Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Гадяцького районного суду
Полтавської області від 24 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 20 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
посилаючись на наявність кредитної
заборгованості відповідача перед
банком через неналежне виконання ним
зобов'язань за кредитним договором від
10 липня 2008 року, у забезпечення якого
між ОСОБА_1 та банком було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
належна на праві власності відповідачу
квартира АДРЕСА_1, у зв'язку з чим ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило в рахунок
погашення кредитної заборгованості в
розмірі 54 944,59 доларів США звернути
стягнення на іпотечне майно.

Рішенням Гадяцького районного суду
Полтавської області від 24
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 20 серпня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, й ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що у банка не виникло
право на пред'явлення даного позову,
оскільки він не надав доказів того, що
відповідач повідомлений належним
чином про порушення зобов'язань за
кредитним договором, як це передбачено
ст. 35 Закону України «Про
іпотеку».

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судом встановлено, що 10 липня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1
укладено кредитний договір, за умовами
якого відповідач отримав кредит в
розмірі 36 781,44 доларів США зі сплатою 15%
річних строком погашення до 11 липня 2023
року.

Того ж дня, у забезпечення вказаного
договору між банком та ОСОБА_1 укладено
договір іпотеки, згідно якого
відповідач передав в іпотеку банку
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення
на предмет іпотеки є порушення
зобов'язань з боку боржника.

Згідно наданого позивачем розрахунку,
заборгованість ОСОБА_1 перед банком
становить 54 944,59 доларів США, з яких 30
726,84 доларів США - заборгованість за
кредитом, 10 304,24 доларів США -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 2 669,30 доларів
США - заборгованість по комісії за
користування кредитом, 8 598,01 доларів
США - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань, 31,29 доларів США - штраф
(фіксована частина) та 2 614,92 доларів США
- штраф (процентна складова).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ
«ПриватБанк» зазначало, що письмова
вимога банку про усунення порушень
зобов'язань за кредитним договором,
шляхом сплати заборгованості,
відповідачем виконана не була.

За змістом ст. ст. 33, 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення порушення
у не менш ніж тридцятиденний строк. У
цьому документі зазначається стислий
зміст порушених зобов'язань та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Разом з тим, невиконання вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (частина третя статті 33 цього
Закону), оскільки іпотекодавець у
судовому засіданні має можливість
заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає
положенням статті 124 Конституції
України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову про звернення стягнення на
іпотечну квартиру та виселення
відповідача із вказаної квартири, на
порушення приписів ст. ст. 212-214, 303
ЦПК України суди попередніх інстанцій
наведених положень закону не врахували
та дійшли передчасного висновку про те,
що банк не має права на звернення
стягнення на цю квартиру, як предмет
іпотеки, оскільки ним не дотримано
процедури повідомлення іпотекодавця
про порушення зобов'язань.

Наведені порушення судами норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
ухвалені у справі судові рішення не
можна визнати законними та
обґрунтованими, у зв'язку з чим вони
підлягають скасуванню із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Гадяцького районного суду
Полтавської області від 24 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 20 серпня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П.
Дербенцева

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко