інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1925/14 Категорія: 34 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської -
Кочури Т.В.

суддів -Веремчук Л.М., Овсієнка А.А.

при секретарі Черняк О.В.

з участю:

представника позивача Гошовської
Р.Г.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової шкоди, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в
и л а:

12 листопада 2014 року рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області позов задоволено в повному
обсязі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 11
600 грн. у відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В поданій на вищеназване рішення суду
першої інстанції апеляційній скарзі
відповідач ОСОБА_2 просив його
скасувати через неповноту з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
процесуального права та ухвалити по
суті позовних вимог нове рішення, яким
в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в ході розгляду
справи в суді апеляційної інстанції
апеляційну скаргу із наведених у ній
мотивів підтримала, тоді як
представник позивача Гошовська Р.Г.
просила її відхилити з огляду на
безпідставність наведених у ній
доводів.

Заслухавши доповідь головуючого-судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши обставини справи та
перевіривши їх доказами, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін із наступних мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
(далі по тексту АТ) «Банк «Фінанси та
Кредит», суд першої інстанції виходив
із того, що внаслідок неналежного
виконання ОСОБА_2 своїх посадових
обов'язків, яка перебувала з позивачем
у трудових відносинах і з якою було
укладено письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність,
позивачу було завдано матеріальні
збитки у сумі 11 600 грн., які підлягають
стягненню з відповідача в повному
обсязі.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції,
вважає їх правильними та такими, що
узгоджуються із нормами матеріального
та процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 213 Цивільного
процесуального Кодексу (далі по тексту
ЦПК України) рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
судове рішення відповідає в повному
обсязі.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що наказом № 126-к від 23
вересня 2013 року ОСОБА_2 прийнято на
роботу в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у
підрозділ «Філія «Північно-Західне РУ»
АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
/Відділення № 26/ на посаду «Старший
касир» з 23 вересня 2013 року з
випробувальним терміном три місяці та
посадовим окладом 1800 грн. на місяць (а.с.
11).

Згідно витягу з наказу № 1162-к від 04
листопада 2013 року на підставі рішення
Спостережної ради Банку від 04 липня 2013
року про реорганізацію філії «Західне
регіональне управління» АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» ОСОБА_2, що займає
посаду «Старший касир» у підрозділі
«Філія «Північно- Західне регіональне
управління» АТ «Банк Фінанси та
кредит»/ Відділення № 26 переведено, на
підставі її особистої заяви, на посаду
«Провідний касир» у підрозділ «АТ
«Банк «Фінанси та Кредит» /Відділення
№ 73 м. Луцьк з 16 листопада 2013 року з
посадовим окладом 1800 грн. на місяць (а.с.
9).

Актом проведення службового
розслідування від 14 липня 2014 року
встановлено, що 11 липня 2014 року о 11 год.
30 хв. до провідного касира відділення №
73 ОСОБА_2 звернувся чоловік з проханням
обміняти банкноти номіналом 500 грн. в
загальній сумі 30 000 грн. на купюри
меншого номіналу. Касир без утримання з
«клієнта» комісійної винагороди
(затвердженої наказом № 292-о від 07.04.2014
р.) та без проведення його
ідентифікації, обміняла банкноти і
видала клієнту купюри номіналом 200 грн.
Після того, як касир провів обмін,
чоловік повторно звернувся, попросивши
провести обмін купюр, номіналом менше
200 грн. При повторному зверненні
чоловіка, щодо розміру 30 000 грн. на
купюри меншого номіналу з купюр
номіналом 200 грн., касир не перерахувала
отриману суму і провела обмін купюр.
Після того, як чоловік відійшов,
касиром була виявлена нестача
готівкових коштів в сумі 11 600 грн. 11
липня 2014 року було проведено ревізію
каси та складено відповідний Акт
ревізії цінностей, що знаходяться у
сховищі (сейфі) відділення № 73 АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» (а.с. 6).

Наказом № 470-к від 23 липня 2014 року
ОСОБА_2 за порушення вимог Інструкції
про проведення касових операцій
банками в Україні, затвердженої
Постановою Правління НБУ № 174 від 01.06.2011
року, Інструкції з організації касової
роботи в АТ «Банк «Фінанси та Кредит»,
введеної в дію наказом № 155-о від 10.02.2012
року, а також вимог наказу № 192-о від
07.04.2014 року «Про внесення змін до
Тарифів комісійної винагороди Банку за
розрахунково-касове обслуговування
клієнтів роздрібного банкінгу», що
спричинило значну нестачу грошових
коштів в операційній касі відділення,
оголошено догану (а.с. 12).

У відповідності до статті 138 КЗпП
України для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просив задовольнити позов, зокрема на
підставі ч. 1 ст. 134 КЗпП України
вказуючи, що з відповідачем укладено
договір про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови № 14 від 29 грудня 1992 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» (зі змінами,
внесеними постановами від 28 березня 1997
року № 3 та від 3 грудня 1997 року № 12)
роз'яснив, що розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою, організацією
про взяття на себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір.

Стаття 135-1 КЗпП України містить
положення про те, що письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Згідно Переліку посад та робіт, що
заміщаються чи виконуються
працівниками, з котрими підприємство,
установа, організація може укладати
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність на
забезпечення схоронності цінностей,
переданих їм на зберігання обробки,
продажу (відпуску), перевезення чи
застосування у процесі виробництва,
затвердженого Постановою державного
комітету Ради міністрів СРСР з праці та
соціальних питань № 447/24 від 28 грудня 1977
року, до таких належать посади старшого
касира, касира, а також інших
працівників, що виконують обов'язки
касирів.

Встановлено, що 16 грудня 2013 року між АТ
«Банк «Фінанси та Кредит» та провідним
касиром ОСОБА_2 укладено договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність, відповідно до умов
якого (п.п. а, в п.1 Договору) остання бере
на себе повну матеріальну
відповідальність за безпеку
збереження довірених їй установою
банку цінностей і зобов'язується
обережно поводитись з переданими їй на
зберігання або на інші цілі
матеріальними цінностями і вживати
заходів щодо запобігання спричинення
шкоди, а також суворо дотримуватись
встановлених правил здійснення
операцій з цінностями і їх зберігання
(а.с. 13).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вищенаведеним положенням
процесуального закону ОСОБА_2
об'єктивно не доведено, що шкода
заподіяна не з її вини, а у зв'язку з
відсутністю належних умов безпеки та
охорони, що в сукупності призвело до
нестачі.

Тоді як наявними у матеріалах справи
належними та допустимими доказами
об'ктивно встановлено та не
заперечувалось ОСОБА_2, що нестача мала
місце внаслідок неналежного виконання
покладених на неї посадових обов'язків,
у зв'язку із нездійсненням
поаркушевого перерахування банкнот
номіналом 200 грн. під час їх повторного
обміну.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 листопада 2014
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді