АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/3347/2014
Головуючий в І інстанції Ратушна В.О.
Доповідач: Лісова Г.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року грудня місяця 15 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого:Лісової
Г.Є.Суддів:Семиженка Г.В. Бугрика В.В.При
секретарі:Яковенку В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Херсоні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Дніпровського районного
суду м. Херсона від 14 жовтня 2014 року за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
суми позики

В С Т А Н О В И Л А:

31.07.2014 року ОСОБА_6 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу
за договором позики, посилаючись на те,
що 30.10.2013 року вона позичила
відповідачці 245000 грн., що
підтверджується розпискою, які ОСОБА_7
зобов'язувалася повернути до 31 грудня
2013 року.

ОСОБА_7 не повернула позику у
визначений строк, а також
відмовляється від виконання
зобов'язань за договором і на даний час.

Просила стягнути з ОСОБА_7 на її
користь згідно розписки від 30.10.2013 року
суму позики в розмірі 245000 грн, а також
понесені нею судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Херсона від 14 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення
суду представник ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_6, просить його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_6 задовольнити. Посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.
Зокрема на те, що суд необґрунтовано не
взяв до уваги наявність у позикодавця
оригіналу розписки даної
відповідачкою та підтвердження позики.

У судовому засіданні представник
апеляційну скаргу підтримала з підстав
викладених у ній, вважає, що рішення
суду підлягає скасуванню як незаконне.

Представники відповідача
апеляційну скаргу не визнали, просять
її відхилити як безпідставну.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факт укладення
сторонами договору позики на суму 245000
грн. 30.10.2013 року.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про
стягнення позики, позивачка посилалася
на те, що 30 жовтня 2013 року вона передала
у позику ОСОБА_7 245000 грн., які остання
зобов'язувалася повернути до 31 грудня
2013 року. На підтвердження укладення
договору позики надала розписку, з якої
вбачається, що 30 жовтня 2013 року ОСОБА_7
взяла в борг у ОСОБА_6 суму в розмірі 245000
грн, яку зобов'язувалася повернути
протягом листопада і грудня 2013 року.
Розписка написана власноручно ОСОБА_7 в
присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Згідно з положеннями ст.ст. 1046,1047 ЦК
України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками, а
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже договір позики належить до
групи реальних договорів і, відповідно,
вважається укладеним з моменту
передачі грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.
Відповідно до наданої позивачкою
розписки на підтвердження укладення
договору позики, він був укладений
30.10.2013 року (а.с.5).

Проте, як пояснила ОСОБА_6 в
судовому засіданні, гроші в сумі 30000
дол. США нею були передані ОСОБА_7 в
липні 2012 року. Ці кошти вона одержала
від фізичної особи під заставу
належного їй на праві власності жилого
будинку і відразу ж віддала їх ОСОБА_7,
на які потреби їй достеменно невідомо,
ніби-то в Москві, куди ОСОБА_7 поїхала 30
вересня 2012 року, вона мала вкласти
гроші в бізнес. Оскільки відповідачка
не повертала позику, за яку вона
змушена була сплачувати щомісячно 1500
дол. США процентів за користування
грошовими коштами, вона поїхала до неї
в Москву, де ОСОБА_7 і була складена
власноручно розписка на суму 245000 грн.,
що еквівалентно 30000 дол. США.

ОСОБА_6 на підтвердження цих
доводів не надала жодних належних та
допустимих доказів. Не були присутні
під час складання розписки 30.10.2013 року і
свідки зазначені в цій розписці ОСОБА_8
та ОСОБА_9

Позивачка визнала, що ОСОБА_7 з
вересня 2012 року і по даний час
знаходиться в Росії, м. Москва. У
направленому до суду першої інстанції
запереченні на позовну заяву
відповідачка заперечує факт одержання
нею позики від ОСОБА_6

Оскільки ОСОБА_6 сама визнала, що в
день написання розписки 30.10.2013 року
вона не передавала грошей ОСОБА_7, а її
доводи щодо передачі коштів у липні 2012
року є суперечливими та такими, що
належними доказами не підтверджуються,
тому надана нею розписка, якій суд дав
належну оцінку в сукупності з іншими
доказами у справі, не є підтвердженням
укладення договору позики, а отже суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

При цьому колегією суддів
враховується також той факт, що 20.01.2014
року ОСОБА_6 уже зверталася в суд з
позовом до ОСОБА_7 про стягнення позики
в сумі 245000 грн. Заочним рішенням
Дніпровського районного суду м.
Херсона від 19.03.2014 року було стягнено з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 245000 грн. боргу
за договором позики та 243,60 грн.
понесених судових витрат.

За заявою ОСОБА_7 23.04.2014 року
заочне рішення суду було скасоване і
справу призначено до розгляду в
загальному порядку. Проте 1.07.2014 року
представник ОСОБА_6 звернулася до суду
із заявою про залишення заяви без
розгляду, а тому ухвалою Дніпровського
районного суду м. Херсона від 1.07.2014 року
позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення боргу було залишено без
розгляду. Під час розгляду цієї справи
позивачка посилалася на те, що саме
30.10.2013 року позичила ОСОБА_7 245000 грн.
строком до 31.12.2013 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або ж таку
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки встановлено, що за
розпискою наданою на підтвердження
укладення договору позики та його умов,
гроші передані не були, а останній є
укладеним з моменту передачі грошей,
факт передачі грошей в липні 2012 року
належними доказами не підтверджується,
то доводи апелянта про те, що суд
безпідставно не прийняв до уваги
розписку надану на підтвердження
укладення договору позики 30.10.2013 року,
який ОСОБА_7 не оспорювався, не можуть
бути прийняті до уваги, як такі, що не
відповідають обставинам справи та не
ґрунтуються на положеннях норм
ст.ст.1046,1047 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу, яка висновків суду не
спростовує слід відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 14 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді