АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22-ц/790/8605/14
Справа № 646/5965/13-ц
Доповідач: Кіпенко І. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 р.
Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М., Котелевець
А.В.,

при секретарі - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 12 вересня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5,
третя особа: Відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Червонозаводського райвідділу ХМУ
ГУМВСУ в Харківській області про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом виселення та
зняття з реєстраційного обліку та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, служба у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
застосування правових наслідків
удаваного правочину та визнання
договору купівлі-продажу недійсним,

в с т
а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із позовом про усунення
перешкод у користуванні належної йому
на праві власності жилим будинком
АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, також просив стягнути з
відповідачів понесені ним судові
витрати, а саме: судовий збір 8,50 грн.,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи - 37,00 грн.;
витрати на правову допомогу - 5691,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог
послався на те, що жилий будинок
АДРЕСА_1 він придбав у відповідачів на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 28 травня 2009 року
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за
реєстраційним номером 2159. Однак, на
порушення умов вказаного договору
відповідачі залишилися проживати і не
виписалися за вказаною адресою
реєстрації їх постійного місця
проживання, чим порушують права
позивача на використання власності на
власний розсуд.

Відповідачі позов не визнали і 09 червня
2011 року звернулися до суду із уточненим
в подальшому зустрічним позовом просив
визнати спірний договір
купівлі-продажу недійсним з
передбачених ст. 234 ЦК України підстав,
з огляду на його фіктивність, та -
повернути будинок у його власність.
Вказав, що вказаний договір
купівлі-продажу насправді є гарантією
повернення ним позичених у ОСОБА_3 13 000
доларів США. Починаючи з липня 2009 року
відповідач сплачував ОСОБА_3 3% від
позики 13000 доларів США, однак той
відмовився надати письмові
підтвердження повернення цього борг,
посилаючись на те, що він не буде
реєструвати своє право власності на
куплений житловий будинок. Крім того
відповідач вказав, що нотаріус при
посвідченні спірного договору
купівлі-продажу не перевірив
реєстрацію в ньому місця проживання
неповнолітніх дітей відповідачів,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після травня 2010 року
ОСОБА_3 зник, а пізніше їм стало відомо
про його засудження за скоєння
шахрайства.

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача ОСОБА_3
позовні вимоги підтримав, посилаючись
на наведені у ньому обставини, проти
задоволення зустрічного позову
заперечував.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_5 в
судовому засіданні суду першої
інстанції проти задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 заперечували, свій
зустрічний позов підтримали.

Представник приватного
нотаріуса ОСОБА_6 надав до суду
завірені належним чином матеріали
нотаріальної справи та заяву, в якій
вказав, що при посвідченні договору
купівлі-продажу нотаріусом дотримано
вимог чинного законодавства.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 та
зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 було
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу в якій посилаючись
на неповне з'ясування обставин справи,
які мають значення для справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати в частині відмови у
задоволенні його позову та в цій
частині ухвалити нове рішення про його
задоволення.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
посилаючись на невідповідність
рішення суду закону, неповне з'ясування
судом обставин справи, що мають
значення для справи, просить рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні його позову
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 12 лютого
2014року позов ОСОБА_3 задоволено, в інші
частині рішення районного суду
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 жовтня 2014року,
рішення апеляційного суду Харківської
області від 12 лютого 2014року скасовано,
справу передано на новий апеляційний
розгляд.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників
судового засідання, що з'явилися,
відповідно до ст. 303 ЦПК України
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційних скарг, дійшла до
наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що спірним є житловий будинок АДРЕСА_1.

28 травня 2009 року приватним нотаріусом
ХМНО ОСОБА_6 за реєстраційним номером
2159 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було посвідчено
договір купівлі-продажу вказаного
житлового будинку (а.с.6 Т1).

У вказаному житловому будинку
зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_5 -
відповідачі по справі, та їх
неповнолітні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 36 Т1).

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_3 районний суд виходив з
того, що ОСОБА_3 всупереч вимог ст. 210, 640
ЦК України після укладення у
нотаріальній формі договору
купівлі-продажу жилого будинку від 28
травня 2009 року не зареєстрував право
власності на цю нерухомість, внаслідок
чого такий договір не можна вважати
укладеним. Оскільки, таким чином ОСОБА_3
право власності не набув, тому немає й
правових підстав для його захисту і
виселення відповідачів.

Що стосується відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1, то районний
суд виходив з його недоведеності.

Однак, при цьому стосовно позову ОСОБА_3
районний суд всупереч вимог ст. 213 ЦПК
України, щодо законності та
обґрунтованості рішення не з'ясував, чи
вимагалося законом на день укладення в
нотаріальній формі договору
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірними будівлями для набуття на
них права власності додатково
проводити державну реєстрацію цього
права, внаслідок чого дійшов
помилкового висновку про його не
укладення.

Так, за загальним правилом, викладеним
у статті 210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим (укладеним) з
моменту його державної реєстрації.

Стаття 657 ЦК України в редакції, яка
була чинною на день укладення
вказаного договору купівлі-продажу,
передбачала, що договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, в результаті
чого за чинною на той день ч. 3 ст. 640 ЦК
України такий договір вважається
укладений.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК
України, в редакції, яка була чинною на
день укладення вказаного договору
купівлі-продажу, право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникло з моменту
такої реєстрації.

Так, згідно до наявної в матеріалах
справи копії нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 28 травня
2009 року ОСОБА_1 за 211 000 грн. продав
ОСОБА_3 належний йому на праві
власності житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, які
знаходяться на земельній ділянці
площею 1742 кв.м. і належали продавцю на
праві особистої приватної власності.
За умовами цього договору,
зареєстрованому нотаріусом в той же
день в державному реєстрі правочинів
за № 2159, продавець отримав від покупця
вказану суму грошових коштів до його
підписання, при цьому продавець
попередив покупця про те, що внаслідок
відчуження вказаного в договорі майна
не буде порушено прав і законних
інтересів інших осіб, у тому числі
неповнолітніх, малолітніх дітей,
повідомив покупця, що це майно є його
особистою приватною власністю, про що
було складено та підписано заяву, зміст
якої було доведено до покупця. Право
власності на вищевказане майно за цим
договором виникає у покупця з моменту
державної реєстрації. Сторони своїми
підписами засвідчили, що вони
розуміють значення і умови цього
договору та його правові наслідки,
дійсність намірів при укладенні, а
також те, що він не носить характеру
фіктивного або удаваного. За п. 14
вказаного договору продавець
зобов'язався знятися з реєстраційного
обліку не пізніше 28 серпня 2009 року та не
пізніше цієї ж дати звільнити продане
майно і передати покупцю від нього
ключі (а.с., 238-239 т. 1). Всупереч
передбачених цим договором обов'язків
відповідачі на день розгляду справи
районним судом вказаний житловий
будинок не звільнили і не знялися з
реєстрації свого місця проживання за
цією адресою.

Відповідно до змін, які внесені Законом
України № 1878-IV від 11.02.2010 року, на
відміну від вищевказаної норми ст. 334
України нині чинна частина 4 ст. 334
України передбачає, що права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
реєстрації такого права, а не з дня
реєстрації відповідного договору.

Таким чином, вищевказані норми ЦК
України, які діяли на день укладення
спірного договору і внаслідок цього
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, передбачали виникнення
у покупця житлового будинку з
надвірними будівлями права власності
на цю нерухомість на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу і в результаті його
державної реєстрації, а не державної
реєстрації права власності, що було
визначено вже після укладення спірного
договору і внаслідок цього ці
додаткові вимоги закону не мають
зворотної дії у часі. Однак районний
суд не взяв до уваги, що такі зміни до
порядку набуття права власності на
нерухомість на спірні правовідносини
не поширюються, - тому слід вважати що у
ОСОБА_3 на підставі належним чином
зареєстрованого договору
купівлі-продажу від 28 травня 2009 року
право власності на придбану
нерухомість виникло в той же день.

Оскільки районний суд помилився
із застосуванням наведених норм
матеріального права та всупереч
наявних у матеріалах справи доказів не
з'ясував, що після спливу передбаченого
договором купівлі-продажу строку для
звільнення спірного будинку та зняття
з реєстрації постійного місця
проживання відповідачі безпідставно
ним користується, і тому відповідно до
ст. 387 ЦК України, за якою власник має
право витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння, з передбачених
п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав
рішення районного суду за позовом
ОСОБА_3 підлягає скасуванню, із
ухваленням апеляційним судом нового
рішення про його задоволення шляхом
виселення відповідачів з цього житла,
зі зняттям їх з реєстрації постійного
місця проживання.

При цьому судова колегія відхиляє
доводи скарги про фіктивність чи
незаконність спірного договору
внаслідок не з'ясування нотаріусом при
його посвідченні порушення прав
користування спірним житловим
будинком неповнолітньої та
малолітньою дитиною, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази на підтвердження цих
обставин, не було надано таких доказів
й під час апеляційного провадження по
справі.

Так, згідно до вищевказаного договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав за
проданий житловий будинок з надвірними
будівлями 211 000 грн., при цьому
заперечення відповідачів проти
дійсності цього договору з мотивів
фіктивності та отримання цих коштів у
борг належними і допустимими у світлі
вимог ст. 218 ЦК України доказами не
підтверджені. Той факт, що ОСОБА_3 не
вселився до придбаного будинку чи
іншим чином його не використовував на
свій розсуд про фіктивність спірного
договору не свідчить, оскільки
внаслідок неправомірної поведінки
відповідачів, які його не звільнили і
не знялися з реєстрації місця
проживання, прострочення кредитора не
наступило.

Як вбачається із наданих нотаріусом до
матеріалів справи документів, при
укладенні спірного договору
купівлі-продажу ОСОБА_9 у своїй заяві
нотаріусу від 28 травня 2009 року вказав
про відсутність права власності та
права користування спірним житловим
будинком з надвірними будівлями з боку
будь-яких малолітніх, неповнолітніх
дітей або інших осіб, на підтвердження
чого нотаріусу було надано довідку № 63
від 27.03.2009 року голови вуличного
комітету № 22 про те, що за адресою
спірного житлового будинку
зареєстровано місце проживання лише
відповідачів, а також - відповідний
витяг з Реєстру прав власності на
нерухоме майно та витяг з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна (а.с. 221-222, 228-230 т. 1 ).
Заяви відповідачів про те, що вказана
довідка надавалася представником
позивача, який вдався до шахрайських
дій з метою протиправного заволодіння
майном ОСОБА_1 належним чином також не
підтверджені.

Під час розгляду справи судом
відповідачі надали довідку № 349 від
13.11.2012 року від голови вуличного
комітету № 21 про те, що ОСОБА_1
зареєстрований за місцем проживання за
адресою спірного житлового будинку з
надвірними будівлями і до складу його
сім'ї входять ОСОБА_5, ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, а
також - будинкову книгу, в якій вони
також вписані, і відповідь ГУ ДМС
України в Харківській області від
18.04.2013 року № 3/1-с-39 про реєстрацію дітей
ОСОБА_5 разом з нею у 2005 році за адресою
спірного житлового будинку з
надвірними будівлями (а.с. 215, 216, 305 т. 1).
При цьому відповідачі не надали до суду
доказів на спростування наданих
нотаріусом документів, з яких
вбачається, що ОСОБА_1 при укладенні
спірного договору купівлі-продажу цих
відомостей стосовно дітей нотаріусу не
повідомив, а навпаки заявив про їх
відсутність, що при таких обставинах
свідчить про зловживання ним правом на
визнання недійсним договору з цих
підстав, що відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК
України виходить поза межі допустимого
здійснення особою цивільних прав і
тому відповідно до частини 6 цієї ж
статті таке право не підлягає захисту
судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Скасовуючи рішення апеляційного
суду Харківської області від 12 лютого
2014року, касаційна інстанція зазначила,
що суд апеляційної інстанції у
порушення наведеної норми
процесуального права та ч. 4 ст. 10, ст. ст.
212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив
тверджень ОСОБА_1 про встановлення
вироком Дзержинського районного суду
м. Харкова від 30 січня 2012 року обставин
вчинення ОСОБА_3 шахрайських дій, не
дослідив, чи визнаний ОСОБА_1
потерпілим у кримінальній справі та чи
стосуються зазначені дії ОСОБА_3
спірного майна.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_1 пояснив, що вчинення
ОСОБА_3 шахрайських дій встановлених
вироком Дзержинського районного суду
м. Харкова від 30 січня 2012 року спірного
майна не стосуються.

Після засудження ОСОБА_3 він
звертався до правоохоронних органів
щодо вчинення ОСОБА_3 шахрайських дій
стосовно спірного майна, але до суду
справа не направлялась, на якій стадії
знаходиться розгляд його заяви йому не
відомо.

Представник ОСОБА_3 надав суду копії
вироку Дзержинського районного суду м.
Харкова від 30 січня 2012 року та ухвали
апеляційної та касаційної інстанцій
якими вирок суду першої інстанції
залишено без змін, з яких вбачається, що
ОСОБА_1 не є потерпілим у даній
кримінальній справі та зазначені дії
ОСОБА_3 спірного майна не стосуються.

Таким чином дійсність та правомірність
спірного договору купівлі-продажу по
справі не була спростована, тому судова
колегія погоджується з висновками
районного суду про недоведеність
зустрічного позову і в цій частині
рішення суду залишається без змін, а
скарга ОСОБА_1 - відхиляється.

З огляду на задоволення позову ОСОБА_3
відповідно до ст. 88 ЦПК України
підлягає перерозподілу відшкодування
понесених ним у зв'язку з розглядом
справи і документально підтверджених
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 316, 319-325 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 12 вересня
2013 року - змінити, скасувавши його в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя
особа: Відділ громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб
Червонозаводського райвідділу ХМУ
ГУМВСУ в Харківській області про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом виселення та
зняття з реєстраційного обліку -
задовольнити.

Виселити зі зняттям з реєстрації
постійного місця проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 із жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року в
частині відмови у задоволені
зустрічного позову ОСОБА_1 - залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 понесені ним судові витрати, з
кожного по 51,42 грн.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: