АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7089/14
Головуючий 1 інст. - Сиротников Р.Є.
Справа №643/2012/13-ц
Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського
В.В,, Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду
м.Харкова від 10 вересня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
«Банк «Кредит Дніпро» про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «Банк «Кредит
Дніпро» про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2
вказувала, що 08 травня 2007 року вона
була прийнята на роботу до відповідача
на посаду провідного фахівця
Харківського відділення Банку, 22
червня 2012 року її було переведено на
посаду провідного фахівця відділу по
роботі з корпоративними клієнтами
Північного регіонального управління. 06
листопада 2013 року вона була звільнена з
роботи у зв'язку зі скороченням штатної
чисельності ПАТ «Банк «Кредит Дніпро»,
п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє
звільнення незаконним, оскільки вона є
провідним спеціалістом, працювала в
банківській системі багато років,
виключну більшість з яких-на керівних
посадах. Їй не було запропоновано
вакантні посади у Банку, хоча такі
існували. Крім того, вказує, що в
порушення чинного законодавства
трудова книжка їй була видана лише 11
листопада 2013 року, з нею не проведено
усіх розрахунків, не сплачені
лікарняні. Такими незаконними діями
відповідача їй завдано також і
моральної шкоди.

Тому, ОСОБА_2 просила суд поновити її на
посаді провідного фахівця відділу по
роботі з корпоративними клієнтами
Північного регіонального управління
ПАТ «Банк «Кредит Дніпро», стягнути з
останнього на її користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу в сумі 4
962,32 грн., а також моральну шкоду в сумі
50 000 грн.

Рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 10 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким її позов задовольнити у
повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вважає що відповідач грубо порушив
чинне законодавство по процедурі
звільнення її у зв'язку зі скороченням
чисельності штату.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано доказів на
підтвердження факту порушення
відповідачем норм чинного
законодавства при її звільненні.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що наказом №162-ОК від 08 травня 2007 року
ОСОБА_2 було прийнято на посаду
провідного спеціаліста Харківського
відділення Банку (а.с.15 т1). З 13 квітня 2011
року на позивачку покладено тимчасове
виконання обов'язків начальника
Харківського відділення Банку, без
зміни посадового окладу.

З 22 червня 2012 року ОСОБА_2 було
переведено на посаду провідного
фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
регіонального управління без зміни
посадового окладу.

Згідно зі ст. 64 ГК України підприємство
самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис.

Матеріали справи свідчать, що 05 вересня
2013 року ОСОБА_2 ознайомлено із наказом
№744-вк від 05.09.2013р. - відповідача, що у
зв'язку із скороченням штатної
чисельності, пов'язаним із
необхідністю внесення змін в
організацію праці ПАТ «Банк «Кредит
Дніпро», на підставі ст. 49-2 КЗпП України
її буде звільнено 06 листопада 2013 року
по ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до Наказу № 937 - ВК від 05
листопада 2013 року ОСОБА_2 було
звільнено 06 листопада 2013 року з
займаної посади в зв'язку із
скороченням штатної чисельності Банку
на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України,
наказано їй виплатити грошову
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку в кількості 62 календарних
днів та вихідну допомогу у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Пленум Верховного Суду України в п. 21
своєї постанови від 6 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» (з наступними змінами)
роз'яснив судам, що, розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці,зокрема,ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено,
що звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

За правилами, встановленими ч.1 ст.42
КЗпП України, при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у абз.4 та 6 п.19 постанови від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» судам
слід мати на увазі, що при проведенні
звільнення власник або уповноважений
ним орган вправі в межах однорідних
професій і посад провести перестановку
(перегрупування) працівників і
перевести більш кваліфікованого
працівника, посада якого скорочується,
з його згоди на іншу посаду, звільнивши
з неї з цих підстав менш
кваліфікованого працівника. Якщо це
право не використовувалось, суд не
повинен обговорювати питання про
доцільність такої перестановки
(перегрупування).

Відповідачем в ході розгляду справи
зазначено, проти чого не заперечувала
ОСОБА_2, що вона має вищу економічну
освіту за спеціалізацією "Економіка та
організація машинобудівельної
промисловості", що не є профільним для
банківського працівника.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог з
урахуванням того, що у відділі, де
працювала позивачка лишились
працювати особи, які мають профільну
для банківських установ вищу освіту.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може грунтуватися на припущеннях.

Доводи позивачки стосовно того що з
моменту попередження про звільнення їй
не запропонували жодної посади, які
могла б обіймати у відповідності до
діючого законодавства, обґрунтовано не
прийнято судом першої інстанції та не
приймаються судовою колегією, оскільки
матеріалами справи підтверджено, що
відповідачем були прийняті працівники
з іншою кваліфікацією та за іншою
спеціалізацією на вакантні місця до
відокремлених підрозділів, які
знаходяться територіально не за місцем
звільнення позивачки.

Крім того, судом встановлено та не
заперечується позивачкою, яка надала
фотокопії електронних сайтів
відповідача до суду про наявність
вакантних місць у нього, тим самим
підтвердила що їй було відомо про ці
місця у структурних підрозділах
відповідача.

Вакантними місцями були касир та
економіст касир у м. Харкові, як пояснив
представник відповідаа, дані посади
вимагають певної спеціалізації та
кваліфікації, однак позивачка заяв на
їх заміщення не направила до
відповідача.

Заяв або резюме на заміщення цих
вакантних посад у відповідача
позивачка не подавала.

Даний факт свідчить про те що позивачка
маючи інформацію про вищевказані
вакантні місця з відкритого
електронного сайту відповідача на
протязі 2-ї місяців, не вчинила жодних
дій для свого працевлаштування або
переведення на будь-яку іншу вакантну
посаду у відповідача.

Суд першої інстанції обгрунтовано
прийшов до висновку, що відповідач не
мав можливості перевести чи надати
ОСОБА_2 саме без її згоди іншу роботу,
посаду у другому територіальному
підрозділі.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені ст. 116
КЗпП України.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України
передбачено, що у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Для застосування цієї норми
необхідна наявність таких умов:
затримки у видачі трудової книжки; вини
власника або уповноваженого ним
органу; вимушений прогул, викликаний
затримкою видачі трудової книжки.

Матеріали справи свідчать, що трудова
книжка позивачці видана у строк,
передбачений чинним законодавством,
оскільки згідно повідомлення-розписки
про відправлення документів по
звільненню ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2,
вбачається, що адресатом документи
отримані 08 листопада 2013 року.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду
м.Харкова від 10 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: