Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Косигіної Л.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання
Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Богунського районного суду
міста Житомира від 17 листопада 2014 року,
-

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом, у якому
просили визначити конкретний порядок
користування земельною ділянкою
розміром 0,0827 га та виділити їм частки
відповідно до ідеальних долей у
домоволодінні по АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду
Житомирської області від 17 листопада
2014 року позов задоволено. Встановлено
порядок користування між сторонами
земельною ділянкою розміром 0,0827 га, що
розташована за адресою АДРЕСА_1 згідно
другого варіанту (додаток № 7) висновку
експертів за результатами проведення
земельно-технічної експертизи №348/14-25
від 31.11.2014 року. Вирішено питання
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на те, що судом ухвалено
необґрунтоване рішення, яке не
відповідає фактичним обставинам
справи, просить його скасувати,
постановити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог. Зокрема зазначає, що судом не
взято до уваги ту обставину, що
позивачі самовільно захопили частину
земельною ділянки, на якій здійснили
самовільне будівництво. Крім того, не
врахував необхідність обслуговування
нею вигрібної ями, що належить їй на
праві власності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Стаття 3 Земельного кодексу України
передбачає, що земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

За статтею 2 Земельного кодексу України
земельними відносинами є суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження землею, суб'єктами в
яких виступають громадяни, юридичні
особи, органи місцевого самоврядування
та органи державної влади, а об'єктами -
землі в межах території України,
земельні ділянки та права на них, у тому
числі на земельні паї (частки).

Статтею 120 Земельного кодексу України
передбачено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти, до особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Судом встановлено, що сторони є
співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1.
Зокрема, за ОСОБА_1 зареєстровано право
власності на 23/100 частини на підставі
договорів дарування від 05.07.2000 року та
29.09.2011 року (а.с. 4-8); ОСОБА_2 - ? (25/100)
частини на підставі договору дарування
від 23.12.1997 року (а.с. 9-10); ОСОБА_6 - 10/100
частин на підставі договору дарування
від 07.04.1995 року; ОСОБА_7 - 27/100 частини на
підставі договору дарування від 25.02.2005
року; ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - по 15/300
частини на підставі договору дарування
від 19.08.2003 року (а.с. 97, 127).

Згідно рішення Житомирської міської
ради № 557 від 30.05.2013 року затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0827
га (а.с. 11). За таких обставин,
безпідставним є посилання апелянта на
ту обставину, що позивачами самовільно
захоплено земельну ділянку, на якій
здійснено самовільні забудови,
оскільки розмір земельної ділянки за
домоволодінням закріплено відповідно
до вищевказаного рішення міськради,
яке є чинним, ніким не оскаржене та не
скасоване.

За висновком експертів за результатами
проведення земельно-технічної
експертизи №348/14-25 від 31.11.2014 року
запропоновано три варіанти розподілу
земельної ділянки з врахуванням вже
проведеного поділу будинку та
господарських будівель між
співвласниками, відповідно до часток
сторін в праві власності на будинок і
земельну ділянку (а.с. 172-194). Всі три
варіанти містять порядок згідно якого
частина земельної ділянки залишається
у спільному користуванні сторін.

Надаючи перевагу другому варіанту
(додаток № 7) висновку експертів за
результатами проведення
земельно-технічної експертизи №348/14-25
від 31.11.2014 року, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що даний
варіант є найбільш прийнятним та
відповідає інтересам обох сторін,
оскільки має компактне розташування
земельних ділянок. Крім того, експертом
максимально враховано розташування
самовільних забудов сторін, що в разі
встановлення порядку користування
спірною земельною ділянкою, надасть
можливість сторонам в подальшому їх
узаконити.

Під час апеляційного розгляду даний
порядок погоджений співвласниками:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яким в
загальному розмірі на праві власності
належить 85/100 частини домоволодіння. З
даним порядком в суді першої інстанції
погоджувались і ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
апелянт ОСОБА_3, яким в цілому належить
15/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» (пункти 19;21) у
справах за позовом учасників спільної
власності на землю про встановлення
порядку володіння й користування
спільною земельною ділянкою, на якій
розташовані належні їм жилий будинок,
господарські будівлі та споруди, суд
з'ясовує і враховує можливість
нормального користування будинком і
здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.

При пред'явленні вимог кожним з
учасників спільної власності про
встановлення порядку користування
спільною земельною ділянкою, суд може
залишити в спільному користуванні лише
ділянки, роздільне користування якими
встановити неможливо.

Порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед угодою
співвласників залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, а в разі відсутності такої
угоди спір відповідно до статті 88 ЗК
України вирішується судом.

Учасник спільної часткової власності
має право вимагати поділу майна в
натурі (виділу належної йому частки із
загальної маси) як окремо, так і разом з
іншими учасниками, які вимагають
виділення,а у разі неможливості
виділення частки - вимагати
відповідної компенсації (ст. 367 ЦК
України). Це правило стосується тих
випадків коли жилий будинок було
поділено в натурі.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про те, що суд першої інстанції
при визначенні варіанту поділу
земельної ділянки не взяв до уваги
наявність вигрібного колодязя (ями) та
необхідність його обслуговування
апелянтом, оскільки згідно матеріалів
справи, зокрема висновку експертів за
результатами проведення
земельно-технічної експертизи №348/14-25
від 31.11.2014 року земельна ділянка по
АДРЕСА_1 має високий відсоток забудови,
будинок має прибудови, які є самовільно
збудованими та в основному
використовуються під житлові. При
наданні висновку експертом враховано
вищевказане, взято до уваги фактичне
землекористування та те, що відстань
від вигрібного колодязя (ями) до
житлових будівель не відповідає
санітарним нормам. Крім того, у
висновку зазначено щодо необхідності
надавати співвласнику можливість
обслуговування вигріб (або перенести
даний вигріб на земельну ділянку, якою
він користується) та вказано на
можливість його обслуговування з
території спортивного закладу. Разом з
тим, у застереженні висновку зазначено,
що у домоволодінні житловий будинок
оснащений водопостачанням,
газопостачанням, електропостачанням
та ін., співвласники зобов'язані
надавати один одному можливість їх
ремонтувати, прокладати та
обслуговувати. За таких обставин, суд
першої інстанції правильно не прийняв
до уваги неможливість на думку
апелянта, обслуговування вигрібного
колодязя (ями) у разі встановлення
порядку конкретного користування
земельною ділянкою у відповідності до
ідеальних часток у праві власності на
будинок.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
справедливим.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду та не
впливають на правильність прийнятого
рішення.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
міста Житомира від 17 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді