22-ц/775/1692/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Категорія № 46
Доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді
Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М.,
Ткаченко Т.Б.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом виконавчого комітету
Маріупольської міської ради до ОСОБА_1,
третя особа: комунальне комерційне
підприємство «Керуюча компанія
«Приморська» про визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 29
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

17 червня 2014 року виконавчий комітет
Маріупольської міської ради звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1
про визнання його таким, що втратив
право користуватися койко-місцем в
кімнаті АДРЕСА_1. В обґрунтування
позовних вимог представник позивача
посилався на те, що з 28.02.2007 року ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав в кімнаті
АДРЕСА_1. На даний час у вказаному
житловому приміщенні відповідач не
мешкає з грудня 2013 року, за комунальні
послуги не платить. Просив визнати
відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив
право користування койко-місцем за
вищевказаною адресою.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 29 липня 2014 року позов
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради до ОСОБА_1 було задоволено,
визнано його таким, що втратив право
користування койко-місцем в кімнаті
АДРЕСА_1.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 06
листопада 2014 року в задоволенні заяви
ОСОБА_1 про перегляд судового рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 29
липня 2014 року було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 29
липня 2014 року, в позові відмовити.

У відповідності до положень ч.2 ст.305 ЦПК
України колегія суддів розглянула
справу у відсутності представника
третьої особи, належним чином
повідомленого про час та місце
розгляду справи, який надав заяву про
розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_1, його представника
ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення
представника позивача ОСОБА_3, яка
просила скаргу відхилити, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 309
ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Вирішуючи справу і задовольняючи
позовні вимоги виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач надав належні та допустимі
докази того, що відповідач не проживає
в спірному жилому приміщенні без
поважних причин з грудня 2013 року, не
сплачує за комунальні послуги, його
місце перебування на час вирішення
спору невідомо. Тому суд вважав, що він
втратив права користування жилою
площею в спірному приміщенні.

У відповідності з положеннями
ст.213-214 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно, всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, інше.

Проте цим вимогам закону
оскаржуване рішення суду не
відповідає.

Судом першої інстанції було
встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що відповідач
ОСОБА_1 є наймачем койко-місця кімнати
АДРЕСА_1, що підтверджується особовим
рахунком №1349 (а.с.3). Згідно з ордером на
житлову площу № 013 від 20 грудня 2006 року
ОСОБА_1 отримав койко-місце за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Маріупольської міської ради
від 16.04.2013 року №6/27-3035 частина
гуртожитку з майном за адресою:
АДРЕСА_1, була передана з балансу ДП
«Маріупольський міський торговий
порт» до міської комунальної
власності безоплатно та передана до
ККП «КК «Приморська» на баланс (а.с.20).

У підтвердження своїх вимог
представник позивача надав суду акти
про непроживання відповідача у
спірному приміщенні. В актах від 04.06.2014
року та 17.06.2014 року інвентаризації
житлового фонду та нежитлових
приміщень по АДРЕСА_1, комісією у складі
керівника відділу обліку та
забезпечення жилою площею управління
міського майна, інспектора
громадської організації
«Маріупольський міський комітет по
упередженню та протидії корупції»,
майстра техобліку ККП «КП Приморська»
встановлено, що в кімнаті АДРЕСА_1, де
зареєстрований відповідач ОСОБА_1, він
не проживає з середини грудня 2013 року,
не оплачує користування комунальними
послугами. На час складання актів місце
його перебування не відоме.(а.с.4, 11).

Згідно зі ст. 129 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Згідно з ст.127 ЖК України, для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.
Для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі на певний
строк і потребують поліпшення житлових
умов або жила площа яких тимчасово
заселена чи яким повернути колишнє
жиле приміщення немає можливості, а
також осіб, які потребують медичної
допомоги у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз, використовуються
спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки
надаються спеціально споруджені або
переобладнані для цієї мети жилі
будинки.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає право власнику вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
правом володіння.

Статтею 132 ЖК України встановлено,
що сезонні, тимчасові працівники і
особи, що працювали за строковим
трудовим договором, які припинили
роботу, а також особи, що вчились у
навчальних закладах і вибули з них,
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення з гуртожитку,
який їм було надано у зв'язку з роботою
чи навчанням. Інших працівників
підприємств, установ, організацій, які
поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою, може бути виселено без надання
іншого жилого приміщення в разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину. Осіб,
які припинили роботу з інших підстав,
ніж ті, що зазначені в частині другій
цієї статті, а також осіб, перелічених у
статті 125 цього Кодексу, може бути
виселено лише з наданням їм іншого
жилого приміщення. Надаване громадянам
у зв'язку з виселенням з гуртожитку
інше жиле приміщення має відповідати
вимогам, передбаченим частиною другою
статті 114 цього Кодексу. Осіб, які
проживають у гуртожитках, виселяють
також у разі знесення будинку або
переобладнання будинку (жилого
приміщення) в нежилий, а також якщо
будинок (жиле приміщення) загрожує
обвалом. При цьому виселюваним
надається інша жила площа в гуртожитку
або інше жиле приміщення. Особи, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі на певний
строк, виселяються із спеціальних
гуртожитків після поліпшення їх
житлових умов у порядку, передбаченому
законодавством, або після звільнення
їх жилої площі, тимчасово заселеної
іншими особами, чи після проходження
відповідного курсу лікування. Особам,
які пройшли курс лікування і не мають
іншої жилої площі, житло надається в
порядку, передбаченому цим Кодексом та
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків"
мешканці гуртожитків не можуть бути
виселені, переселені та відселені без
попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, за
сукупності таких умов: - період часу,
протягом якого мешканці офіційно
зареєстровані і фактично проживають у
гуртожитку, складає не менше п'яти
років; - мешканці не мають іншого
власного житла; - гуртожитки призначені
для проживання одиноких громадян або
для проживання сімей; - гуртожитки
перебувають в державній, комунальній
власності або у повному господарському
віданні чи в оперативному управлінні
підприємств, установ, організацій з
управління житловим фондом
(перебувають на балансі таких
підприємств); - гуртожиток не визнаний
аварійним чи непридатним для
проживання.

Зі справи вбачається, що
відповідач зареєстрований в
гуртожитку з 28.02.2007 року. (а.с.3)

Відповідно із ст.ст. 71,72 ЖК України
особа визнається такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням внаслідок її відсутності
протягом шести місяців без поважних
причин..

Звертаючись до суду з даним позовом,
представник позивача посилався на те,
що відповідач без поважних причин не
проживає в гуртожитку більш шести
місяців, має борг по оплаті комунальних
послуг.

Частиною 1 статті 224 ЦПК України
встановлено, що у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Заперечуючи проти позову в
апеляційному суді, відповідач пояснив
колегії суддів, що він постійно
проживає в гуртожитку, а перевірка
факту його нібито не проживання
проводилася в робочий час, коли він був
на роботі. Крім того, його сусіди з
кімнати в загальному блоку ОСОБА_8
умисно ввели в оману комісію, оскільки
заінтересовані в отриманні права
користування його кімнатою. Судових
викликів він не отримував, його ніхто
не повідомляв про наявність листів
суду, оскільки після передачі
гуртожитку з відомчого
підпорядкування коменданта немає. Про
оскаржуване ним рішення суду
відповідач дізнався в
житлово-комунальному підприємстві,
куди звернувся для звірки суми
заборгованості по комунальним
платежам для подальшої оплати.

Між тим, в матеріалах справи не
міститься жодних відомостей про
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи у відповідності
до вимог закону. Судом першої інстанції
було встановлено, що згідно із актом
ККП «КК «Приморська» від 28.07.2014 року,
здійснювалася перевірка кімнати
АДРЕСА_1, уповноваженими особами
підприємства: двері ніхто не відчинив,
зі слів мешканця кімнати №43 ОСОБА_4,
ОСОБА_1 не мешкає в кімнаті з грудня 2013
року (а.с.18), тому судовий виклик
відповідачу не був вручений.

Однак, всупереч вимогам
процесуального закону, не
переконавшись в належному
повідомленні відповідача, суд першої
інстанції ухвалив заочне рішення.

Приймаючи до уваги, що відповідач був
позбавлений права реалізувати свої
процесуальні права і надати докази для
підтвердження заперечень проти
позовних вимог, з метою перевірки
доводів апеляційної скарги в судовому
засіданні апеляційного суду були
допитані свідки.

Свідок ОСОБА_5 пояснила колегії суддів,
що вона мешкає в кімнаті 47 гуртожитку,
на одному поверсі з ОСОБА_1. Свідок
підтвердила, що він постійно мешкає в
своєї кімнаті, нікуди не виїжджав, і
вона регулярно зустрічає його на
загальній кухні, де він готує їжу, в
тому числі, протягом часу з грудня 2013
року. Такі ж пояснення дала свідок
ОСОБА_6, яка проживає в кімнаті 48 даного
гуртожитку. Свідок також проживає на
одному поверсі з відповідачем, не менш
трьох разів на тиждень зустрічає його в
коридорі, на кухні. В кухні гуртожитку
він має власну шафу для посуду і
продуктів, якою користується. Також їй
відомо, що навесні 2014 року він, як
мешканець гуртожитку, отримав нове
ліжко, яке йому допомагав заносити в
кімнату чоловік свідка. Свідок
пояснила, що вона бачила комісію, що
перевіряла наявність проживаючих осіб
в гуртожитку, біля кімнати відповідача,
там були також його сусіди ОСОБА_8, але
ОСОБА_1 не було.

Допитана за клопотанням представника
позивача у якості свідка ОСОБА_7
пояснила, що мешкає на третьому поверсі
гуртожитку, зі слів сусідів ОСОБА_1 -
ОСОБА_8, з якими вона часто спілкується,
їй відомо, що він не проживає в своєї
кімнаті з грудня 2013 року. Також свідок
посилалася на те, що вона користується
сміттєпровідом на поверсі, де проживає
відповідач, і вона перестала
зустрічати його в гуртожитку з цього
періоду.

Оцінюючи надані сторонами докази,
колегія суддів приймає до уваги, що
свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6. є
незаінтересованими особами, тому їх
пояснення вважає належними та
допустимим доказами по справі, а свідок
ОСОБА_7, яка перебуває у приятельських
стосунках із сусідами відповідача
ОСОБА_4, не спростувала обставин, щодо
яких дали пояснення відповідач і його
свідки, тому до її пояснень колегія
суддів ставиться критично.

Відповідно до положень статті
60 ЦПК України кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції безпідставно прийняв до
уваги акти про непроживання
відповідача в спірному приміщенні,
надані позивачем, як беззаперечні
докази, оскільки судом вони належним
чином не були перевірені в судовому
засіданні. На думку колегії суддів,
представником позивача як при розгляді
справи в суді першої інстанції, так і в
апеляційному суді не надано належних і
допустимих доказів, які б свідчили про
наявність підстав для визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірним жилим
приміщенням.

Більш того, з наданих суду сусідами
відповідача по боку - ОСОБА_8 і ОСОБА_4
заяв про бажання приймати участь в
справі у якості третіх осібна стороні
позивача, вбачається, що негайно після
ухвалення судом даного оскаржуваного
заочного рішення вони приватизували
жилу площу, якою користується
відповідач, що свідчить про їх
заінтересованість у встановленні
факту непроживання ОСОБА_1 в його
кімнаті.

Колегія суддів погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
позивачем не надано достатніх доказів
на підтвердження його вимог, суд
першої інстанції неповно встановив
обставини справи і передчасно
задовольнив вимоги про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування койко-місцем в
гуртожитку.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено в порушення
вимог процесуального закону, з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і суд дійшов
невірного висновку щодо наявності
підстав для задоволення позовних
вимог виконавчого комітету
Маріупольської міської ради про
визнання відповідача таким, що втратив
право користування спірним жилим
приміщенням. Тому апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя від 29 липня 2014 року
скасувати.

В позові виконавчого комітету
Маріупольської міської ради до ОСОБА_1,
третя особа: комунальне комерційне
підприємство «Керуюча компанія
«Приморська», про визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
(житловим приміщенням) койко-місцем в
кімнаті АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді