Номер провадження: 22-ц/785/8971/14
Головуючий у першій інстанції Целух А.
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі :

головуючого судді - Суворова В.О.

судді - Сватаненко В.І.

судді - Черевко П.М.

при секретарі - Фабіжевській Т.С.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на заочне рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 30 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя
особа -ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування 3068/6000 часток
квартири АДРЕСА_1 від 15 липня 2011 року,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
переведення права покупця на ОСОБА_3 ,
усунення перешкоди користування
вказаним нерухомим майном та
зустрічною позивною заявою ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7 про вселення
в квартиру АДРЕСА_1, усунення перешкод в
користуванні квартирою, виділення
часток у спірній квартирі ,
встановлення порядку користування
квартирою та відшкодування моральної
шкоди,-

встановила:

10 січня 2012 року позивачка звернулась з
зазначеним позовом. Обґрунтовуючи свої
вимоги посилається на те, що вона є
співвласником спірної квартири, в якій
їй належить 2165/6000 частин.
Співвласниками квартири також є ОСОБА_7
та ОСОБА_2 ОСОБА_7 відповідно до
договору дарування від 15 липня 2011 року
передала належну їй 3068/6000 частку в
спірній квартирі у власність ОСОБА_4
Але позивачка вказує, що фактично між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу, при якому ОСОБА_7 не
отримала згоду інших співвласників.
В відповідності до ст. 235 ЦК України
вважає , що договір дарування є
удаваним правочином , просить визнати
його недійсним та перевести на неї
право покупця.

Відповідачка з позовом не погодилася
та 28 лютого 2012 року звернулася з
зустрічним позовом, який уточнила 10
жовтня 2013 р. (а.с. 34,118). Обґрунтовуючи
свої вимоги посилається на те , що
ОСОБА_7, з якою вона товаришувала,
пропонувала прийняти в дар належну їй
частку в спірній квартирі. При цьому
ОСОБА_7 пояснила, що вона прийшла до
такого висновку, оскільки фактично не
може користуватися квартирою і в знак
віддяки за добре ставлення до неї
виступила з вказаною пропозицією. 15
липня 2011 року ОСОБА_7 відповідно до
договору подарувала належну їй 30686000
частин спірної квартири, у зв'язку з чим
відповідачка стала співвласником
квартири. Відповідачка бажає
користуватися належною їй часткою
квартири, але ОСОБА_3 та її чоловік
перешкоджають в цьому.

В уточненому позові просила встановити
порядок користування квартирою,
залишивши їй в користуванні приміщення
: №2а площею 5,5 кв.м., №3 площею 7,7
кв.м.,№4площею 9,4 кв.м., №8 площею 32,03
кв.м., що складає 53/100 частин квартири, а
ОСОБА_3 приміщення :№26 площею 11,14 кв.м.,
№5 площею 10,5 кв.м., балкон площею 0,7 кв.м.,
що складає 47/100 частин.

Ухвалою суду першої інстанції від 30
квітня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_7 , третьої особи - ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування,
переведення прав покупця, зобов'язання
усунути перешкоди залишено без
розгляду.

Продовжений розгляд справи за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7
про вселення, усунення перешкод у
користуванні і розпорядженні майном,
стягнення моральної шкоди.

Заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014
року з урахуванням ухвали від 16 червня
2014 року про виправлення помилки (а.с. 170,
183) позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_7, ОСОБА_2 про вселення,
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні та розпорядженні
власністю, визначення частки у
спільній сумісній власності,
визначення порядку користування
житловим приміщенням - задоволений у
повному обсязі.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди
у користуванні та розпорядженні 53/100
частинами квартири АДРЕСА_1.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи ПП
«ОНДЦЕД ім. Скібінського С.С.», №025/2013
від 25.03.2013 року, експерта Скібінської
Т.М., визначено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 та виділено :

- в користування ОСОБА_4-32,03 кв.м., що
складає 53/100 частин у спільній сумісній
власності;

- в користування ОСОБА_3 - 28, 96 кв.м., що
складає 47/100 частин у спільній сумісній
власності.

В загальному користуванні сторін
залишено коридор площею 6,0 кв. м., кухню
площею 5,9 кв. м., ванну площею 2,0 кв.м.,
туалет площею 1,1 кв. м., комору площею 1,0
кв. м.

13 червня 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
заявою про перегляд заочного рішення
(а.с.189). Ухвалою суду першої інстанції
від 27 червня 2014 року в задоволенні
заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного
рішення відмовлено (а.с.202).

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції в
зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні позову .

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судовою колегією встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 знаходилася у
спільній сумісній власності ОСОБА_7,
якій належало 3068/6000 частин, ОСОБА_6 -
2165/6000 частин та ОСОБА_2 - 7876000 частин
квартири.

15 липня 2011 року ОСОБА_7 подарувала 3068/6000
частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 12 грудня 2011
року право власності на 2165/6000 частин
квартири було зареєстровано за ОСОБА_3,
як спадкоємицею померлого ОСОБА_6

Таким чином, на час розгляду справи
спірна квартира знаходиться у спільній
частковій власності ОСОБА_3, якій
належить 2165/6000 частин квартири,
ОСОБА_4, якій належить 3068/6000 частин
квартири , та ОСОБА_2 - 7876000 частин
квартири.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_3 перешкоджає в
користуванні ОСОБА_4 квартирою, яка є її
співвласником та бажає
використовувати її для власного
проживання.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, які, зокрема, означають
можливість належним чином
використовувати річ для своїх потреб
за її призначенням.

Власник житлового будинку має право
використовувати його для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК).

При здійсненні права власності згідно
зі ст. 319 ЦК України власник
зобов'язаний дотримуватися вимог
закону і моральних засад суспільства і
не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.

У силу ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпоряджанням своїм майном.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3
перешкоджає в користуванні ОСОБА_4
квартирою, суд першої інстанції
захищаючи права ОСОБА_4 обґрунтовано та
на підставі закону усунув перешкоди в
користуванні її власністю шляхом
вселення в квартиру, яка належить їй на
праві спільної часткової власності.

Але судова колегія не погоджується з
рішенням суду першої інстанції в
частині встановлення порядку
користування квартирою з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їхнього порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способи захисту цивільних
прав та інтересів визначені ч. 2 цієї
статті.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції помилково дійшов висновку
про задоволення позову з підстав,
зазначених у зустрічному позові.

Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України
визначено, що право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Відомості про те, що позивач за
зустрічним позов звертався до ОСОБА_3 з
пропозицією домовитись про порядок
користування квартирою, відсутні.

Отже, у суду не було визначених чинним
законодавством підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Крім того, суд першої інстанції
визначив порядок користування між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, але не взяв до уваги ,
що ОСОБА_2 є власником 7676000 частин
спірної квартири.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном і він
реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Тобто вказаним судовим рішенням ОСОБА_2
була позбавлена права користування
своєю власністю. На підставі
викладеного судова колегія вважає , що
рішення в частині визначення порядку
користування квартирою підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
в скасованій частині про відмову в
задоволенні позивних вимог.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення
в частині встановлення порядку
користування квартирою, неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, що є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції в цій
частині .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309
ч.1 п.п. 1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 30 квітня 2014 року в
частині встановлення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1
-скасувати.

В скасованій частині ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позивних
вимог ОСОБА_4 про встановлення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1
-відмовити.

В решті рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 30
квітня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області В.О.
Суворов

П.М. Черевко

В.І.
Сватаненко