Києво-Святошинський районний суд
Справа № 369/8785/14-ц
провадження 2/369/3546/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10.12.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивував тим, що в судовому порядку
було визнано недійсним довіреність та
договір дарування квартири АДРЕСА_1.
Також були скасовані заходи
забезпечення позову, а саме знято арешт
з даної квартири. При розгляді справи
він не ставив вимоги про застосування
насідків недійсності правочину. Після
набранням рішення суду законної сили,
він звернувся до реєстраційної служби
для реєстрації права власності на
квартиру. Але отримав відмову та
рекомендацію звернутись до суду. На
підставі ст.216 та ст.392 ЦК України,
просив суд визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала.
Суду пояснила, що в даний час в реєстрі
прав власності на нерухоме майно є
запис про реєстрацію договору
дарування, який в судовому порядку
визнано недійсним, тому було
відмовлено в реєстрації права
власності за позивачем. Оригінал
свідоцтва про право власності при
розгляді справи був втрачений,
дублікат даного свідоцтва позивач
також не має можливості отримати.
Оскільки право власності позивача не
визнається за даним судом рішенням,
враховуючи наслідки недійсності
правочину, просила суд задоволити
позов.

У судове засідання відповідач не
з'явивсь. Про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.
Причини неявки суду не повідомив.
Клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 27 січня 2011 року ОСОБА_3 видано
довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4
представляти його інтереси.

09 лютого 2011 року укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
липня 2013 року визнано недійсною
довіреність та договір дарування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому судом встановлено, що
квартира належала ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 26 жовтня 1999 року виконавчим
комітетом Вишневої міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області згідно розпорядженням
(наказом) органу приватизації від 26
жовтня 1999 року №71 та зареєстрованого
Києво-Святошинським бюро технічної
інвентаризації 10 листопада 1999 року і
записаного у реєстрову книгу за №49/18.

За ст. 216 ЦК України недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю. У
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з
власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину. За
змістом статті 216 ЦК ( 435-15 ) та виходячи
із загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.
Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків.

З пояснень представника позивача
вбачається, що на підставі договору
дарування була проведена реєстрація
права власності на ОСОБА_2 за договором,
при звернення до реєстраційної служби
виникли труднощі з реєстрацією
правочину, визнаного в судовому
порядку недійсним.

У відповідно до ст. 10 ЦПК України судом
створено умови для об'єктивного,
всебічного розгляду справи,
роз'яснювалось право на уточнення
позовних вимог, враховуючи надані
пояснення щодо наявності реєстрації
правочину. Клопотань про витребування
доказів, заяв щодо уточнення позовних
вимог суду подано не було.

Відповідно до ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних і
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Оскільки чинним законодавством не
передбачено підтвердження в судовому
порядку права власності особи за
наявності чинних правовстановлюючих
документів, в тому числі свідоцтва про
право власності на майно. Посилання
представника, що оригінал свідоцтва
втрачений, не можливо отримати
дублікат свідоцтва, суд оцінює
критично, оскільки не підтверджені
належними та допустимими доказами.
Посилаючись на невизнання права
власності позивача на квартиру,
представником не вказано ким не
визнається право власності. У разі
відмови в проведення реєстрації,
реєстратор надає особі рішення про
відмову в проведенні реєстрації, де
вказуються підстави такої відмови.
Також не надано доказів, що на час
розгляду справи в суді в державному
реєстрі речових прав існує запис про
реєстрацію права власності за
відповідачем. Враховуючи те, що суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог, тому суд відмовляє у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на
квартиру - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Н.С.
Пінкевич