22-ц/775/1832/2014(м)
І М Е Н Е М У К
25 грудня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:
головуючого судді Супрун М.Ю.,
суддів Осипчук О.В., Мироненко І.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Актив-Банк» про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
та відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Актив-Банк» на ухвалу Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 19 листопада 2014
року про забезпечення позову,
Ухвалою Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
19 листопада 2014 року задоволено заяву
позивача ОСОБА_1 про забезпечення
вищезазначеного позову.
Накладено арешт на нежитлове
приміщення, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, прим 1, що належить на праві
власності публічному акціонерному
товариству «Комерційний банк
Не погодившись із зазначеною ухвалою
суду, відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права,
просив ухвалу суду скасувати та
постановити нову, якою відмовити
позивачу в задоволенні заяви про
забезпечення позову. Зокрема вказав, що
суд першої інстанції, накладаючи арешт
на належне банку нежитлове приміщення,
не врахував вимоги п.2.ч.5.ст.36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб», згідно якого
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється накладення арешту на
кошти та майно банку.
Позивач та його представник - адвокат
ОСОБА_2 в апеляційному суді
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, просили ухвалу
суду першої інстанції залишити без
Представник публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Актив-Банк» у судове засідання
апеляційної інстанції не з'явився, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача та його
представника, дослідивши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 2 статті 312 ЦПК
України, розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
змінює або скасовує ухвалу суду першої
інстанції і постановляє нову ухвалу з
цього питання, якщо воно було вирішено
судом першої інстанції з порушенням
норм процесуального права або при
правильному вирішенні було помилково
сформульовано суть процесуальної дії
чи підстави її застосування.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову, суд першої
інстанції виходив з її обґрунтованості
та вважав, що накладення арешту на
майно, що належить відповідачеві є
співмірним видом забезпечення позову
та невжиття заходів забезпечення
позову може утруднити чи унеможливити
виконання рішення суду, оскільки в
публічному акціонерному товаристві
«Комерційний банк «Актив-Банк»
запроваджена процедура ліквідації
Апеляційний суд не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи,
заочним рішенням Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 19 листопада 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково, стягнуто з
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Актив-Банк» на
користь позивача невиплачена
сума середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні в
В день ухвалення даного рішення, з
метою забезпечення позову, був
накладений арешт на нежитлове
приміщення, що належить на праві
власності публічному акціонерному
товариству «Комерційний банк
«Актив-Банк» (а.с.42).
Так, відповідно до ч.1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК
України, суд за заявою осіб, які беруть
участь у справі, може вжити передбачені
цим Кодексом заходи забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи, якщо невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.
Забезпечення позову - це вжиття судом, у
провадженні якого знаходиться справа,
заходів щодо охорони
матеріально-правових інтересів
позивача проти несумлінних дій
відповідача, який може сховати майно,
продати, знищити або знецінити його,
тощо. Підставою забезпечення позову є
обґрунтоване припущення заявника, що
невжиття заходів забезпечення може
утруднити або зробити неможливим
виконання рішення суду.
Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов
забезпечується, зокрема, накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб.
Крім того, ч.3 ст.152 ЦПК України
імперативно встановлює, що види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 22.12.2006 року «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд(суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулась з такою заявою,
позовним вимогам. При встановленні
зазначеної відповідності слід
враховувати, що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи або фізичної особи, яка
здійснює таку діяльність і
зареєстрована відповідно до закону як
підприємець. Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів. Наприклад,
обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

Отже, виходячи із зазначеного, у
вирішенні питання про забезпечення
позову суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням такого:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення суду
в разі невжиття таких заходів;
запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

Види забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами. Співмірність, зокрема,
полягає в тому, щоб засіб забезпечення
відповідав предмету позову за
вартістю.

Суд першої інстанції не в повній мірі
врахував зазначені вимоги
процесуального закону і задовольнив
заяву позивача, яким обрано спосіб
забезпечення позову, який не є
співмірним із заявленими позовними
вимогами.

Крім того, з наданого апелянтом копії
рішення виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб №79
від 02.09.2014 року, вбачається, що на
підставі постанови Правління
Національного банку України від 02
вересня 2014 року № 545 «Про віднесення
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Актив - Банк» до
категорії неплатоспроможних»,
керуючись пунктом 2 частини п'ятої
статті 12 та статтею 34 Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб», було вирішено
розпочати з 03 вересня 2014 року процедуру
виведення публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Актив -
Банк» з ринку шляхом запровадження в
ньому тимчасової адміністрації (а.с. 62).

Згідно з ч. 8 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
законодавчі та інші нормативно-правові
акти, прийняті до набрання чинності цим
Законом застосовуються у частині, що не
суперечать цьому Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 36 вказаного
Закону, під час тимчасової
адміністрації не здійснюється:
примусове стягнення коштів та майна
банку, звернення стягнення на майно
банку, накладення арешту на кошти та
майно банку.

Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» передбачено, що уповноважена
особа Фонду від імені Фонду виконує
функції з ліквідації банку відповідно
до цього Закону та приступає до
виконання своїх обов'язків негайно
після прийняття Фондом рішення про
призначення уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» з дня
призначення уповноваженої особи Фонду
втрачають чинність публічні обтяження
чи обмеження на розпорядження (у тому
числі арешти) будь-яким майном (коштами)
банку. Накладення нових обтяжень чи
обмежень на майно банку не
допускається.

З урахуванням наведеного, вжиті на
підставі ухвали Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 19 листопада 2014 року заходи
забезпечення позову у виді накладення
арешту на майно відповідача після
запровадження процедури ліквідації
банку та призначення уповноваженої
особи Фонду суперечать п. 7 ч. 2 ст. 46
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув та не
застосував положень Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб», яким встановлюються
правові, фінансові та організаційні
засади функціонування системи
гарантування вкладів фізичних осіб,
повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб, порядок виплати
Фондом відшкодування за вкладами, а
також регулюються відносини між
Фондом, банками, Національним банком
України, визначаються повноваження та
функції Фонду щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків.

Таким чином, з огляду на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
апеляційний суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги, скасування
оскаржуваної ухвали суду першої
інстанції та постановлення нової
ухвали з цього питання про відмову у
задоволенні заяви позивача про
забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.307, 312 ЦПК України,
апеляційний суд,

у х в а л
и в:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Актив-Банк» задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 19
листопада 2014 року скасувати.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1
про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на приміщення, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, прим. 1.

Ухвала касаційному оскарженню не
підлягає.

Судді: