№ 201/7253/14 ц
провадження 2/201/1992/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про
захист прав споживача, відшкодування
матеріальних збитків та моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 червня 2014 року
звернулася до суду з позовом до
відповідача фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 про захист прав споживача,
відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди. Позивач в своїх
позовних вимогах, а його представник в
ході судового засідання посилалися на
те, що позивачка 19 лютого 2014 року
звернулася до турагенства
«Планета-тур» в особі приватного
підприємця ОСОБА_2 з метою придбання
туристичних послуг з організації
проведення туристичного туру до Єгипту
в період з 01 березня 2014 року на 14
календарних днів; в офісному
приміщенні відповідача позивачу було
запропоновано тур до м. Шарм-ель-Шейх у
Єгипті до п'ятизіркового готелю
вартістю туру в 15700 грн., позивачка
погодилася і ввечері того ж дня вдома у
відповідача позивачка передала ОСОБА_2
вказані кошти - 15700 грн., в підтвердження
отримання коштів відповідачка надала
позивачу квитанцію до прибуткового
касового ордеру від 19 лютого 2014 року. На
пропозицію позивачки укласти договір
відповідачка відмовилася. 28 лютого 2014
року позивачка прийшла до офісу
відповідача і попросила передати їй
документи для здійснення вказаного
туру, але відповідачка сказала, що з 01
березня 2014 року тур не відбудеться
через відсутність місць в зазначеному
готелі і запропонувала перенести тур
на 24 березня 2014 року і іншому готелі,
позивачка не погодилася і сторони
домовились про тур туди ж (перший
готель і в тому ж місті) на 28 квітня 2014
року. 25 квітня 2014 року позивачка знову
прийшла до офісу відповідача і
попросила передати їй документи для
здійснення вказаного туру, але
відповідачка сказала, що тур повинен
був відбутися 24 березня 2014 року,
позивачка не полетіла в Єгипет зі своєї
вини, отже тур не відбувся. Позивачка
стала вимагати повернути їй сплачені
нею кошти, але отримала відмову з тих
мотивів, що відповідачка всі кошти
витратила на бронювання авіа перельоту
і бронювання місць в готелі для
позивачки і її дітей. На претензію
позивача відповідач відповіла
відмовою, до цього часу гроші позивачці
відповідач так і не повернув, нічого
зроблено не було. Позивач вважає, що
йому завдана матеріальна і моральна
шкода, він ніс витрати, а законом
передбачені і штрафні санкції за
невиконання умов договору. Наступні
звернення до відповідача з питанням
усунення вказаного (повернення коштів)
також ні до чого не призвели,
відповідач в цьому відмовив, на його
неодноразові звернення до відповідача
з питанням виплати коштів відповідач
свої зобов'язання не виконав. Позивачу
завдана матеріальна і моральна шкода.
Просив захистити його права як
споживача, стягнути з відповідача
сплачені ним по договору кошти, штрафні
санкції та моральну шкоду,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав,
посилаючись на те, що дійсно з
позивачем була домовленість і фактично
укладено договір на організацію туру
до Єгипту, відповідач надав всю
необхідну інформацію для цього,
позивачка погодилася і заплатила
кошти, але саме передумала летіти з 01
березня 2014 року, вони перенесли і
узгодили дату туру на 24 березня 2014 року,
але позивачка не з'явилася в цей день в
аеропорт для подорожі, а потім стала
наполягати, що вони узгоджували іншу
дату туру, стала вимагати повернення
коштів. Відповідач не визнає таких
претензій і вимог позивачки, оскільки
зі всіма умовами оформлення туру,
перельоту та проживання в Єгипті
позивачки з дітьми вона була завчасно
ознайомлена, бронювання відповідачем
проведено завчасно, свої умови
домовленості вони виконали. Все
відповідачем зроблено згідно договору
про надання послуг та туру, на
звернення позивача відповідач
відповіді надавав, все ним зроблено
згідно вимог закону. Ніяких інших
зобов'язань відносно позивача на себе
відповідач не брав і не бере, нічиїх
прав не порушував і будь-якої шкоди не
завдавав. Вважають позовні вимоги
безпідставними і просив в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення
представника позивача та представника
відповідача, оцінивши надані і добуті
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 19 лютого 2014 року
звернулася до туристичного агенства
«Планета-тур» в особі приватного
підприємця ОСОБА_2 з метою придбання
туристичних послуг з організації
проведення туристичного туру до Єгипту
в період з 01 березня 2014 року на 14
календарних днів; в офісному
приміщенні відповідача позивачу було
запропоновано тур до м. Шарм-ель-Шейх у
Єгипті до п'ятизіркового готелю
вартістю туру в 15700 грн., позивачка
погодилася і ввечері того ж дня вдома у
відповідача позивачка передала ОСОБА_2
вказані кошти - 15700 грн., в підтвердження
отримання коштів відповідачка надала
позивачу квитанцію до прибуткового
касового ордеру від 19 лютого 2014 року. На
пропозицію позивачки укласти
письмовий договір про надання вказаних
послуг відповідачка відмовилася. 28
лютого 2014 року позивачка прийшла до
офісу відповідача і попросила передати
їй документи для здійснення вказаного
туру, але відповідачка сказала, що з 01
березня 2014 року тур не відбудеться
через відсутність місць в зазначеному
готелі і запропонувала перенести тур
на 24 березня 2014 року і іншому готелі
(чотиризірковому і в іншому місці),
позивачка не погодилася і сторони
домовились про тур туди ж (перший
готель (п'ятизірковий) і в тому ж місті)
на 28 квітня 2014 року. 25 квітня 2014 року
позивачка знову прийшла до офісу
відповідача і попросила передати їй
документи для здійснення вказаного
туру, але відповідачка сказала, що тур
повинен був відбутися 24 березня 2014
року, позивачка не полетіла в Єгипет зі
своєї вини, отже інші туристи полетіли
на відпочинок, а для позивачки тур не
відбувся. Позивачка стала вимагати
повернути їй сплачені нею кошти, але
отримала відмову з тих мотивів, що
відповідачка всі кошти витратила на
бронювання авіа перельоту і бронювання
місць в готелі для позивачки і її дітей.
На претензію позивача відповідач
відповіла відмовою, до цього часу гроші
позивачці відповідач так і не повернув,
нічого зроблено не було. Позивач
вважає, що йому завдана матеріальна і
моральна шкода, він ніс витрати, а
законом передбачені і штрафні санкції
за невиконання умов договору. Наступні
звернення до відповідача з питанням
усунення вказаного (повернення коштів)
також ні до чого не призвели,
відповідач в цьому відмовив, на його
неодноразові звернення до відповідача
з питанням виплати коштів відповідач
свої зобов'язання не виконав. Виник
спір, який в добровільному порядку не
вирішено і позивач вимушений був
звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» споживачем є
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

Судом встановлено, що дійсно 19 лютого
2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до
туристичного агентства «Планета-тур» в
особі приватного підприємця ОСОБА_2
(відповідач), яке розташоване за
адресою: м. Дніпропетровськ, вул.
Фрунзе, 8, офіс 6, з метою придбання
туристичних послуг - з організації
проведення туристичного туру до Єгипту
в період з 01 березня 2014 року на 14
календарних днів. В офісному
приміщенні цього агентства
відповідачкою позивачці був
запропонований тур до міста
Шарм-ель-Шейх у Єгипті в п'ятизірковий
готель Jaz Mirabel Park 5* вартістю 15 700.00 грн..
ОСОБА_1 погодилася на вищезазначену
пропозицію та враховуючи, що у неї на
час цієї зустрічі з відповідачкою в
офісі не було обумовленої суми коштів,
відповідачка запропонувала їй
зустрітися у вечері у неї дома та
передати її кошти за туристичну
подорож у розмірі 15 700 грн. . Вечером
того ж дня 19 лютого 2014 року позивачка
передала особисто відповідачці
грошові кошти в якості оплати в розмірі
15700 грн. за вказаний придбаний тур до
Єгипту. В підтвердження передачі
грошових коштів приватний підприємець
ОСОБА_2 надала позивачці квитанцію до
прибуткового касового ордеру від 19
лютого 2014 року на вищезазначену суму.

Позивачка запропонувала відповідачці
укласти договір на туристичне
обслуговування, однак остання
запевнила, що це не обов'язково та
додала, що в підтвердження замовлення
туру до Єгипту достатньо наявності
виданої нею квитанції до прибуткового
касового ордеру від 19 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
передбачено, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

28 лютого 2014 року ОСОБА_1 особисто
прийшла до офісу відповідачки з
проханням передати їй усі необхідні
документи для здійснення подорожі до
Єгипту, однак їй було зазначено, що
подорож, яка була запланована на 01
березня 2014 року до міста Шарм-зль-Шейх у
Єгипті, не відбудеться у зв'язку з тим,
що в готелі Jaz Mirabel Park 5* відсутні вільні
міста в період запланованого туру та у
зв'язку з чим було відмовлено в
бронюванні місць в готелі. Враховуючи
вищезазначені обставинами
відповідачка запропонувала позивачці
перенести подорож на 24 березня 2014 року
та запропонувала чотирьох зірковий
готель Albatros Aqua Blu Sharm 4* в м. Шарм-ель-Шейх
y Єгипті. Однак, у зв'язку з тим, що у
позивачки не було змоги здійснювати
подорож з 24 березня 2014 року, а також те,
що відповідачка запропонувала готель
Albatros Aqua Blu Sharm 4*, який не відповідав
побажанням позивачки, вона
запропонувала відповідачці або
перенести тур на 28 квітня 2014 року в
раніше запланований готель, а саме в Jaz
Mirabel Park 5* у місті Шарм-зль-Шейх у Єгипті
або повернути їй раніше сплачені кошти
у розмірі 15700 грн..

Відповідачка погодилась надати
позивачці туристичні послуги з
організації проведення туристичного
туру з 28 квітня 2014 року на 14 днів у місті
Шарм-ель- Шейх у Єгипті в готелі Jaz Mirabel
Park 5*.

25 квітня 2014 року позивачка звернулася
до відповідачки з проханням передати
їй усі необхідні документи для
здійснення подорожі до Єгипту, однак
відповідачка зазначила, що позивачка
начебто не вірно її зрозуміла та тур
повинен був відбутися саме 24 березня 2014
року, однак на заперечення позивачки
про те, що вона не надавала згоду на
проведення туру з 24 березня 2014 року та
не отримувала будь-яких повідомлень і
документів для здійснення
вищезазначеної подорожі, відповідачка
нічого н зазначила, лише на вимогу
позивачки негайно повернути раніше
сплачені кошті відповідачка зазначила,
що немає змоги це зробити тому, що
начебто ці кошти вона перерахувала на
бронювання туру з 24 березня 2014 року.

У зв'язку з вищезазначеними
обставинами 28 квітня 2014 року позивачка
на адресу відповідачки направила
письмову претензію з метою повернення
їй грошових коштів у розмірі 15700 грн. у
зв'язку з тим, що їй не були надані
туристичн послуги та вона не була
взагалі повідомлена про їх виконання,
та вона неодноразово намагалася
зв'язатися з відповідачкою для
отримання інформації про дату
повернення коштів, однак до даного часу
дана претензія не була задоволена,
кошти за замовлений тур до Єгипту не
були позивачці повернуті.

Грошові кошти передані позивачкою
відповідачці сплачувалися і якості
виконання зобов'язань за договором, а
отже вона має право на повернення свого
майна (коштів), що незаконно
перебувають у володінні відповідачки.
На даний момент відповідачка не
повернула позивачці сплачені нею
кошти. А оскільки замовлення на
туристичну подорож до Єгипту
замовлялося для задоволення особистих
потреб, тому позивачка є споживачем
відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів». В договорі не
передбачені штрафні санкції за
порушення відповідачкою умов договору
то в даному випадку можливо
застосувати норму ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів», в якій
встановлена відповідальності за
порушення прав споживача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно де звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. ст. 525, 530 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та у встановлені договором
строки. Одностороння відмова від
зобов'язань або одностороння зміна
умов договору не допускається.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про
туризм» за неналежне виконання своїх
зобов'язань туроператор, турагент, інші
суб'єкти туристичної діяльності несуть
майнову та іншу відповідальність,
визначену в договорі відповідно до
чинного законодавства.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів» у разі коли
виконавець не може виконати
(прострочує виконання) роботу (надання
послуги) згідно з договором, за кожний
день (кожну годину, якщо тривалість
виконання визначено у годинах)
прострочення споживачеві сплачується
пеня у розмірі трьох відсотків
вартості роботи (послуги), якщо інше не
передбачено законодавством. У разі
коли вартість роботи (послуги) не
визначено, виконавець сплачує
споживачеві неустойку в розмірі трьох
відсотків загальної вартості
замовлення.

Прострочення виконання зобов'язань по
поверненню коштів у відповідачки
настало в момент невиконання
обов'язків, а саме з 28 квітня 2014 року,
саме з цієї дати мають нараховуватись
штрафні санкції, розмір яких становить
3 відсотка за кожен день прострочки
виконання за період з 28 квітня 2014 року
по 17 грудня 2014 року на день уточнення
позовних вимог (за 233 дні), що становить
109 743.00 грн. (пеня = 15 700 х 3% х 233 дні = 109 743.00
грн. ( сто дев'ять тисяч сімсот сорок три
) гривень 00 коп. Отже, загальна сума, яку
має сплатити відповідачка складається
з суми неповернутих коштів сплачених
за не надані туристичні послуги з
організації проведення туристичного
туру до Єгипту та суми штрафних санкцій
за невиконання умов договору і складає
: 125 443 гривень 00 коп.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» послугою
вважається діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
блага, що здійснюється за
індивідуальним замовленням споживача
для задоволення його особистих потреб.
Договором є усний чи письмовий
правочин укладений між споживачем і
виконавцем. Підтвердження вчинення
усного правочину оформляється
квитанцією, товарним чи касовим чеком,
квитком, талоном або інші документами
(розрахунковий документ).

В підтвердженням договірних відносин
між сторонами є квитанція до
прибуткового касового ордеру від 19
лютого 2014 року видана відповідачкою, в
якої зазначена дата сплати коштів,
прізвище платника, підстава отриманих
коштів та сума сплачених коштів. Однак,
не заважаючи на вищезазначені
обставини відповідачка взяті на себе
зобов'язання не виконала, обумовлену
договором послугу не надала, грошові
кошти не повернула, у зв'язку з чим у
туристичного агентства «Планета-тур» в
особі приватного підприємця ОСОБА_2
перед позивачкою виникла
заборгованість в розмірі 15700 грн., яка
до цього часу непогашена.

Правовідносини, що виникли між
сторонами врегульовані нормами
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про захист прав споживачів»
та Законом України «Про туризм».

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про
туризм» виключною діяльністю
туроператора с організація
туристичного продукту, та забезпечення
створення туристичного продукту, а
також посередницька діяльність із
надання характерних та супутніх
послуг. Тобто туроператор здійснює
діяльність по організації туристичних
послуг, замовлених турагентом, а саме:
перевезення, розміщення, трансфер тощо.
Суб'єкт туристичної діяльності, який
організовує туристичні послуги, також
зобов'язаний забезпечити страхування
туристів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору і
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно до ст. 906 ЦК України збитки,
завдані замовнику невиконанням або
неналежним виконанням договору про
надання послуг за плату, підлягають
відшкодуванню виконавцем, у разі
наявності його вини, у повному обсязі.

Також, слід звернути увагу на те, що в
порушення вимог п. 8 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про захист прав споживачів»
де передбачено, що крім інших випадків
порушень прав споживачів, які можуть
бути встановлені та доведені виходячи
з відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо: 8)
документи, які підтверджують виконання
договору, учасником якого є споживач,
своєчасно не передано (надано)
споживачу.

Крім того, з боку відповідачки були
допущені грубі порушення діючого
законодавства України, а саме
відповідачка не надала позивачу як
споживачу послуг доступну, необхідну,
достовірну та своєчасну інформацію,
чим були порушені її права, як туриста
та як споживача, а також порушені
вимоги Законів України «Про захист
прав споживачів» та «Про туризм».

Крім того внаслідок порушення прав
позивачки як споживача відповідачка
спричинила їй моральну шкода, яка
полягає в тому, що відпустка позивачки
та її відпочинок за кордоном, яку вона
давно планувала була зіпсована та не
відбулась; позивачка так і не змогла
відпочити протягом своєї відпустки у
зв'язку із тим, що всі гроші, які вона
тривалий час збирала на відпочинок
незаконно знаходяться у відповідачки;
позивачка всі ці дні хвилювалася,
нервувала, настрій був зовсім не
святковий, впродовж тривалого часу
вона змушена вживати заздалегідь не
передбачуваних зусиль щодо поновлення
та захисту своїх прав; вимушена
звертатися за захистом своїх прав до
суду.

Порядок відшкодування майнової шкоди
(збитків) та моральної шкоди
передбачений нормами Цивільного
кодексу України, зокрема ст.ст. 1166, 1167,
якими реалізовується принцип
особистої відповідальності та
передбачається вина, як умова
відповідальності. В силу встановленої
законом презумпції вини особи, що
заподіяла збитки, на неї покладається
обов'язок доведення своєї
невинуватості. Відповідальність за ст.
1166, 1167 ЦК України настає, якщо збитки
причинно пов'язані з протиправною
поведінкою. Питання ж протиправної
поведінки вирішується з дотриманням
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів» та адміністративного
судочинства.

За змістом ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів», ст. ст. 22, 1166, 1167
ЦК України відповідальність особи може
застосовуватися з вини зазначеної
особи. Підставою для відповідальності
за спричинену шкоду (збитки) згідно з
нормами цивільного права є
правопорушення, що складається з
чотирьох елементів (склад), наявність
яких є обов'язковою у сукупності: шкода,
протиправна поведінка особи, що
спричинила шкоду, причинний зв'язок між
ними і вина. Статтею 60 ЦПК України на
позивача покладений обов'язок щодо
доведення тих обставин, на які він
посилається. Позивачем доведений факт
понесення ним матеріальної шкоди,
відповідні підтверджуючі документи до
матеріалів даної справи позивачем
надані.

Пунктами 13, 19 ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» також
визначено, що належна якість роботи або
послуги - властивість роботи або
послуги, яка відповідає вимогам,
встановленим для цієї категорії
продукції у нормативно - правових актах
і нормативних документах. Слід
зазначити, що застосування стандартів
чи їх окремих положень є обов'язковим
для суб'єктів господарювання, якщо на
стандарт є посилання в
нормативно-правових актах. Як вже
зазначалося, пунктами 13, 19 ст. 1 Закону
визначено, що належна якість роботи
або послуги це також властивість
роботи або послуги, яка відповідає
вимогам, встановленим для цієї
категорії роботи або послуги у
нормативно-правових актах і
нормативних документах.

Таким чином, пункт 13 ст. 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо належної якості роботи або
послуги слід розуміти, як властивість
роботи або послуги, яка відповідає
вимогам, встановленим для цієї
категорії роботи або послуги у законах
України або нормативно-правових актах,
прийнятих Кабінетом Міністрів України,
і стандартах.

При таких обставинах суд вважає, що
вимоги про захист прав споживача та
відшкодування матеріальної шкоди,
збитків є обґрунтованими.

Статтею 1166 ЦК України встановлено
право особи на відшкодування у повному
обсязі майнової шкоди, завданої
неправомірними діями особистому
немайновому праву. Цією ж статтею на
особу, яка завдала шкоди покладено
обов'язок відшкодувати її у повному
обсязі.

В судовому засіданні знайшли своє
об'єктивне підтвердження неправомірні
дії відповідача стосовно позивача та
завдання цими діями шкоди правам
позивача, а тому на відповідача може
бути покладено обов'язок відшкодувати
її у повному обсязі.

Стосовно відповідача по моральній
шкоді, то суд вважає, що цим
відповідачем крім матеріальних
збитків позивачу була завдана і
моральна шкода, крім вищезазначеного,
полягає і в наступному: на час
конфлікту з відповідачем через не
оформлення документі вна тур, не
повернення коштів, переписку і
намагання врегулювати спірне питання з
повернення коштів позивач вимушений
був відмовитись від звичного способу
життя, він не мав можливості нормально
спілкуватись зі своєю родиною.
Усвідомлення того факту, що через нього
(позивача) його близькі та рідні
вимушені змінити уклад свого життя,
вживати додаткових зусиль і позбавити
себе нормального відпочинку постійно
пригнічувало і продовжує пригнічувати
позивача; сам факт перенесення і
взагалі відсутності відпустки та інш.,
безсоння від болю та від хвилювань в
результаті викликало не лише фізичну,
але й душевну біль і завдало душевної
травми; особиста вимушена
бездіяльність та безпомічність також
спричиняли моральні страждання
позивачу, оскільки за складом
характеру і стилем життя позивач
активна людина, а в результаті
неправомірних дій відповідача
вимушена була на деякий час припинити
своє спілкування із знайомими та
друзями, колегами по роботі; відношення
відповідача до скоєного ним, який не
тільки не робить ні чого для
відшкодування завданої шкоди, але й не
визнає в повному обсязі своєї вини у
скоєному і на протязі вже тривалого
часу також спричиняє позивачці нервові
хвилювання.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу
неправомірними діями завдавача шкоди -
відповідача завдано моральної шкоди
майже за кожною з підстав встановлених
законодавцем. Суд вважає можливим
задоволення вимог позивача про
стягнення моральної шкоди частково - в
розмірі 1000 грн., в задоволенні решти
вимог про стягнення моральної шкоди
слід відмовити.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті. Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки.

Разом з тим, відповідно до з ч. 3 ст. 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Виходячи з наведеного, суд вважає
можливим зменшення суми неустойки
(пені) до розміру фактичних збитків,
оскільки розмір неустойки дійсно
значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача по
неправомірності своїх дій чи не
виконання умов договору, а відповідач
цього не довів, відповідач діяв не у
відповідності до законів та взятих
зобов'язань, твердження відповідача
про наявність будь-яких інших
зобов'язань є припущенням.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповіідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
віідповідачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями позивача і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
частковому задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію
відповідача стосовно не визнання
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
частково і стягнути з фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
матеріальні збитки в сумі 15700 грн.,
штрафні санкції (пеня) в сумі 15700 грн. і
моральну шкоду 1000 грн., а всього 32400 грн.,
в задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 про захист прав споживача,
відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди відмовити, стягнути з
фізичної особи підприємця ОСОБА_2. на
користь держави судовий збір в сумі 557
грн. 60 коп.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про захист прав споживача,
відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди ґрунтуються на вимогах
закону, а тому підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України, ст. ст. 1, 4, 8, 10, 13, 19, 21 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ст. ст. 15, 16, 22, 23, 218, 551, 678, 708, 711, 906, 1166, 1167
ЦК України, ст. 5 Закону України «Про
туризм», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні
збитки в сумі 15700 грн., штрафні санкції
(пеня) в сумі 15700 грн. і моральну шкоду 1000
грн., а всього 32400 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 про захист прав споживача,
відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
в сумі 557 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -