Справа №490/4260/14-ц 27.10.2014 27.10.2014 27.10.2014
Провадження №22-ц/784/2846/14
Головуючий першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого:
Галущенка О.І.

суддів:
Самчишиної Н.В.

Лисенка
П.П.

із секретарем

судового засідання: Горенко Ю.В.

з участю:

позивача - ОСОБА_4,

представників:

позивача - ОСОБА_5,

відповідача-
Полубоярової К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_4 на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17.09.2014
р., у справі за

позовом

ОСОБА_4 до Державного
підприємства «Миколаївський морський
торгівельний порт» (далі- Порт) про
стягнення компенсації за невиданий
формений одяг, відшкодування моральної
шкоди

встановила:

31.03.2014 р. ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Порту про стягнення
компенсації за невиданий формений одяг
у розмірі 4760 грн. та 3000 грн. моральної
шкоди та витрати на правову допомогу у
сумі 500 грн.

Позивач зазначав, що до 21.05.2013 р.
працював на посаді капітана інспекції
державного портового нагляду.

В період роботи на вказаній
посаді з 2009 по 2013 рік його не було
забезпечено форменим одягом, що
змусило його замовляти комплекти
такого одягу за власний рахунок,
оскільки згідно вимог посадової
інструкції був зобов'язаний
знаходитися на робочому місті у формі
встановленого зразка.

На неодноразові звернення з
заявами про виплату компенсації йому
було відмовлено.

Посилаючись на ці обставини
позивач просив стягнути на його
користь компенсацію за невиданий
формений одяг у розмірі 4760 грн. та 3000
грн. моральної шкоди та витрати на
правову допомогу у сумі 500 грн.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 17.09.2014 р. у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
і ухвалення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі,
вважаючи, що висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи та наданим доказам.

Перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення в межах
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
судів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Статтею 153 КЗпП України передбачено
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу забезпечувати безпечні і
нешкідливі умови праці.

Виконання цього обов'язку, відповідно
до ст. 163 КЗпП України, здійснюється
зокрема шляхом видачі працівникам
безоплатно за встановленими нормами
спеціального одягу, спеціального
взуття та інших засобів
індивідуального захисту відповідно до
нормативних актів про охорону праці.

Згідно ст. 164 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган повинен
компенсувати працівникові витрати на
придбання спецодягу та інших засобів
індивідуального захисту, якщо
встановлений нормами строк видачі цих
засобів порушено і працівник був
змушений придбати їх за власні кошти. У
разі дострокового зносу цих засобів не
з вини працівника власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
замінити їх за власний рахунок.

Зазначені норми трудового
законодавства та локальні нормативні
акти з охорони праці не передбачають
інших видів захисного одягу для
забезпечення безпечних та нешкідливих
умов праці.

Затверджений постановою Кабінету
Міністрів України № 921 від 03.07.2002 р. та
наказом Міністерства транспорту
України від 20.08.2004 р. № 758 «Порядок і
норми видачі, терміни і правила носіння
предметів форменого одягу
працівниками морського та річкового
транспорту» (далі - Порядок) стосується
іншої мети, не обумовленою
вищенаведеними нормами трудового
законодавства.

Відповідно до п. 1.2 Порядку працівники
морського транспорту, для яких
встановлено форму одягу і знаки
розрізнення за посадовими категоріями,
забезпечуються одягом у готовому
вигляді.

Також, п. 3.1 зазначеного Порядку
зобов'язує працівників морського
транспорту носити формений одяг при
виконанні службових обов'язків.

Вказані норми встановлюють порядок та
норми видачі такого одягу, проте не
передбачають обов'язку власника
підприємства, або уповноваженого ним
органу компенсувати працівникові
вартість, не виданого в період роботи,
форменного одягу.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 працював на підприємстві
«Миколаївський морський торгівельний
порт» до 21.05.2013 р.

В період роботи не звертався до
адміністрації Порту з вимогою про
надання форменного одягу та не подавав
скарг стосовно якості чи розміру
запропонованого форменного одягу.

В той же час, матеріали справи містять
відомості про наявність
необгрунтованої відмови позивача від
отримання форменого одягу (а.с. 38).

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 в
період роботи не скористався,
передбаченим трудовим законодавством
і зокрема главою XV Кзпп України, правом
на оскарження дій роботодавця щодо
невиконання ним умов трудового
договору стосовно забезпечення
форменним одягом в період роботи на
підприємстві протягом 2009-2013 р.р.

Суд повно та всебічно дослідив
обставини спору, врахував належним
чином зазначені вимоги закону і
прийшов правильного висновку про
відсутність правових підстав для
стягнення з роботодавця компенсації на
користь працівника за невиданий йому в
період роботи форменний одяг.

При цьому, суд правильно виходив з того,
що норми ст. ст. 163, 164 КЗпП України
застосовуються виключно до
працівників, зайнятих на роботах із
шкідливими та небезпечними умовами
праці, а також роботах, пов'язаних із
забрудненням або здійснюваних у
несприятливих температурних умовах, і
стосуються лише видачі спеціального
одягу, спеціального взуття та інших
засобів індивідуального захисту.

З врахуванням цих висновків, які
відповідають вимогам закону та дійсним
обставинам справи, суд постановив
обґрунтоване зібраними доказами
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги про
необхідність застосування норм ст. 164
КЗпП України, в частині виплати
компенсації, до спірних правовідносин
з причини відсутності норм
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, не заслуговують на
увагу, оскільки правовідносини щодо
забезпечення форменим одягом вичерпно
врегульовані нормами підзаконних
правових актів та не вимагають
застосування аналогії закону.

Встановлене не дає підстав для
зміни чи скасування оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 17.09.2014 р. залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з з
моменту проголошення, але з цього часу
на протязі двадцяти днів може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко