Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Тячівського районного
суду від 18 вересня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«ПриватБанк» звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 18.04.2006 року
між позивачем та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, згідно якого
остання отримала кредит на суму 11 000
доларів США під 12% річних.

Даний кредитний договір забезпечено
договором іпотеки від 18.04.2006 року між
банком та ОСОБА_3 предметом якого є
житловий будинок, загальною площею 49,90
кв.м., за адресою АДРЕСА_1

Боржник своїх зобов'язань за кредитним
договором не виконував належним чином
внаслідок чого виникла заборгованість
на суму 260 252,99 грн.

За таких обставин просив суд: в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки та виселити
відповідачів та інших осіб з предмету
іпотеки.

Заочним рішенням Тячівського
районного суду від 18 вересня 2014 року у
задоволенні даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про задоволення позову. На
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що введений Законом України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» не встановлює підстав для
відмови в позові кредитора.
Посилається, що суд дійшов
безпідставного висновку, щодо
відсутності у відповідачів іншого
житла.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення представника Банку,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що така підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що 18.04.2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, згідно якого
остання отримала кредит в сумі 11 000
доларів США під 12% річних (а.с.19, 20).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань по даному кредитному
договору 18.04.2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
іпотечний договір, предметом якого
стало належне останньому нерухоме
майно, а саме: житловий будинок з
надвірними спорудами, загальною площею
49,90 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.21, 22).

Своїх зобов'язань за кредитним
договором ОСОБА_2 не виконувала
належним чином внаслідок чого виникла
заборгованість, яка згідно розрахунку
банку становить 260 252,99 грн.
Правильність такого розрахунку ніким
не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ч.1 ст. 41 Закону України «Про
іпотеку» реалізація предмета іпотеки,
на який звертається стягнення за
рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України "Про виконавче провадження", з
дотриманням вимог цього Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
дані правовідносини поширюється дія
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» (далі по тексту -
Закон №1304-VII).

Однак колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки такий не
відповідає обставинам справи.

Згідно ч.1 Закону №1304-VII, протягом дії
цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Тобто однією з обов'язкових умов для
можливості застосування вказаного
Закону є використання предмета іпотеки
як постійного місця проживання
боржника/майнового поручителя.

Предмет іпотеки розташований за
адресою АДРЕСА_1

Після відкриття провадження по справі,
судом в порядку ч.3 ст. 122 ЦПК України
зроблено запити щодо місця реєстрації
відповідачів.

Як вбачається з відповідей на ці запити
Тячівського РВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області боржник ОСОБА_2
зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, а
майновий поручитель ОСОБА_3 - АДРЕСА_3
(а.с.34, 35).

Оскільки жодних інших даних матеріали
справи не містять, то колегія суддів
виходить з того, що саме вищезазначені
адреси є місцем проживання боржника та
майнового поручителя.

Таким чином предмет іпотеки не є місцем
постійного проживання боржника чи
майнового поручителя, а відтак на дані
правовідносини не поширюються припис
Закону №1304-VII.

Зазначене свідчить про наявність
підстав для задоволення позовної
вимоги банку про звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Що стосується вимоги банку про
виселення відповідачів та інших осіб,
то оскільки відповідачі не
зареєстровані в будинку, що є предметом
іпотеки (як відсутня інформація і про
реєстрацію в такому будинку якихось
інших осіб), то така вимога задоволенню
не підлягає.

Враховуючи наведене колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції, відповідно до п.3 ч.1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Скасувати заочне рішення Тячівського
районного суду від 18 вересня 2014 року та
ухвалити по даній справі нове рішення
яким позов Публічного акціонерного
товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення
задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №MKG0GK00000083 від
18.04.2006 року, в розмірі 260 252 (двісті
шістдесят тисяч двісті п'ятдесят дві)
гривні 99 (дев'яносто дев'ять) копійок,
звернути стягнення на житловий будинок
з надвірними спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
Закарпатської області шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від свого
імені договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням кадастрового номеру
земельної ділянки, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами дій,
необхідних для продажу предмету
іпотеки, за початковою ціню предмету
іпотеки встановленому на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді