Справа № 156/549/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Нєвєров І.М. Провадження №
22-ц/773/1577/14 Категорія: 54 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю третьої особи та пр-ка
відповідача - ОСОБА_1,

пр-ка третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Радовичівської сільської
ради Іваничівського району, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_1, про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою відповідача -
Радовичівської сільської ради
Іваничівського району на рішення
Іваничівського районного суду від 18
вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іваничівського районного
суду від 18 вересня 2014 року позов у даній
справі задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді бухгалтера
по комунальних платежах
Радовичівської сільської ради
Іваничівського району Волинської
області.

Стягнуто з Радовичівської сільської
ради Іваничівського району Волинської
області на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 6333 грн. 60 коп., моральну шкоду в
розмірі 1000 грн. та витрати на правову
допомогу в розмірі 800 грн..

Стягнуто з Радовичівської сільської
ради Іваничівського району в дохід
держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20
коп..

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в межах платежу
за один місяць допущено до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення та
ухвалити нове - про відмову в позові.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач працювала у відповідача з
15.05.2011 року на посаді бухгалтера по
комунальних платежах і розпорядженням
відповідача № 11 - 01.03 від 17.04.2014 року її
безпідставно звільнено за п.2 ч.1 ст.40
КЗпП України - у зв'язку з неможливістю
виконання роботи за станом здоров'я.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України
трудовий договір є угодою між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, може бути розірваний власником
або уповноваженим ним органом у
випадку виявленої невідповідності
працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України у п.21 постанови
від 06.11.1992 року N 9 (з відповідними
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів», при розгляді справ
про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України
суд може визнати правильним припинення
трудового договору в тому разі, якщо
встановить, що воно проведене на
підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує, і неможливо перевести, за
його згодою, на іншу роботу.

Із матеріалів справи вбачається, що
згідно довідки МСЕК серії АВ № 0050696 від
06.02.2014 року ОСОБА_3 до 01.02.2015 року
встановлено третю групу інвалідності
загального захворювання і їй
протипоказана робота в шкідливих і
небезпечних умовах (а.с.59).

Із індивідуальної програми
реабілітації інваліда, що видається
медико-соціальними експертними
комісіями за № 253 від 06.02.2014 року
вбачається, що ОСОБА_3 за станом
здоров'я професія бухгалтера доступна
(а.с.62-64).

Крім того, перед виходом на роботу
позивач пройшла медичну комісію,
висновком якої її визнано придатною
для роботи за професією бухгалтер
(а.с.60).

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вважаючи звільнення законним, апелянт
покликається на посадову інструкцію
бухгалтера по комунальних платежах
/покладено обов'язки касира,
обслуговування водогонів та
водонапірної башти/ (а.с.37).

Колегія суддів вважає таке покликання
безпідставним, оскільки вказана
посадова інструкція містить в собі
повноваження та функціональні
обов'язки (п.п.2.4, 2.5), які не притаманні
професії бухгалтера, затверджена в
грудні 2011 року (період перебування
позивача у відпустці по догляду за
дитиною), під час перебування позивача
на посаді бухгалтера по комунальних
платежах остання з такою посадовою
інструкцією ознайомлена не була.

Жодних належних та допустимих доказів
у спростування висновків медичних
комісій щодо визнання позивача
придатною для роботи за професією
бухгалтер відповідач ні суду першої, ні
суду апеляційної інстанції не надав.

Посилання апелянта, що судом невірно
проведено нарахування середнього
заробітку, а також не зазначено розміру
коштів, які підлягають утриманню - не
заслуговують на увагу з наступних
підстав.

Подаючи апеляційному суду свій
розрахунок середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відповідач
визначає середньоденну заробітну
плату шляхом ділення заробітної плати
за 2 місяці роботи перед звільненням на
кількість календарних днів у лютому і
березні, але безпідставно перемножує
цей середньоденний заробіток не на
кількість тих же календарних днів, а на
кількість робочих днів вимушеного
прогулу.

Судом першої інстанції вірно
нараховано середній заробіток за час
вимушеного прогулу, при цьому чітко
зазначене посилання на відповідні
пункти Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року № 100, які у даному
випадку вірно застосовані.

Разом з тим, судом проведено
нарахування середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, який має бути
виплачено відповідачем.

Згідно ст.ст.168.1.1., 168.1.2 Податкового
кодексу України податковий агент (у
даному випадку - відповідач), який
нараховує (виплачує, надає)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, зобов'язаний
утримувати податок із суми такого
доходу за його рахунок, використовуючи
ставку податку, визначену в статті 167
цього Кодексу. Податок сплачується
(перераховується) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом. Банки
приймають платіжні документи на
виплату доходу лише за умови
одночасного подання розрахункового
документа на перерахування цього
податку до бюджету.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди, яку належить стягнути
з відповідача на користь позивача суд
першої інстанції визначив на підставі
ст.237-1 КЗпП України з урахуванням
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань
позивача, а також виходячи з вимог
розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції на підставі встановлених в
судовому засіданні фактів, що
підтверджуються належними доказами,
правильно визначено правовідносини
між сторонами і застосовано норми
матеріального права, що регулюють ці
правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування чи зміни
не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача -
Радовичівської сільської ради
Іваничівського району відхилити, а
рішення Іваничівського районного суду
від 18 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді