Номер провадження: 22-ц/785/4355/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Кварталової А.М., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Державної казначейської
служби України, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, за участю
Прокуратури Приморського району м.
Одеси про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, спричиненої
незаконними діями органів досудового
слідства та суду, за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

11.09.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом фактично до Держави України в
особі Держаної казначейської служби
України, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої
незаконними діями органів досудового
слідства та суду,

Позов обґрунтований тим, що 27.06.2003 року
відносно нього було порушено
кримінальну справу за ст.143 ч.2 КК
України (в редакції 1960 року). Досудове
слідство проводилося Київським
РВВС м.Одеси, йому була обрано міру
запобіжного заходу підписку про
невиїзд. В 2004 році постанова про
порушення кримінальної справи була
скасована, як незаконна. Проте, в 2005
році слідчий Малиновського РВВС
м.Одеси ОСОБА_3, зловживаючи службовим
положенням, знову пред'явила йому
обвинувачення за ст.143 ч.2 КК
України.Крім того, слідчий порушила
кримінальну справу та сфальсифікувала
матеріали справи відносно його
дружини - ОСОБА_4 та доньки - ОСОБА_5 за
ст.143 ч.2 КК України, по тим самим
ознакам, що і відносно нього.

03.04.2006 року Київський районний суд
м.Одеси при розгляді кримінальної
справи у попередньому судовому
засіданні повернув її прокурору
Малиновського району м.Одеси,
зазначивши, що до суду були
направлені матеріали дослідчої
перевірки, за якими могла проводитися
тільки перевірка для вирішення питання
про порушення кримінальної справи.
Однак, суд апеляційної інстанції
рішення суду скасував і направив
справу на новий розгляд в той же суд.

Справу до розгляду прийняв суддя
Київського районного суду м.Одеси
ОСОБА_9, який її розглядав протягом
п'яти років, ігноруючи усі заявлені
клопотання, за що був притягнутий до
дисциплінарної відповідальності Вищою
кваліфікаційною комісією суддів
України. Лише після цього суддя ОСОБА_9
розглянув справу, по якій дружина
ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 були
виправдані за вироком суду, а він
визнаний винним та засуджений.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від
08.12.2011 року вирок суду від 24.05.2011 року
був скасований, як незаконний, і справу
направлено для додаткового
розслідування прокурору Малиновського
району м. Одеси. При цьому в ухвалі
вказано, що допущені порушення
законів на стадії досудового слідства
виключали можливість винесення
будь-якого вироку, в тому числі і
виправдувального.

В подальшому, 27.08.2012 року слідчим
Малиновського РВВС м.Одеси винесено
постанову про припинення кримінальної
справи відносно нього по ст.6 п.2 ст.213, п.2
КПК України, яка ним отримана 19.07.2013
року.

Таким чином, він з дня порушення
кримінальної справи, а саме, з 27.06.2003
року до дня припинення справи на
підставі постанови прокуратури
Одеської області від 16.08.2004 року,
знаходився під слідством 13 місяців та 20
днів. З причин незаконних дій слідчої
Малиновського РВВС м.Одеси ОСОБА_3 та
судді Київського районного суду
м.Одеси ОСОБА_9 він знаходився під
судом та слідством з 01.06.2005 року по
27.08.2012 року, тобто протягом 96 місяців
та 20 днів, а всього перебував під
слідством і судом - 110 місяців.

Крім того, під час розгляду
кримінальної справи, 13.06.2006 року
рішенням
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури м. Севастополя його
адвокатська діяльність була припинена
з причин порушення кримінальної
справи.

Незаконним притягненням до
кримінальної відповідальнсті по
надуманим підставам, незаконним
відданням до суду спричинило йому та
його сім`ї тяжкі наслідки, як моральні,
так і матеріальні. Вищевказані
процесуальні дії органу досудового
слідства та суду призвели до порушення
нормальних життєвих зв'язків, завдали
глибоких фізичних і моральних
страждань, призвели до погіршення
психологічного стану та ушкодження
здоров'я, вплинули на підрив авторитету
серед друзів, принизили честь та
гідність як людини та адвоката і
призвели до інших негативних наслідків
морального характеру.

Вважаючи, що внаслідок незаконних дій
органів слідства та суду йому була
завдана моральна шкода у розмірі
1261700,00 грн., яка розрахована у сумі
десятикратної мінімальної заробітної
плати за кожний місяць перебування
під слідством та судом: 110 місяців х (1147
х10) = 1261700,00 грн., позивач просив стягнути
з єдиного казначейського рахунку
Державного бюджету України вказану
суму на підставі ст.56 Конституції
України, ст.ст.23, 1176 ЦК України та Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду».

Також позивач просив стягнути суму
втраченого заробітку внаслідок
незаконних дій відносно нього у
розмірі 88000,00 грн., виходячи з того, що
він отримував від адвокатської
діяльності щомісячний дохід 8000,00 грн.
(110 місяців х 8000,00=88000,00 грн.), та
витрачені ним кошти на послуги
адвоката в сумі 84000,00 грн. за період з
01.06.2005 по 24.05.2012 року, тобто всього за 83
місяця 24 дня (а.с.1-7).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05.03.2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_2 351960,00 грн., яка згідно
мотивувальної частини рішення складає
з: 267960,00 грн. - моральної шкоди та 84000,00
грн. - витрачених коштів на послуги
адвоката.

В задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду змінити, задовольнивши
його позовні вимоги частково, а саме,
стягнути з Державної казначейської
служби України на його користь всього
887880,00 грн., яка складається з: моральної
шкоди, виходячи з п`яти мінімальних
розмірів заробітної плати, тобто 669900,00
грн. (1218х110); втрати по заробітній платі -
133980,00 (1218х110); витрати за адвокатські
послуги - 84000,00 грн., посилаючись на те,
що рішення постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі Головне
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні позову, посилаючись на те,
що рішення постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Частиною 3 вказаної норми права
передбачено те, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав зміст
рішення, перевіривши матеріали справи
в межах апеляційної скарги, заперечень
на неї, вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а
апеляційна скарга Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи те, що 27.06.2003 року
постановою прокурора відділу
прокуратури Одеської області порушено
кримінальну справу відносного ОСОБА_2
за фактом шахрайського заволодіння
майном ОСОБА_8 у сумі 40 000,00 дол. США за
ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.
143 КК України (в редакції 1960 року), з
направленням справи для організації
досудового слідства прокурору
Київського району м. Одеси (а.с.8-9).

18.12.2003 року постановою Приморського
районного суду м. Одеси (справа №6-250)
постанова прокурора відділу
прокуратури Одеської області від 27.06.2003
року скасована (а.с.11-13).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 18.05.2004 року вищевказана
постанова змінена, доповнена вказівкою
про направлення матеріалів справи
прокурору для проведення додаткової
перевірки (а.с.15).

Постановою старшого прокурора відділу
прокуратури Одеської області від 16.08.2004
року постанову заступника прокурора
Київського району м. Одеси від 24.02.2009
року про порушення кримінальної справи
відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину,
передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (в
редакції 1960 року) скасовано, в
порушенні кримінальної справи за
заявою ОСОБА_8 щодо шахрайських дій
відносно нього з боку ОСОБА_2
відмовлено, у зв'язку з відсутністю в
діях останнього складу злочину,
передбаченого ч.2 ст.143 КК України (в
редакції 1960 року) (а.с.16).

Матеріалами справи також встановлено,
що 29.05.2005 року слідчий СВ Малиновського
РВ ОМУ УМВС України м.Одеси
ОСОБА_3 затримала підозрюваного ОСОБА_2,
що підтверджується протоколом про
затримання особи, підозрюваної у
вчиненні злочину. Постановою
Малиновського районного суду м. Одеси
від 07.06.2005 року ОСОБА_2 було обрано
запобіжний захід - утримання під вартою
в ОСІ - 21 УМДУ по ІН в Одеській області
(а.с.18,19).

Проте, ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 15.06.2005 року
постанову Малиновського районного
суду м. Одеси від 07.06.2005 року було
скасовано та обрано запобіжний захід -
підписка про невиїзд (а.с.20,21).

18.07.2005 року заступник прокурора
Одеської області прийняв постанову про
визначення підслідності по
теріторіальності для проведення
досудового слідства, якою провадження
за кримінальною справою №0,
порушеною за ст.142 ч.2, ст.15, ст.190 ч.3, ч.4 КК
України відносно ОСОБА_2 доручено СО
Малиновського ОГУ УМВС України в
Одеській області (а.с.17).

Прокурором Малиновського району
м.Одеси 10.01.2006 року було затверджено
обвинувальний висновок відносно
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та справу
направлено до суду (а.с22-27).

Постановою Київського районного суду
м. Одеси (справа №1-31) від 03.04.2006 року
матеріали кримінальної справи
відносно вищевказаних осіб були
повернуті на додаткове розслідування
до прокуратури Малиновського району м.
Одеси (а.с.28,29).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 16.05.2006 року зазначену
постанову скасовано і кримінальна
справа направлена на новий попередній
розгляд в той самий суд в новому складі
(а.с.30,31).

13.06.2006 року рішенням
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури м. Севастополя адвокатська
діяльність ОСОБА_2 була припинена за
розглядом заяви ОСОБА_8 в зв'язку з
грубим порушенням позивачем Закону
України «Про адвокатуру», правил
адвокатської етики, присяги адвоката
(а.с.112).

Судом також встановлено, що
кримінальна справа відносно позивача
розглядалася в Київському районному
суді м. Одеси суддею ОСОБА_9 протягом
п`яти років. Лише 24.05.2011 року винесений
вирок, за яким ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були
виправдані, а ОСОБА_2 - визнаний винним у
скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143
КК України (в редакції 1960 року) та
призначено покарання у вигляді
позбавлення волі на три роки з
відстрочкою виконання покарання
строком на два роки (а.с.38-63).

Рішенням Вищої кваліфікаційної
комісії суддів України від 16.06.2011 року
суддю Галія С.П. притягнуто до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани (а.с.113-114).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 08.12.2011 року вищевказаний
вирок відносно ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
скасовано та справа направлена для
додаткового розслідування прокурором
Малиновського району м. Одеси (а.с.71-74).

27.08.2012 року старшим слідчим СВ
Малиновського РВ ОМУ МУВС України в
Одеській області було прийнято
постанову про припинення провадження
по кримінальній справі відносно
позивача на підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2
КПК України. З вказаної постанови
вбачається, що слідчі дії відносно
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проводилися
незаконно, в діях ОСОБА_2 відсутній
склад злочину, між ОСОБА_2 та ОСОБА_8
мали місце цивільно-правові відносини,
запобіжний захід - підписка про невиїзд
скасований (а.с.76).

Задовольняючи частково позов та
стягуючи на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду в розмірі 267 960,00 грн., суд 1-ої
інстанції обґрунтовано виходив із
наявності та доведеності факту
незаконного порушення відносно ОСОБА_2
кримінальної справи, взяття і тримання
його під вартою, обрання в подальшому
запобіжного заходу - підписки про
невиїзд, притягнення його як
обвинуваченого та пред'явлення йому
обвинувачення, а також незаконного
засудження по справі за ч.2 ст.143 КК
України та в кінцевому випадку -
припинення кримінальної справи на
підставі п.2 ст.6, п.2 ст.213 КПК України, що
завдало йому моральні втрати, призвело
до порушення нормальних життєвих
зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

При вирішенні питання щодо розміру
відшкодування моральної шкоди,
виходячи з двох мінімальних розмірів
заробітної плати за кожен місяць
перебування під слідством та судом, в
загальній сумі - 267 960,00 грн., суд
враховував конкретні обставини справи,
період перебування ОСОБА_2 під
слідством та судом з 27.06.2003 по 27.08.2012
року (всього 110 місяців) та виходив з
засад розумності, виваженості і
справедливості.

При розгляді цій частини позову по
суті, суд керувався вимогами ч.5 ст.5
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, норми
якої згідно зі ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року №3477-IV 1.5 є
джерелом національного права; ст.ст.23,
1167, 1176 ЦК України; відповідними нормами
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» (далі -Закону) та
цивільно-процесуального
законодавства, а також роз'ясненнями,
викладеними в п.п.9,14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4, з наступними змінами «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Колегія вважає, що виходячи з обставин
справи та вказаних норм матеріального
права, суд 1-ої інстанції дійшов
законного й обґрунтованого висновку
про заподіяння позивачу моральної
шкоди незаконними діями органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду, яка підлягає
відшкодуванню за рахунок коштів
державного бюджету, незалежно від вини
посадових осіб вказаних державних
органів.

При цьому колегія також звернула увагу
на те, що відносно ОСОБА_2 кримінальна
справа порушувалась не тільки за ч.2
ст.143 КК України (в редакції 1960 року), але
і за ст.ст.15 ч.4, 190 ч.3 КК України, а також
за ч.2 ст.143 КК України по іншому епізоду.

Кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_2 за вказаними нормами права
постановою Київського районного суду
м. Одеси було виділено в окреме
провадження з направленням матеріалів
справи прокурору Малиновського району
м. Одеси на додаткове розслідування
(а.с.136-140).

Згідно Постанови від 27.08.2012 року
старшим слідчим СВ Малиновського РВ
ОМУ МУВС України в Одеській області
кримінальне провадження по
кримінальній справі по ч.2 ст.143 КК
України відносно позивача припинено на
підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2 КПК України
(а.с.76)

Однак, суду апеляційної інстанції
позивачем надана ще одна копія
постанови від 27.08.2012 року, в
мотивувальній частині якої вказані всі
статті, за якими ОСОБА_2 притягувався
до кримінальної відповідальності, а
саме: по ч.2 ст.143 (за двома епізодами),
ст.15 ч.4 та ст. 190 ч.3 КК України (в
редакції 1960 року). В резолютивній
частині даної постанови вказано про
припинення провадження по
кримінальній справі за № 00 у
відношенні ОСОБА_2 з підстав ст.6 п.2 і
ст.213 п.2 КПК України (а.с.211).

Обидві постанови набрали законної
чинності і ніким не оскаржувались.

При викладених обставинах, колегія
вважає, що відносно ОСОБА_2 провадження
по кримінальній справі припинено в
цілому за реабілітуючими обставинами і
він має право на відшкодування
моральної шкоди за рахунок держави.

Між тим, колегія не може погодитись з
висновками суду щодо відмови позивачу
в позові втраченого заробітку в
розмірі 88 000,00 грн. та стягнення на його
користь 84000,00 грн., витрачених на
послуги адвоката, з наступних підстав.

При розгляді позовних вимог ОСОБА_2 в
цій частині поза увагою суду
залишилися вимоги ст.12 Закону та п.п.11-13
Положення про застосування цього
Закону, яке визначає порядок його
застосування.

Згідно ст.12 Закону, розмір
відшкодування шкоди, зазначеної в п.п.
1,4 ст.3 цього Закону, в яких іде мова про
заробіток та інші грошові доходи, які
втрачені внаслідок незаконних дій та
суми, сплачені громадянином у зв'язку з
наданням йому юридичної допомоги,
залежно від того, який орган провадив
слідчі дії чи розглядав справу, в
місячний термін з дня звернення
громадянина визначають відповідні
органи дізнання, досудового слідства,
прокуратури та суду, про що виносять
постанову (ухвалу).

У разі незгоди з винесеною постановою
(ухвалою) про відшкодування шкоди,
громадянин відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства може оскаржити
постанову до суду, а ухвалу суду - до
суду вищої інстанції в апеляційному
порядку.

Вказані пункти положення передбачають
порядок визначення розміру шкоди,
переліченої в п.п.1, 4 ст.3 Закону.

В суді апеляційної інстанції позивач
не заперечував проти того, що він не
звертався до відповідних органів для
визначення розміру шкоди, пов'язаної з
втратою заробітку (доходу) адвоката та
суми, сплаченої у зв'язку наданням
йому юридичної допомоги.

Суд дані обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи не
перевірив і зазначені вимоги Закону не
врахував.

При викладених обставинах, колегія
вважає, що рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, з закриттям
провадження по справі відповідно до п.1
ч.1 ст.15 та п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України,
оскільки ці вимоги позивача є
передчасні і в даному випадку не
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства.

Колегія також не може погодитись і з
висновком суду 1-ої інстанції щодо
порядку відшкодування позивачеві
моральної шкоди шляхом стягнення
коштів з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з Єдиного
казначейського рахунку.

Згідно з Положенням про Державне
казначейство України, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.12.2005 року №1232, Державне
казначейство України є юридичною
особою.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що
юридичні особи, створені державою, не
відповідають за зобов'язаннями
держави.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу
України, в Україні застосовується
казначейська форма обслуговування
Державного бюджету України, яка
передбачає здійснення Державним
казначейством України операцій з
коштами державного бюджету. Проте,
Державне казначейство України не є
розпорядником бюджетних коштів та не
уособлює державу в бюджетних
відносинах.

Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України
передбачено, що бюджетні кошти
використовуються тільки на цілі,
визначені бюджетними призначеннями,
які встановлюються Законом України
«Про державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої
громадянинові органами дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратурою або суду, проводяться
через Державну казначейську службу
України за рахунок коштів державного
бюджету України шляхом їх безспірного
списання з відповідної бюджетної
програми, а не з єдиного казначейського
рахунку.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає задовольнити частково
апеляційну скаргу Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області та
викласти резолютивну частину рішення в
новій редакції, а в решті рішення щодо
відшкодування моральної шкоди -
залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
відшкодування моральної шкоди
висновків суду не спростовують.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 взагалі
задоволенню не підлягає по
вищевикладеним мотивам.

З урахуванням викладеного і керуючись
ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 березня 2014 року в частині
стягнення на користь ОСОБА_2 84 000,00 грн.
за надання правової допомоги і в
частині відмови йому в позові про
відшкодування втраченого заробітку в
розмірі 88 000,00 грн. - скасувати та
провадження по справі закрити.

Рішення в частині стягнення моральної
шкоди змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції.

Позов ОСОБА_2 до Державної
казначейської служби України,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області, за участю
Прокуратури Приморського району м.
Одеси про відшкодування моральної
шкоди, спричиненої незаконними діями
органів досудового слідства та суду -
задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України
через Державну казначейську службу
України за рахунок коштів державного
бюджету України шляхом безспірного
списання коштів з відповідної
бюджетної програми на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 267 960,00
грн.(двісті шістдесят сім тисяч
дев'ятсот шістдесят гривень 00 копійок).

В решті рішення суду в цій частині
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

Л.Л.Троїцька

А.М. Кварталова

О.М.Таварткіладзе