Справа № 739/1081/14-ц Провадження №
22-ц/795/2257/2014 Головуючий у I інстанції
-Іващенко А. І. Доповідач - Позігун М.
І.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна
М.І.

суддів: Губар В.С., Зінченко
С.П.

при секретарях: Коваленко
Ю.В., Поклад Д.В.

з участю: представника
апелянта - Рожка С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк" на
рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 07 жовтня 2014 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк" до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
„ПриватБанк" просить скасувати
рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 07 жовтня 2014 року, яким відмовлено в
задоволенні його позову до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, і ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Незаконність рішення суду апелянт
обгрунтовує невідповідністю висновку
суду щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи. ПАТ КБ „ПриватБанк"
посилається, що звернувся до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права в межах позовної давності,
оскільки сторони в письмовій формі
домовились про збільшення строку
позовної давності стосовно виконання
умов договору - встановивши строк дії
договору, що дорівнює строку дії
картрахунку. Відповідач не надав
письмової заяви про закриття
картрахунку, у зв'язку з чим на підставі
умов, передбачених Умовами та
правилами надання банківських послуг,
строк дії карти відповідача було
продовжено на такий же строк, отже
строк дії кредитного договору також
було продовжено на строк дії карти.
Крім того, апелянт вказує, що
правовідносини між банком та ОСОБА_2
тривають до повного погашення клієнтом
кредиту, в зв'язку з чим строк позовної
давності не може бути пропущений.

Заслухавши доповідача, представника
апелянта, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, суд
приходить до слідуючого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
грудня 2006 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк"
(згодом перейменовано на ПАТ КБ
„ПриватБанк") та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір б/н, за яким
відповідач отримав кредит у розмірі 8
000 грн. зі встановленням кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% із розрахунку 360 днів на рік.
Строк дії кредитного ліміту відповідає
строку дії картки, порядок погашення
заборгованості - щомісячними платежами
в розмірі 7% від суми заборгованості
(а.с.10-27).

Відповідач ОСОБА_2 підтвердив свою
згоду, що підписана заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою складає між ним та банком
договір про надання банківських
послуг, що підтверджується підписом у
заяві.

Згідно пунктів 3.1.1., 5.4. розділу ІІ Умов і
правил надання банківських послуг
строк дії картки вказано на лицевій
стороні картки (місяць і рік) і вона
дійсна до останнього календарного дня
вказаного місяця. Строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця,
вказаного на картці (поле MONTH).

Пунктом 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг визначено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту його підписання. Якщо протягом
цього строку жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк (а.с.24).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ
„ПриватБанк" просив стягнути з ОСОБА_2
заборгованість за вказаним кредитним
договором в сумі 33 442,90 грн., яка
складається з: 7747 грн. 53 коп. -
заборгованість за кредитом; 23 626 грн. 66
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; штраф - 500 грн.
(фіксована частина); штраф - 1568 грн. 71
коп. (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
пропуску позивачем строку позовної
давності та відсутності поважності
причин його пропуску.

Такий висновок суду грунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам закону.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила; за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (частини перша та п'ята
статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

В силу статей 267, 266 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, за
відсутності поважних причин
пропущення позовної давності є
підставою для відмови у позові. Зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).
Особа, яка виконала зобов'язання після
спливу позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк,
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Виходячи з положень ст.1054 ЦК України
кредитний договір є різновидом
договором позики.

Відповідно ж до ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

У справі № 6-14цс14 від 19 березня 2014
року Верховним Судом України
висловлена правова позиція, що
відповідно до Правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності (ст. 267 ЦК
України) щодо щомісячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК
України), а не закінченням строку дії
договору.

Згідно правових позицій, висловлених у
справах №6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, №
6-127 цс14 від 22 жовтня 2014 року Верховним
Судом України, за договором про надання
банківських послуг при отриманні
позичальником кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку, яким встановлено не
тільки щомісячні платежі погашення
кредиту, а й кінцевий строк повного
погашення кредиту, перебіг трирічного
строку позовної давності стосовно
щомісячних платежів починається після
несплати чергового платежу, а щодо
повернення кредиту в повному обсязі -
не після закінчення строку дії
договору, а після закінчення кінцевого
строку повного погашення кредиту (ст. 261
ЦК України).

Як вбачається з мотивувальної частини
зазначених постанов Верховного Суду
України, автоматичне неодноразове
продовження дії картки не змінює
терміну виконання кредитного
зобов'язання, отже продовження дії
картки для настання кінцевого терміну
повернення заборгованості значення
немає. Подальше продовження дії картки
є способом виконання зобов'язання щодо
повернення простроченого кредиту,
процентів і неустойки.

З розрахунку заборгованості за
договором (а.с.12-15) вбачається, що хоча
останній платіж і був здійснений
відповідачем 03 лютого 2010 року, але вже з
грудня 2007 року заборгованість за
кредитним зобов'язанням перевищувала
5000 грн., а кошти, які вносилися
боржником після зазначеної дати до 3
лютого 2010 року, не відповідали розміру
щомісячних платежів і не перекривали
зазначену заборгованість, що призвело
до її збільшення.

Оскільки останній платіж відповідачем
здійснено 03 лютого 2010 року, то на час
звернення до суду з позовом за захистом
порушеного права позивач пропустив
трирічний строк позовної давності.

З врахуванням викладеного, надана ПАТ
КБ „ПриватБанк" роздруківка з
програмного комплексу „Приват-48" щодо
продовження строку дії картки до
грудня 2012 року не спростовує висновку
щодо пропуску позивачем строку
позовної давності на звернення до суду
за захистом порушеного права, оскільки
боржником допущено порушення сплати
строкових платежів за кредитним
договором від 14 грудня 2006 року.

При цьому апеляційний суд виходить із
того, що оскільки згідно пунктів 3.1.1.,
5.4. розділу ІІ Умов і правил надання
банківських послуг строк дії картки
вказано на лицевій стороні картки
(місяць і рік) і вона дійсна до
останнього календарного дня вказаного
місяця, то зазначена роздруківка не
може бути належним і допустимим
доказом щодо терміну дії кредитної
карти, виданої за картковим рахунком
ще в грудні 2006 року, за відсутності
даних про її продовження та
продовження дії договору кредитного
рахунку.

Таким чином, позивачем не надано
доказів щодо строку дії кредитної
картки, виданої в грудні 2006 року та
продовження дії зазначеної картки на
новий строк після закінчення її дії.

Доводи апелянта про чинність
зобов'язання за кредитним договором
до його повного виконання боржником не
можуть бути підставою для скасування
оскаржуваного судового рішення,
оскільки вказівка на строк дії
договору до його повного виконання не є
тією подією, яка має неминуче настати і,
відповідно, строк або термін дії
договору не може визначатися у такий
спосіб.

Хоча п. 3.1.3 розділу II „Правила
користування платіжною карткою" і
передбачено продовження банком строку
дії картки на новий строк шляхом
надання клієнту картки з новим строком
дії, за відсутності заяви Держателя
про закриття картрахунку, а п. 9.12
Договору - його автоматичне лонгування
після 12 місяців з дня підписання, якщо
жодна із сторін не проінформує іншу
сторону про припинення договору, проте
згідно правової позиції, висловленої
Верховним Судом України під час
розгляду справи № 6-103 цс 14, судам
необхідно звертати увагу, що
пролонгація договору передбачає
продовження строку дії договору після
виконання сторонами його умов і
переукладання на тих самих умовах, на
яких він був укладений, а також
перевіряти чи видавав банк боржнику
грошові кошти після закінчення строку
дії договору і нову платіжну картку та
чи виконав боржник свої зобов'язання за
первинним договором.

За викладених обставин, оскільки
матеріалами справи підтверджено, що
боржником не дотримувалися умови
договору щодо погашення щомісячних
чергових платежів в розмірі 7 відсотків
заборгованості, то посилання апелянта
на автоматичну пролонгацію договору є
безпідставними.

За наявності порушень умов Договору,
зокрема порушення умов договору
боржником щодо сплати періодичних
щомісячних платежів за кредитним
договором, укладеного на певний строк,
виникають підстави не для його
пролонгації на тих самих умовах, на
яких він був укладений, а підстави для
його розірвання або зміни, оскільки
при цьому між сторонами повинно бути
врегульовано питання погашення
наявної заборгованості за кредитним
договором ( реструктуризація), що
випливає зі змісту положень статей
651-654 ЦК України.

Положенням про порядок формування та
використання банками України резервів
для відшкодування можливих втрат за
активними банківськими операціями,
затвердженим постановою
Національного банку України 25.01.2012
року, дано визначення
реструктуризації - зміна істотних умов
за первісним договором (за визначенням
банку) та необхідність створення
сприятливих умов для виконання ним
зобов'язань за активом, серед яких,
зокрема, є і зміна графіка погашення
боргу ( строків і сум погашення
основного боргу, сплати
процентів/комісій), але така зміна умов
договору проводиться шляхом укладання
додаткової угоди з боржником.

Позивачем не надано доказів дотримання
ним вимог зазначеного
нормативно-правового акту, а саме, що
після закінчення чергового річного
строку кредитного договору та наявної
заборгованості за періодичними
щомісячними платежами укладалися
додаткові угоди з боржником про зміну
графіка погашення боргу (строків і сум
погашення основного боргу, сплати
процентів/комісій).

Щодо доводів апелянта про наявність
підстав для стягнення відсотків за
користування кредитними коштами на
залишок заборгованості за тілом
кредиту в межах строку позовної
давності, тобто за 3 роки до звернення
до суду з позовом, то апеляційний суд
виходить із того, що оскільки
нарахування відсотків за користування
кредитними коштами проводиться на
залишок заборгованості за тілом
кредиту, то відповідно зі спливом
позовної давності на стягнення
заборгованості за тілом кредиту
спливає і строк позовної давності на
стягнення нарахованих відсотків на
суму кредиту.

Зазначений висновок про неможливість
нарахування відсотків за користування
кредитними коштами поза межами строку
позовної давності на стягнення
заборгованості за тілом кредиту за
аналогією норм права узгоджується з
положеннями ст. 266 ЦК України.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції є законним,
обгрунтованим, постановленим з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, і доводи
апеляційної скарги правильності
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: