АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9939/14
Головуючий у 1 інстанції - Зарицька Ю.Л.
Доповідач - Панченко
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року

м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого -
Панченка М.М.

Суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
за дорученням ОСОБА_2, на заочне рішення
Подільського районного суду м.Києва
від 16 серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5
про визнання недійсною довіреності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5 і, з у рахуванням
уточнень до позову, просив винести
рішення, яким визнати недійсною
довіреність, яка оформлена від імені
позивача ОСОБА_3 на ім»я відповідача
ОСОБА_4, та посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 від 18.09.2009
року за реєстровим №906 /а.с.2-5 18-20/.

Згідно змісту цієї довіреності позивач
ОСОБА_3 довірив відповідачу ОСОБА_4
укладати всі передбачені законом угоди
з управління і розпорядження майном
позивача, та зокрема, бути майновим
поручителем позивача при передачі в
іпотеку земельну ділянку площею 0,1 га
та житловий будинок по АДРЕСА_1, а також
представляти інтереси позивача в
органах і організаціях з усіх питань,
які стосуються позивача з метою
продажу, укладання договору іпотеки на
указану земельну ділянку та житловий
будинок.

Наполягаючи на тому, що він цієї
довіреності не оформляв, позивач
просив визнати її недійсною в силу ч.3
ст.203 ЦК України, оскільки правочин
довіреності вчинений без
волевиявлення його, як довірителя, що в
силу ч.1 ст.215 ЦК України свідчить про
недійсність довіреності.

Заочним рішенням Подільського
районного суду м.Києва від 16 серпня 2013
року позов задоволено /а.с.58-60/.

Судовим рішенням визнано недійсною
довіреність від 18.09.2009 року за
реєстровим №906, що посвідчена
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
згідно тексту якої, ОСОБА_3 уповноважив
ОСОБА_4 розпоряджатися (в тому числі
продати) належною довірителеві
земельною ділянкою площею 0,1 га та
житловим будинком площею 470,7 кв.м.,
розташовані по АДРЕСА_1.

В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2,
просить скасувати заочне рішення
Подільського районного суду м.Києва
від 16 серпня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у позові
/а.с.113-116/.

Скаржник зазначав, що судом
першої інстанції рішення винесене на
припущеннях, оскільки, задовольняючи
позов, суд виходив лише з висновку
почеркознавчого дослідження, згідно
якого приналежність підпису на спірній
довіреності позивачу ОСОБА_3 не
визначена в категоричній формі
/а.с.12-14/.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
задовольнити.

Рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу свої вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення першої
інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що, оскільки
позивачу не було відомо про існування
спірної довіреності, тому ця
довіреність є недійсною.

Крім того, суд першої інстанції,
в порушення ст.60 ЦПК України, виходив з
припущень, посилаючись на те, що
згідно висновку експертного
дослідження Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
МВС України в Київській області №14ВКД
від 11.04.2013 року, проведеного за заявою
представника позивача, підпис у
спірній довіреності від імені
довірителя виконано, ймовірно, не
позивачем ОСОБА_3, а іншою особою.

Таке обґрунтування судового
рішення не може бути підставою для
вирішення спору, в розумінні ст.213 ЦПК
України, у зв»язку з чим, апеляційна
інстанція вважає, що судовий висновок
суду першої інстанції є не мотивований.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідно до довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
від 18.09.2009 року за реєстровим №906
встановлено, що позивачем ОСОБА_3
надана довіреність на ім»я відповідача
ОСОБА_4 з правом укладати всі
передбачені законом угоди по
управлінню і розпорядженню майном,
належним позивачу, зокрема, земельною
ділянкою площею 0,1 га та житловим
будинком, площею 470,7 кв.м., розташованих
по АДРЕСА_1, представляти інтереси
довірителя в усіх організаціях з
питань, що стосуються довірителя з
метою продажу, укладання кредитного
договору та договору іпотеки на
указане майно та ін./а.с.11/.

Відповідно з положеннями ст.237 ЦК
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов»язана або має право
вчиняти правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

А згідно зі ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом, або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, законом встановлена
презумпція правомірності правочину, а
тому, зацікавлена сторона, вимагаючи
визнання недійсності правочину,
зобов»язана навести суду належні
докази його недійсності.

Відмовляючи у наданні доказового
значення доказам, наданим суду
позивачем, суд виходить з наступного.

Так, висновок Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
МВС України в Київській області від
11.04.2013 року за №14 ВКД, виконаний за
ініціативою представника позивача, не
дає категоричної відповіді на питання
ким виконаний підпис від імені ОСОБА_3,
як довірителя в довіреності від 18.09.2013
року, а тому цей висновок спеціаліста
не є належним доказом на підтвердження
правової позиції позивача /а.с.12-13/.

Одним із аргументів відсутності
можливості надати категоричну
відповідь по поставленому на
дослідження питанню, спеціаліст
послався на те, що досліджувалась копія
довіреності, а не її оригінал.

Судом апеляційної інстанції вживались
заходи з витребування оригіналу
спірної довіреності, однак довірена
особа, ОСОБА_4, на ім»я якого видавалась
довіреність, у своїй заяві пояснив, що у
нього цієї довіреності уже немає, а
приватний нотаріус ОСОБА_6 у своєму
письмовому зверненні до суду зазначив,
що він її знищив за збігом строків
зберігання /а.с.158-159, 163/.

В ході розгляду справи у суді
апеляційної інстанції представником
позивача заявлялось клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
на предмет ідентичності підпису від
імені позивача ОСОБА_3 в довіреності
від 18.09.2009 року за реєстровим №906, від
якого позивач в подальшому відмовився,
мотивуючи тим, що відсутні оригінальні
примірники спірної довіреності.

Сприяючи, в порядку ст.10 ЦПК України,
всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи, суд роз»яснив
позивачу та його представникам, що
експертизу підпису позивача можна
провести також за копією довіреності
та за журналом «Реєстр вчинення
нотаріальних дій», в якому довіритель
тричі розписується безпосередньо в
момент оформлення довіреності, що може
бути хоч і не прямим, але побічним
доказом, який би міг вплинути на
об»єктивний розгляд справи, однак
позивач та його представники
відмовились використати роз»яснені їм
права.

Посилання позивача на експертний
висновок від 15.08.2014 року за №329,
виконаний МВС України, згідно якого,
дружина позивача ОСОБА_5 не підписувала
заяву на дачу згоди своєму чоловікові
на передачу в іпотеку будинку та
земельної ділянки по АДРЕСА_1, колегія
суддів не вбачає за можливе надати
доказового значення, оскільки указані
правовідносини не торкаються предмета
цього спору /а.с.164-165/.

Доводи позивача в тій частині, що він не
підписував довіреності, а тому вона є
недійсною, суд не може розглядати, як
доказ, оскільки в даному випадку, таке
твердження є лише констатацією
бажаного факту без підтвердження його
належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з зазначених вимог
матеріальних норм права і враховуючи
встановлені в судовому засіданні
обставини, колегія суддів вважає, що
позивач ОСОБА_3 не навів суду належних
доказів недійсності довіреності від
18.09.2009 року за реєстровим №906,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, на підставі чого рішення
суду першої інстанції, як ухвалене
всупереч вимогам закону, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

На підставі ст.ст.237,204,215,203 ЦК
України, керуючись ст.ст.307,309 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за
дорученням ОСОБА_2, задовольнити.

Скасувати заочне рішення Подільського
районного суду м.Києва від 16 серпня 2013
року, ухваливши нове рішення, яким
відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання
недійсною довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
від 18 вересня 2009 року за реєстровим
№906.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді