УХВАЛА

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Нікопольський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, служба у
справах дітей Нікопольської міської
ради, про вселення, визначення порядку
користування жилим приміщенням та
виселення за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на
рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 26
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 11
серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2012 року, його вселено у квартиру
АДРЕСА_1.

Зазначав, що у спірній трикімнатній
квартирі зареєстровані: він, його
неповнолітня донька - ОСОБА_3, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 Проте він не може вселити у
зазначену квартиру ОСОБА_3, оскільки
відповідачі чинять цьому перешкоди.
Крім того, ОСОБА_5 без його згоди
вселила у спірну квартиру свою доньку -
ОСОБА_7 з трьома її неповнолітніми
дітьми: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9

Вказував, що є можливість визначити
порядок користування вказаною спірною
квартирою. При цьому вважав за
необхідне з метою забезпечення
житлових прав зареєстрованих у спірній
квартирі осіб усунути перешкоди у її
користуванні шляхом виселення осіб,
які проживають у цій квартирі без
реєстрації.

З урахуванням викладеного, позивач,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
вселити його неповнолітню доньку
ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1; визначити
порядок користування вказаною спірною
квартирою наступним чином: ОСОБА_3
надати у користування житлове
приміщення № 7 площею 8,10 кв. м, йому -
житлове приміщення № 5 площею 11,10 кв. м,
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - житлове
приміщення № 4 площею 17,4 кв. м; виселити
із спірної квартири осіб, які
проживають у ній без реєстрації.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 26 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 серпня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий судовий
розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не доведено ту
обставину, що відповідачі
перешкоджають ОСОБА_3 у проживанні та
користуванні квартирою; поділ спірного
жилого приміщення у запропонований
позивачем спосіб та укладення окремого
договору найму призведе до порушення
житлових прав сторін і неповнолітньої
дитини, а іншого порядку користування
квартирою між сторонами не визначено.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом встановлено, що у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані: з грудня 1986
року - ОСОБА_3, ОСОБА_3, з 2001 року -
ОСОБА_5, з жовтня 2013 року - ОСОБА_3

Вказана квартира загальною площею 59 кв.
м, житловою площею 36,6 кв. м складається
з: трьох ізольованих кімнат, а саме:
кімнати № 7 площею 8,10 кв. м, кімнати № 5
площею 11,10 кв. м та кімнати № 4 площею 17,4
кв. м., кухні, ванної кімнати, вбиральні,
коридору, комори, балкона.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2012 року, ОСОБА_3 вселено у спірну
квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК Української
РСР наймач вправі в установленому
порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. На вселення
до батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо
батьки проживають окремо, місце
проживання дитини, яка досягла
чотирнадцяти років, визначається нею
самою.

15 жовтня 2013 року позивач зареєстрував
неповнолітню ОСОБА_3, яка виявила
бажання проживати разом із батьком, у
спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
на зазначені вимоги закону і обставини
справи належної уваги не звернули та,
застосувавши положення ст. 104 ЖК
Української РСР, яка регулює відносини
зміни договору найму жилого приміщення
на вимогу члена сім'ї наймача, прийшли
до висновку про неможливість вселення
неповнолітньої дитини до спірного
жилого приміщення та його поділу.

Разом з тим, суди не врахували, що спір
виник не про поділ житлової площі, не
про укладення окремого договору найму,
а про вселення неповнолітньої дитини
до жилого приміщення, в якому вона
зареєстрована та в якому проживає на
законних підставах її батько, та
визначення порядку користування цим
жилим приміщенням.

Таким чином, суди у порушення вимог ст.
ст. 11, 303 ЦПК України вийшли за межі
позовних вимог.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди вказані обставини не
врахували, не надали належної оцінки
доводам позивача про те, що порушення
норм житлової площі за запропонованим
ним порядком користування спірною
квартирою є незначним ні для нього,
його доньки, ні для відповідачів, і не
впливає на їх житлові права.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від
26 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 серпня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник Судді:
Б.І. Гулько А.О.
Лесько С.Ф. Хопта В.А. Черненко