку) оформити документи для
призначення пенсії за вислугу років.
Вона вважає, що її право обмежено
відповідачем.

Згідно з ст.48 КЗпП України, трудова
книжка є основним документом про
трудову діяльність працівника.

Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку
підтвердження наявного трудового
стажу для призначення пенсій за
відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.08.1993 року № 637,
основним документом, що підтверджує
стаж роботи, є трудова книжка. За
вiдсутностi трудової книжки або
вiдповiдних записів у ній трудовий стаж
встановлюється на пiдставi інших
документів, виданих за місцем роботи,
служби, навчання, а також архiвними
установами.

Також, пунктом 20 даного Порядку
передбачено, що « у тих випадках, коли в
трудовій книжці вiдсутнi відомості, що
визначають право на пенсії на
пільгових умовах або за вислугу років,
установлені для окремих категорій
працівників, для підтвердження
спецiального трудового стажу
приймаються уточнюючi довiдки
пiдприємств, установ, органiзацiй або їх
правонаступникiв (додаток № 5). У довiдцi
має бути вказано: перiоди роботи, що
зараховуються до спецiального стажу;
професiя або посада; характер
виконуваної роботи; роздiл, пiдроздiл,
пункт, найменування спискiв або їх
номери, до якого включається цей перiод
роботи; первиннi документи за час
виконання роботи, на пiдставi яких
видана зазначена довiдка."

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Судом встановлено, що трудова книжка
ОСОБА_8 містить всі необхідні для
підтвердження стажу роботи записи,
тому суд першої інстанції правомірно
відмовив в позові, оскільки позивач до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Чернігові із офіційною заявою про
призначення пенсії на пільгових умовах
не зверталась, рішення з цього приводу
останнім не приймалося, тому її права
на час подачі позову не є порушеними. З
огляду на викладене, правові підстави
для видачі уточнюючої довідки у
відповідача були відсутні. Дії
відповідача є правомірними.

Посилання апелянта на положення
наказів МОЗ СРСР та інші нормативні
документи, які регулюють порядок
зарахування роботи на певній посаді до
стажу роботи в подвійному розмірі з
огляду на вищевикладене правового
значення не має.

Також, не можуть бути прийняті до уваги
посилання ОСОБА_8 на сталу судову
практику, оскільки приєднані до
апеляційної скарги копії судових
рішень ухвалювалися у справах,
стороною в яких ОСОБА_8 не була, до того
ж, ця практика стосується саме
оскарження дій управлінь Пенсійного
фонду, а не дій працедавця.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1
ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що доводи викладені в
апеляційній скарзі обґрунтованості
судових висновків не спростовують,
тому підстави для її задоволення
відсутні.

Судове рішення постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 09 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: