УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Святошинський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
позбавлення права користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації місця проживання, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 23 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом до ОСОБА_4, у
якому просила суд позбавити останню
права користування житловим
приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1,
виселити з указаної квартири та зняти
її з реєстраційного обліку.

Вимоги мотивувала тим, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1. Зазначала,
що у листопаді 2010 року вона разом зі
своїм чоловіком ОСОБА_5 передали ОСОБА_4
у безкоштовне користування
вищевказану квартиру та надали згоду
на її реєстрацію в цій квартирі. ОСОБА_4
є колишньою дружиною її сина ОСОБА_6,
шлюб з яким розірвано рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 01 квітня 2014 року, а тому не є
власником чи членом сім'ї власника, у
зв'язку з чим неодноразово зверталась
до відповідача з проханням добровільно
звільнити квартиру та знятися з
реєстрації, однак її звернення
залишились без належного реагування,
чим створюються перешкоди у здійсненні
позивачем права власності.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 23 липня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_4 була
зареєстрована у спірній квартирі зі
згоди власника, тому припинення
сімейних відносин між сторонами не
позбавляє відповідача права
користування житловим приміщенням. При
цьому суди на підставі ч. 1 ст. 402
ЦК України дійшли висновку про те, що
ОСОБА_4 користується спірною квартирою
на підставі сервітуту, встановленого в
силу закону. Також суди зазначили, що
позивач має безперешкодний доступ до
квартири, відповідач щодо вселення її у
спірну квартиру не заперечує. Крім
того, у квартирі зареєстровані
малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (онуки
позивача), права яких будуть порушені у
випадку виселення відповідача.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 08 квітня 2006 року
між ОСОБА_4 і сином позивачки ОСОБА_6 був
зареєстрований шлюб, у якому мають
дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 01 квітня 2014 року шлюб
між ними розірвано.

Позивач неодноразово направляла
відповідачу листи про необхідність її
зняття з реєстрації у вказаній
квартирі, проте ОСОБА_4 зазначені листи
не отримувала, у зв'язку з чим вони
повертались за закінченням терміну
зберігання (а. с. 42-51).

Виходячи з положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України, власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української
РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 була вселена у спірне житло за
згодою позивача та її покійного
чоловіка ОСОБА_5

Після припинення шлюбних відносин
відповідачки з сином позивача,
ОСОБА_4 залишилася проживати у спірній
квартирі, угоди між відповідачем та
позивачем щодо порядку користування
вказаним житлом не було.

Відповідно до частини першої статті 383
ЦК України власник житлового будинку
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку, які проживають разом із
ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені у
ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме:
дружина наймача (власника), їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача (власника)
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем (власником) і ведуть з ним
спільне господарство. Таку ж норму
містить також стаття 405 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
05 листопада 2014 року № 6-158цс14 у справі
про усунення перешкод у користуванні
та розпорядженні власністю шляхом
виселення із будинку та зняття з
реєстрації, яка згідно зі ст. 360ЦПК
України є обов'язковою для судів.

З огляду на вищевикладене, суди не
перевірили, чи є відповідач членом
сім'ї власника спірної квартири, при
цьому безпідставно застосували до
спірних правовідносин положення ч. 1 ст.
402 ЦК України про те, що ОСОБА_4
користується спірною квартирою на
підставі сервітуту, та дійшли
передчасного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову.

Крім цього, суду слід з'ясувати, який
спосіб захисту прав власності,
передбачений законом, підлягає
застосуванню у таких випадках, з
урахуванням тієї обставини, що права і
обов'язки членів сім'ї власника будинку
врегульовано статтями 156, 157 ЖК
Української РСР, а права і обов'язки
наймачів - статтями 158-170 ЖК Української
РСР, а також главою 59 ЦК України.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами попередніх
інстанцій фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповноту перевірки
законності і обґрунтованості рішення
місцевого суду, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що, у свою чергу, призвело до
поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 23 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

В.М.
Колодійчук

І.М.
Фаловська