Справа № 199/7365/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„06" листопада 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко А.Л.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
вселення та визначення порядку
користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що його батькові -
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно належала
квартира АДРЕСА_1; право власності на
квартиру було зареєстровано в КП
«ДМБТІ». ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1;
після його смерті спадкоємцями першої
черги за законом є позивач, його син,
дружина померлого (відповідач) ОСОБА_4
та син від другого шлюбу - відповідач
ОСОБА_5. Всі спадкоємці в передбачений
ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк
прийняли спадщину. Позивач право
власності на належну йому 1/3 частку
квартири набув на підставі рішення
Амур- Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 15 квітня
2014 р. у цивільній справі №2-3883/11, яким
за ОСОБА_3 визнано в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1
та на підставі ухвали цього ж суду від
16.05.2014 р. про виправлення описки.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду, запис № 5898438 від
28.05.2014 р. про державну реєстрацію за
позивачем права власності на 1/3 частку
вказаної квартири внесено до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно за реєстраційним
номером 01 державним реєстратором
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, та позивач постійно проживаю
в Росії, але під час приїздів до м.
Дніпропетровська у нього виникає
потреба у користуванні спірною
квартирою, яка належить позивачу та
відповідачам на праві спільної
часткової власності, тому й він надав
довіреність своїй матері, щоб вона
виконала всі необхідні дії, пов'язані з
реалізацією позивачем свого права
власності. У вказаній квартирі
зареєстровані та проживають
відповідачі у справі, вони ж мають
ключі від вхідних дверей квартири, у
позивача ключів немає.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їх спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Представник позивача намагалася
домовитися з відповідачами про порядок
користування квартирою, але
відповідачі двері в квартиру не
відкривають, на телефонні дзвінки не
відповідають. Після декількох невдалих
спроб представника позивача
домовитися з відповідачами, вона
звернулася за допомогою до
Амур-Нижньодніпровського PB ДМУ ГУМВС
України в Дніпропетровській області,
за результатами розгляду її заяви
отримана відповідь від 11.08.2014 року про
проведення профілактичної бесіди з
ОСОБА_4 щодо недопущення нею
протиправних дій, але і після цього
двері в квартиру відповідачі не
відкрили. При випадковій зустрічі у
дворі будинку, де знаходиться квартира,
відповідач ОСОБА_5 відмовився від
добровільного вирішення про порядок
користування спадковим майном,
погрожував спалити його та заявив, що
всі питання повинен вирішувати суд.

Предмет позову становить вимога
про усунення позивачу перешкод в
користуванні квартирою АДРЕСА_1,
вселивши позивача у вказану квартиру
та зобов'язавши відповідачів надати
мені комплект ключів від всіх замків
вхідних дверей спірної квартири, не
чинити позивачу перешкоди у
користуванні виділеним майном -
особисто житловою кімнатою № 6 з
кладовою №5 та виділеними в спільне
користування коридором № 1, ванною №2,
туалетом № 3, кухнею №4 у вказаній
квартирі, визначити порядок
користування приміщеннями квартири
АДРЕСА_1, а саме: виділити позивачу в
користування окрему ізольовану
житлову кімнату № 6 площею 12,3 кв.м та
кладову № 5 площею 0,6 кв.м; виділити
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату № 7
площею 16,9 кв.м з балконом II площею 0,7
кв.м та житлову кімнату № 8 площею 13,0
кв.м з лоджією І площею 2,0 кв.м; залишити
у спільному користуванні ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 інші приміщення
квартири - коридор № 1 площею 5,8 кв.м,
ванну № 2 площею 2,1 кв.м, туалет № 3
площею 1,1 кв.м, кухню № 4 площею 7,6 кв.м.

Підставу позову становлять приписи
ст.ст. 150, 155 ЖК, ст.ст. 16, 317, 321, 358, 391 ЦК
України.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив
суд повністю задовольнити поданий
позов. Разом з тим, відповідно до
пояснень представника позивача її син
постійно мешкає та працює у РФ, є
громадянином цієї країни, раніше за
радянські часи проходив строкову
військову службу, служив на
підводному човні, залишився у Росії,
та на даний час він мешкає у м.
Смоленську. Разом з тим, представник
позивача висловилася щодо того, щоб
відповідачі сплатили їй вартість
частки (1/3).

Представник відповідача позов не
визнав та просив суд відмовити його
задоволенні повністю. Відповідно до
пояснень представника відповідача - 1
між сторонами в даній справі відсутній
спір з приводу нерухомого спадкового
майна, позивач не виконав обов'язку
доведення тих обставин, наякі він
посилається як на підставу свої вимог,
не надав докази тощо (ст.ст. 10, 60 ЦПК
України). Відповідно до пояснень
представника відповідача - 1 позивач
особисто має в будь-який час
приїжджати до м. Дніпропетровська та
мешкати в цій квартирі. Утім, на
переконання представника відповідача,
представник позивача не має
повноважень на вселення заміст
позивача у спірну квартиру, її
повноваження визначені у відповідній
довіреності.

Разом з тим, представник
відповідача - 1 просила суд врахувати
неналежність наданих позивачем
доказів: співробітниками АНД РВ ДМУ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області жодна профілактична бесіда із
ОСОБА_4 не проводилася, а дана відповідь
є формально відпискою на звернення
ОСОБА_1 до АНД РВ, разом з тим, наявний у
матеріалах справи акт датований
12.08.2014 р., утім, в останньому
зафіксовані нібито події, які мали
нібито місце також й 20.08.2014 р.
Представник відповідача - 1 вважала
можливим виплату позивачеві грошової
компенсації позивачу за належну йому
частку у квартирі за наявності в нього
такого бажання.

Відповідач - 2 не скористався
правом брати участь у судових
засіданнях.

Заслухав пояснення осіб, які беруть
участь у справі, та дослідив доказ и в
межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За розгляду справи позивач, на
переконання суду, не довів ті
обставини, на які посилався як на
підставу своїх вимог, не наддав докази
відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК
України, через що суд мав би змогу дійти
до іншого висновку у справі, яка
розглядалася.

Судом встановлено, що позивач на
підставі рішення Амур-
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 квітня 2014 р. у
цивільній справі за його позовом про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом (а.с. 8-10)
власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1
(а.с. 12).

Позивач постійно мешкає у РФ, у
порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів
щодо його перетинання кордону та
тимчасового перебування у м.
Дніпропетровську не надано.

За ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Суд погоджується із слушністю
доводів представника відповідача - 1
щодо того, що наданий позивачем в
якості акт від 12.08.2014 р. (а.с. 18) не
містить інформації щодо предмета
доказування, оскільки він містить
відомості про події, які зафіксовані
через 8 днів після його складання.

Разом з тим, особи, які підписали
цей акт (гр.гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9) не були
допитані судом, клопотань про їх допит
не надходило, таким чином, оскільки
безпосередньо дані свічення цими
особами не були надані, для суду
відсутні підстави для встановлення на
його підставі тих обставин, що
обґрунтовують вимоги позивача та
інших обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Щодо іншого доказу, наданого
позивачем (а.с. 17) - відповіді з АНД РВ
ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській,
то дана відповідь не містить
інформації щодо предмета доказування
та є суперечливою: відповідь має
посилання про нібито перебування
ОСОБА_4 поза межами м. Дніпропетровська,
в той же час відповідно до цієї
відповіді із нею проведена
профілактична бесіда. Водночас,
залишається незрозумілим за якою
заявою ОСОБА_10 проводилася перевірка,
оскільки самої заяви до АНД РВ ДМУ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області позивачем надано не було.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань. За положеннями ст. 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Особа здійснює свої права вільно на
власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорення. Таким чином,
у розумінні закону, суб'єктивне право
на захист - це юридично закріплена
можливість особи використати заходи
правоохоронного характеру для
поновлення порушеного права і
припинення дій, які порушують це право.
Офіційне тлумачення поняття інтересу,
який підлягає захисту, надано в Рішенні
Конституційного Суду України від 1
грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено,
що охоронюваний законом інтерес треба
розуміти як прагнення до користування
конкретним матеріальним та/або
нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони для
задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності та іншим
загально-правовим засадам.

Таким чином, оскільки позивач не
довів порушення з боку відповідачів
цивільних прав позивача, а суд
захищає порушені, невизнані або
оспорювані права, свободи чи інтереси
(ст. 3 ЦПК України), підстави для
задоволення позову відсутні.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача, оскільки в задоволенні
позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
вселення та визначення порядку
користування квартирою відмовити
повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя