Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/3261/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

24.12.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М.,
Кіселика С.А.

при секретарі: Кравченко Я.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 13 листопада 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання житлового будинку і
господарських споруд спільною
сумісною власністю та усунення
перешкод в користуванні ними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Зазначала, що вона є власницею будинку
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
будинку від 09 квітня 2001 року. У будинку
разом з нею проживають члени її сім'ї:
син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та чоловік
ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_2 - її колишній
чоловік, з яким шлюб розірвано 13
вересня 2010 року, також зареєстрований у
зазначеному будинку, проте більше року
на проживає за вказаною адресою. Після
фактичного припинення шлюбних
відносин колишній чоловік переїхав з
будинку і проживає за іншою адресою з
іншою жінкою.

Відповідач має інше постійне місце
проживання, витрат по утриманню
належного їй на праві власності житла,
не несе, добровільно зніматись з
реєстрації у вказаному житловому
будинку не бажає, тому просила суд,
посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України
визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 1-3).

В ході розгляду справи ОСОБА_2 подав
зустрічний позов до ОСОБА_3 про
визнання житлового будинку і
господарських споруд спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя та усунення перешкод в
користуванні ними. Зазначав, що 20.08 1988 р.
він та ОСОБА_3 уклали шлюб, з початку
подружнього життя проживали в будинку
по АДРЕСА_2, який було придбано у матері
відповідача за подаровані на весілля
кошти. У 2001 році переїхали до м.
Кіровограда в будинок матері
відповідача, попередньо сплативши
кошти, виручені від продажу будинку в м.
Новоукраїнка.

Після розірвання шлюбу у вересні 2010
року, відповідач не пустила його до
житлового будинку, чинить перешкоди в
користуванні будинком. Тому, просив суд
визнати за ним та відповідачем право
спільної сумісної власності подружжя
на житловий будинок в рівних частинах
по ? за кожним (т.1 а.с. 22-24).

В ході розгляду справи ОСОБА_2 подав
заяву про уточнення позовних вимог,
просив суд також зобов'язати
відповідача ОСОБА_3 не чинити йому
перешкоди у користуванні житловим
будинком і господарськими спорудами,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.
46).

Ухвалою суду від 03 червня 2013 року
зустрічну позовну заяву прийнято до
спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 (т.
1 а.с. 52-53).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 13 листопада 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено (т. 1 а.с. 233- 241).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить змінити рішення суду першої
інстанції в частині залишення його
зустрічного позову без задоволення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі ( т.
2 а.с. 7-13).

ОСОБА_3 рішення суду в частині
відмови в задоволенні її позову не
оскаржила.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково із
наступних підстав.

Судом встановлено, що з 20 серпня 1988
року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 13 вересня 2010 року. В період
шлюбу на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування від 09
квітня 2001 року, зареєстровано в реєстрі
за № 547, ОСОБА_3 отримала в дар житловий
будинок з надвірними будівлями
АДРЕСА_1. Житловий будинок цегляний,
загальною жилою площею 46,66 кв.м.,
розташований на земельній ділянці
розміром 499,4 кв.м., має такі надвірні
будівлі: огорожа, вимощення 1, зливна
яма О, погріб Гг, гараж В, літня кухня Бб,
вбиральня Д.

Дар сторони оцінили в 28 489 грн., що
складає інвентаризаційну вартість
будинку з надвірними будівлями(т.1,
а.с.6).

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного із них. Такі ж
положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин) якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містяться у ч.1
ст.62 СК України.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкту в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Як підставу для визнання спірного
житлового будинку спільною сумісною
власністю подружжя, ОСОБА_2 зазначав
істотне збільшення його вартості
внаслідок їх спільних з відповідачем
трудових та грошових затрат, його
особистих затрат. Вказував, що вартість
спірного майна істотно збільшилась за
рахунок проведення капітального
ремонту в будинку, його реконструкції
та побудови цегляного паркану,
бетонування подвір'я, добудови гаража
та інших господарських споруд (т.1,
а.с.22-24).

Статтею 57 ЦПК України передбачено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів і висновків експертів.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України
встановлено, що для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у
справі.

Згідно висновку експерта № 1374, 1375
судової комплексної
будівельно-технічної та
оціночно-будівельної експертизи від 30
квітня 2014 року, станом на 09 квітня 2001
року (час отримання будинку в дарунок)
житловий будинок представляв собою
одноповерхову прямокутну будівлю, що
складалась з підсобного приміщення,
трьох житлових кімнат, кухні та
коридора. Загальна площа житлвого
будинку складала 63,16 кв.м., в тому числі
житлова - 46,66 кв.м. Висота приміщень 3,40 м,
рік будівництва будинку - 1960, фізичний
знос складав - 32%.

В житловому будинку станом на 2001 рік
присутнє інженерне забезпечення:
електрозабезпечення, газопостачання,
зовнішнє водопостачання,
водовідведення та автономне газове
опалення, телефон.

Вказані обставини, крім висновку
експерта підтверджуються робочим
проектом на газозабезпечення
житлового будинку, спеціфікацією на
установку газового лічильника,
договором купівлі-продажу природного
газу населення, корінцем ордера № 25 на
проведення робіт з прокладення
телефонного зв'язку по АДРЕСА_1,
виконані на замовлення колишнього
власника вказаного житлового будинку,
дарителя - ОСОБА_6 (т.1, а.с.74-77).

За висновком експертизи житловий
будинок по площам, розташуванню
приміщень та технічному стану не в
повній мірі відповідав вимогам ДБН
В.".".15-05 "Житлові будинки", а саме: площа
кухні складала 6,10 кв.м., замість
нормативних - 8,00 кв.м. Вхід до житлової
кімнати літ."1-4" виконано через кухню.

Житловий будинок за час проживання у
ньому сторін, було переплановано та
реконструйовано - перебудовано з метою
поліпшення умов проживання,
експлуатації, зміни кількості жилих
кімнат, загальної та жилої площі.

Після перепланування та
реконструкції, проведених в період 2001
-2010 роки, спірний житловий будинок
представляє собою одноповерхову
прямокутну будівлю, що складається із
чотирьох кімнат, збільшена загальна
площа житлового будинку із 63,16 кв.м. до
68,20 кв.м.; збільшена житлова площа із 46,66
кв.м. до 48,10 кв.м., збільшена кількість
житлових кімнат з трьох до чотирьох,
збільшена площа кухні до нормативної
із 6,10 кв.м. до 8,30 кв.м., зменшився
фізичний знос будинку, побудований
сарай літ."Ж". Облаштоваено паркан
цегляний, подвір'я забетоновано.

У локальному кошторисі до вказаного
висновку експертизи визначено
найменування робіт і витрати, понесені
для реконструкції та ремонту будинку.

Ринкова вартість будівельних робіт
(реконструкція) домоволодіння по
АДРЕСА_1 визначена розрахунковим
методом в цінах станом на 2001-2010 роки і
складає - 33 114 грн., а станом на
теперішній час - складає 50 832 грн.

При встановленні ринкової вартості
спірного будинку було використано
підхід порівняння аналогів продажу
(ринковий) і визначено вірогідну
ринкову вартість житлового будинк на
час виконання експертизи - 270 282 грн.
(т.1,а.с.139-145,146-161).

Як свідчить журнал судового
засідання, експерт, який проводив
дослідження, допитаний в судовому
засіданні та надав роз'яснення на
питання сторін.

Як пояснив в судовому засіданні
експерт, він дослідив всі види робіт,
які були зазначені позивачем у
зустрічному позові.

Доводи апеляційної скарги про
необхідність призначення у справі
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи є
безпідставними, оскільки правові
підстави, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК
України для призначення додаткової
експертизи, відсутні, тому колегією
суддів у задоволенні вказаного
клопотання відмовлено.

Як свідчить висновок експертизи,
проведена реконструкція житлового
будинку призвела до поліпшення
експлуатаційних показників житлового
будинку - до незначного збільшення
розміру кухні, житлової площі, а решта
робіт, зазначена в локальному
кошторисі експертом, були направлені
на належне утримання житлового будинку
та господарських будівель.

За таких обставин позивачем не
доведено, що спірне майно за час шлюбу
істотно збільшилось у своїй вартості
саме внаслідок здійснених поліпшень,
проведення переобладнання та
ремонтних робіт у будинку, а не
тенденцій до загального подорожчання
об'єктів нерухомості.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що визначена на час розгляду
справи ринкова вартість будинку не є
тим фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту та про
відсутність правових підстав для
задоволення зустрічного позову про
визнання житлового будинку з
господарськими спорудами спільною
сімісною власністю колишнього
подружжя.

Разом з тим, відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову в
частині усунення перешкод в
користуванні спірним житловим
будинком, суд першої інстанції прийшов
до висновків, які не відповідають
обставинам справи та допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Пункт 1 статті 8 Європейської
конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, гарантує кожній
особі, окрім інших прав, право на повагу
до її житла. Воно охоплює і право
займати житло, не бути виселеною чи
позбавленою свого житла.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
вселився у спірне житлове приміщення
як член сім'ї власниці будинку,
оскільки перебував з нею у
зареєстрованому шлюбі. Позивач
зареєстрований у вказаному житловому
будинку, проживав у ньому постійно і
після розірвання шлюбу з відповідачкою
до квітня 2012 року.

Вказані обставини відповідачем
ОСОБА_3 не заперечуються, підтверджені
її поясненнями та змістом позовної
заяви про визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування спірним
житловим будинком.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,
зокрема один з подружжя власника, їх
діти і батьки. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 виникли правовідносини між
власником житла та колишнім членом
його сім'ї, які регулюються ст.405 ЦК
України.

Відповідно до ст.405 ЦК України
члени сім'ї власника, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право користування цим житлом
у разі відсутності без поважних причин
понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними або
законом.

Суд встановив, що ОСОБА_2 проживав
після розірвання шлюбу з відповідачкою
у спірному житловому будинку до квітня
2012 року разом із сином, частково ніс
витрати на оплату комунальних послуг.
Відповідач проживала в орендованій
квартирі та у квітні 2012 року
повернулась у будинок з іншим
чоловіком. Оскільки між сторонами
склались неприязні стосунки, існує
конфлікт,позивач був змушений залишити
житло і проживати тимчасово у своєї
сестри.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_3 підтвердила
встановлені в суді першої інстанції
обставини про те, що у квітні 2012 року
нею були замінені замки у хвіртці при
вході на подвір я та у вхідних дверях в
будинок. Пояснила, що вона вважає
неможливим проживання позивача у
будинку, оскільки у неї інша сім я та їх
син також має намір створити сім ю і
проживати у будинку.

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим будинком, визнав
доведеним, що відповідач не проживав у
будинку з поважних причин, вважав
встановлим , що ОСОБА_2чиняться
відповідачкою перешкоди у
користуванні житловим будинком.

Проте, не зважаючи на це, а також на
те, що в установленому законом порядку
права користування спірним житловим
будинком ОСОБА_2 не позбавлений, суд
безпідставно відмовив у задоволенні
зустрічного позову про усунення
перешкод у користуванні спірним
житловим будинком.

Оскільки суд допустив порушення норм
матеріального і процесуального права,
прийшов до висновків, які не
відповідають матеріалам справи,
відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
це є підставами для скасування рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житловим
будинком і господарськими спорудами та
ухвалення в цій частині нового рішення
про задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3,
п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 13 листопада 2014 року в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
житловим будинком і господарськими
спорудами, скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод задовольнити.

Зобов' язати ОСОБА_3 не чинити
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні
житловим будинком і господарськими
спорудами за адресою АДРЕСА_1.

В решті рішення суду по зустрічному
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча судді:

Судді: