Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
підприємства «Техімекс-Груп»,
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль», міського
комунального підприємства Бюро
технічної інвентаризації м. Луганська
про визнання недійсною реєстрації
нерухомого майна, визнання недійсним
договору іпотеки, витребування
нерухомого майна з чужого незаконного
володіння; за зустрічним позовом
приватного підприємства
«Техімекс-Груп» до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного підприємця
ОСОБА_9, треті особи: публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», міське комунальне
підприємство Бюро технічної
інвентаризації м. Луганська, про
визнання права власності та визнання
недійсним договору купівлі-продажу; за
позовом колективного
сільськогосподарського підприємства
«Агролюкс» (далі - КСП
«Агролюкс») до приватного підприємства
«Техімекс-Груп» (далі - ПП
«Техімекс-Груп»), публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» (далі - ПАТ Райффайзен Банк
Аваль»), міського комунального
підприємства бюро технічної
інвентаризації м. Луганська (далі - МКП
БТІ м. Луганська), приватного
підприємця ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання
недійсною реєстрації нерухомого майна,
визнання недійсним договору іпотеки,
витребування нерухомого майна з чужого
незаконного володіння, за касаційними
скаргами колективного
сільськогосподарського підприємства
«Агролюкс», ОСОБА_13, поданою в
інтересах ОСОБА_3, касаційною скаргою
органу опіки та піклування виконавчого
комітету Розкішнянської сільської
ради Луганської області, поданою від
імені та в інтересах ОСОБА_14, на рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012 року, ухвалу
Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 5 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПП
«Техімекс-Груп», ПАТ Райффайзен Банк
Аваль» про визнання недійсною
реєстрації нерухомого майна, визнання
недійсним договору іпотеки,
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію, витребування нерухомого
майна з чужого незаконного володіння.
На обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що 29 жовтня 2005 року між ним та
ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
він набув у власність незавершений
будівництвом об'єкт нерухомого майна -
недобудований склад, готовністю 81%, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1. 1
квітня 2010 року ОСОБА_3 було подано до
МКП БТІ м. Луганська
заяву про державну реєстрацію права
власності на вищезазначений об'єкт
нерухомості. В реєстрації права
власності на зазначений об'єкт
нерухомості позивачеві було
відмовлено з тих підстав, що спірний
об'єкт на підставі рішення
третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консталтинг-Груп» від 21 березня
2006 року зареєстровано за ОСОБА_6, а в
подальшому - за ПП
«Техімекс-Груп» на підставі рішення
Ленінського районного суду
м. Луганська від 23 серпня 2007 року по
адміністративній справі № 2а-708/07.

ПП «Техімекс-Груп» передало спірний
об'єкт в іпотеку ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» згідно
договору від 1 вересня 2008 року.

Під час судового розгляду справи
позивач неодноразово уточнював свої
вимоги та додатково зазначав, що ухвалу
Артемівського районного суду
м. Луганська від 25 травня 2007 року про
видачу виконавчого листа ОСОБА_6
на підставі рішення третейського суду
при асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп»
від 21 березня 2006 року скасовано ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 23 вересня 2010 року. Рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 23 серпня 2007 року у
адміністративній справі
№ 2а-708/07, на підставі якого МКП БТІ
здійснило реєстрацію права власності
на спірний об'єкт за ОСОБА_6,
переглянуто та скасовано за
нововиявленими обставинами згідно
ухвали Ленінського районного суду
м. Луганська від 18 листопада 2011
року.

З огляду на зазначене, просив суд
визнати розгляд спору в третейському
суді при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» по у справі №
50/01-2006 таким, що не підлягав вирішенню в
третейських судах України; визнати
нікчемною третейську угоду від 13
березня 2006 року по справі № 50/01-2006;
визнати рішення третейського суду при
асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп» по
справі № 50/01-2006 таким, що
прийнято третейським судом з
перевищенням наданих йому повноважень
та поза межами його компетенції;
скасувати рішення третейського суду
при асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп»
по справі № 50/01-2006 від 21
березня 2006 року відносно нерухомого
майна ОСОБА_3; визнати
недійсною реєстрацію спірного об'єкту
за ОСОБА_6; визнати нікчемними договір
купівлі-продажу № 01/07 від 4 липня
2007 року та додаткову угоду № 1 від 4
липня 2007 року до договору
купівлі-продажу № 01/07 від 4 липня 2007
року; визнати рішення третейського
суду при асоціації бюро технічної
інвентаризації Луганської області
«Інвентаризація» від 12 вересня 2007 року
у справі № 147-7/09/2007 таким, що прийняте на
підставі нікчемного правочину -
договору купівлі-продажу №
01/07 від 4 липня 2007 року, додаткової угоди
№ 1 від 4 липня 2007 року; скасувати
рішення третейського суду при
асоціації бюро технічної
інвентаризації Луганської області
«Інвентаризація» від 12 вересня 2007 року
у справі № 147-7/09/2007; визнати недійсною
та скасувати реєстрацію спірного
об'єкту за ПП «Техімекс-Груп»; визнати
договір іпотеки від 1 вересня 2008 року
недійсним та таким, що порушує
публічний порядок, не відповідає актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства, спрямований на
порушення конституційних прав та
свобод громадянина з метою незаконного
володіння, використання та
розпорядження майном ОСОБА_3;
зобов'язати МКП БТІ м. Луганська
здійснити державну реєстрацію права
власності на спірний об'єкт за ОСОБА_3;
визнати володіння, користування та
розпорядження майном ОСОБА_3
відповідачами ПП «Техімекс-Груп»
та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
незаконним; стягнути солідарно з ПП
«Техімекс-Груп» та ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» на користь позивача
прибутки від майна, які вони отримали
або мали змогу отримати за весь час
володіння майном в сумі 304 041 грн 60 коп.;
стягнути солідарно з ПП
«Техімекс-Груп» та ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

ПП «Техімекс-Груп» звернулось до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності на спірний
об'єкт та визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного об'єкту від 29
жовтня 2010 року, який був
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7,
ОСОБА_8. На обґрунтування своїх вимог ПП
«Техімекс-Груп» зазначало, що рішенням
третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» у справі
№ 04/14-2005 від 14 квітня 2006 року було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до КСП
«Агролюкс» про визнання дійсним
договору купівлі-продажу від 26 квітня
2005 року та визнання права сумісної
власності на спірний об'єкт. Вважає, що
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мали повноважень
щодо відчуження спірного об'єкту на
користь ОСОБА_3, у зв'язку з чим договір
купівлі-продажу спірного об'єкту від 29
жовтня 2005 року є недійсним.

З огляду на зазначене, а також
враховуючи наявність у підприємства
зареєстрованого у встановленому
порядку права власності на спірний
об'єкт, яке безпідставно оспорюється
ОСОБА_3, ПП Техімекс-Груп просило суд
визнати за ним право власності на
спірний об'єкт та визнати недійсним
договір купівлі-продажу спірного
об'єкту від 29 жовтня 2005 року, який був
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8

У квітні 2012 року КСП «Агролюкс»
звернулося до суду з позовом до ПП
«Техімекс-Груп», ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», МКП БТІ м. Луганська про
визнання недійсною реєстрації
нерухомого майна, визнання недійсним
договору іпотеки, витребування
нерухомого майна з чужого незаконного
володіння, посилаючись на те, що 26
квітня 2005 року КСП «Агролюкс» продало
спірний об'єкт ОСОБА_7 і ОСОБА_8 КСП
«Агролюкс» ніколи не підписувало угоду
від 27 серпня 2004 року з ПП «АНТК» та ПП
ОСОБА_9 про погашення заборгованості та
гарантіях її погашення. Представник ПП
«АНТК» ОСОБА_8 також вказану угоду не
підписувала. КСП «Агролюкс» вважає, що
вищевказана угода не відповідає
вимогам чинного законодавства України
з огляду на те, що в ній не визначений
строк виконання основного
зобов'язання; ця угода не є попередньою
угодою та є лише угодою про наміри,
оскільки в ній не визначена дата
укладення основної угоди; в порушення
вимог ст. 220 ЦК України угода про наміри
відчуження об'єкту нерухомості не
посвідчена нотаріально. Посилаючись на
вищевказані обставини, КСП «Агролюкс»
просило суд визнати недійсною угоду
від 27 серпня 2004 року між
ПП «АНТК», КСП «Агролюкс» та ПП ОСОБА_9
про погашення заборгованості та
гарантіях її погашення; визнати
недійсною реєстрацію спірного об'єкта
за ОСОБА_6; визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 01/07 від 4
липня 2007 року та додаткову угоду № 1 до
нього; визнати рішення третейського
суду при асоціації бюро технічної
інвентаризації Луганської області
«Інвентаризація» від 12 вересня 2007 року
у справі № 147-7/09/2007 таким, що прийняте на
підставі нікчемного правочину -
договору купівлі-продажу № 01/07 від 4
липня 2007 року, додаткової угоди № 1 від 4
липня 2007 року; визнати недійсною
та скасувати реєстрацію спірного
об'єкта за ПП «Техімекс-Груп»;
визнати договір іпотеки від 1 вересня
2008 року недійсним; зобов'язати МКП БТІ
м. Луганська здійснити реєстрацію
спірного об'єкта за КСП «Агролюкс»;
витребувати спірний об'єкт із
незаконного володіння відповідачів на
користь КСП «Агролюкс».

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Луганська від 7 травня 2012 року
КСП «Агролюкс» залучено у якості
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги, до участі у цивільній праві за
позовом ОСОБА_3 до ПП «Техімекс-Груп»,
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МКП БТІ м.
Луганська про визнання договорів,
державної реєстрації та рішень
третейського суду недійсними та
витребування майна з чужого
незаконного володіння та за зустрічним
позовом ПП «Техімекс-Груп» до ОСОБА_3
про визнання права власності

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012
року провадження у справі за позовами
ОСОБА_3 та КСП «Агролюкс» до МКП БТІ м.
Луганська про зобов'язання здійснити
державну реєстрацію об'єкта
нерухомості закрито на підставі п. 1 ч. 1
ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012
року у задоволенні позовів ОСОБА_3 та
КСП «Агролюкс» відмовлено.

Зустрічний позов ПП «Техімекс-Груп»
задоволено.

Визнано за ПП «Техімекс-Груп» право
власності на недобудований склад по
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу недобудованого складу
від 29 жовтня 2005 року, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 5 грудня 2012 року апеляційні
скарги КСП «Агролюкс» та ОСОБА_3
відхилено, рішення та ухвалу
Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_13, який діє в
інтересах ОСОБА_3, просить скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

У касаційних скаргах КСП «Агролюкс» та
орган опіки та піклування виконавчого
комітету Розкішнянської сільської
ради Лутугинського району Луганської
області, який діє від імені та в
інтересах ОСОБА_14, просять скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
ОСОБА_13, який діє в інтересах
ОСОБА_3, підлягає частковому
задоволенню, касаційні скарги
КСП «Агролюкс» та органу опіки та
піклування виконавчого комітету
Розкішнянської сільської ради
Лутугинського району Луганської
області, який діє від імені та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_14,
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПП
«Техімекс-Груп» та відмовляючи у
задоволенні позовів ОСОБА_3 та КСП
«Агролюкс», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
право власності ПП «Техімекс-Груп» на
недобудований склад за адресою:
АДРЕСА_1 не визнається та оспорюється
ОСОБА_3 та КСП «Агролюкс», тому
відповідно до вимог 392 ЦК України є
підстави для визнання за ПП
«Техімекс-Груп», як власником майна,
права власності на спірний об'єкт.

Закриваючи провадження за позовними
вимогами ОСОБА_3 та КСП
«Агролюкс» до МКП БТІ м. Луганська про
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію на об'єкт нерухомого майна,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що вимоги щодо зобов'язання
органу владних повноважень вчинити
певні дії розглядаються в порядку
адміністративного судочинства.

Дійшовши висновку про законність
договору іпотеки, укладеного між ПП
«Техімекс-Груп» та ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», суди попередніх інстанцій
виходили з того, що спірний об'єкт
нерухомого майна був на законних
підставах переданий в іпотеку банку.

Визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
29 жовтня 2005 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
останні не були власниками нерухомого
майна, а тому не могли його відчужити
ОСОБА_3 Крім того, право власності на
спірне майно було набуто ПП
«Техімекс-Груп» в законному порядку,
натомість ОСОБА_3 не зареєстрував у
встановленому законом порядку право
власності на спірне приміщення.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам процесуального
закону рішення судів попередніх
інстанцій не відповідають, оскільки
ухвалені при неповному з'ясуванні усіх
обставин справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Судами установлено, що рішенням
третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» 4 травня 2005
року за ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано право
спільної сумісної власності на
недобудований склад за адресою:
АДРЕСА_1. 29 жовтня 2005 року ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 уклали із ОСОБА_3 нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу,
відчуживши спірний об'єкт на користь
позивача.

ОСОБА_3 звернувся за реєстрацією свого
права власності на спірний об'єкт до
МКП БТІ м. Луганська 1 квітня 2010 року. У
здійсненні реєстрації йому було
відмовлено, оскільки на той час право
власності на це нерухоме майно вже було
зареєстровано за іншими особами на
підставі інших правовстановлюючих
документів.

Рішенням третейського суду при
асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп» від
21 березня 2006 року по справі № 50/01-2006 за
ОСОБА_6 було визнано право власності на
спірний склад за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою третейського суду при
асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп» від
23 березня 2006 року роз'яснено рішення
третейського суду від 21 березня
2006 року щодо передачі у власність
ОСОБА_6 недобудованого складу за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням третейського суду при
асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп» від
14 квітня 2006 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 до КСП «Агролюкс» про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
об'єкту незавершеного будівництва б/н
від 26 квітня 2005 року про визнання права
спільної сумісної власності на
недобудований склад за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 23 серпня 2007 року
зобов'язано МКП БТІ м. Луганська
зареєструвати за ОСОБА_6 право
власності на недобудований склад за
вказаною вище адресою.

Із Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від
11 вересня 2007 року вбачається, що
право власності на недобудований
склад, розташований по АДРЕСА_1,
зареєстровано за ОСОБА_17 на підставі
рішень третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» від 21 березня
2006 року, від 23 березня 2006 року та від
14 квітня 2006 року.

Рішенням постійно діючого
третейського суду при асоціації Бюро
технічної інвентаризації Луганської
області «Інвентаризація» від 12 вересня
2007 року визнані дійсними договір
купівлі-продажу № 01/07 від 4 липня
2007 року та додаткова угода до нього за
№ 1 від 4 липня 2007 року, що укладені між
ОСОБА_6 та ПП «Техімекс-Груп» та визнано
за останнім право власності на
недобудований склад за адресою:
АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що 4
липня 2007 року між ОСОБА_17 та ПП
«Техімекс-Груп» було укладено договір
купівлі-продажу нерухомого
майна та додаткову угоду до нього,
предметом яких є недобудований склад
за адресою: АДРЕСА_1. Зазначені
правочини не були нотаріально
посвідчені.

17 вересня 2007 року ухвалою
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області ПП «Техімекс-Груп»
був виданий виконавчий лист на
виконання рішення постійно діючого
третейського суду при асоціації Бюро
технічної інвентаризації Луганської
області «Інвентаризація» від 12 вересня
2007 року, яким визнано дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна та
додаткову угоду до нього, предметом
яких є недобудований склад за адресою:
АДРЕСА_1.

Станом на 19 вересня 2007 року право
власності на спірний недобудований
склад зареєстровано за ПП
«Техімекс-Груп» на підставі рішення
постійно діючого третейського суду при
асоціації БТІ Луганської області
«Інвентаризація» від 12 вересня 2007 року.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 23 вересня 2010 року
скасовано ухвалу Артемівського
районного суду м. Луганська від
25 травня 2007 року про видачу виконавчого
листа ОСОБА_6 на виконання рішення
третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» від
21 березня 2006 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 10 жовтня 2010 року
визнано недійсною третейську угоду по
справі за позовом розпорядника майна
КСП «Агролюкс» до КСП «Агролюкс»,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
договору недійсним, визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна
недійсним та за позовом ОСОБА_6 до КСП
«Агролюкс» про визнання права
власності (т. 1 а.с. 159).

Ухвалою Ленінського районного суд м.
Луганська від 18 січня 2011 року
скасовано у зв'язку з нововиявленими
обставинами рішення Ленінського
районного суд м. Луганська від 23 серпня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
МКП БТІ м. Луганська про зобов'язання
зареєструвати право власності на
нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно із ст. ст. 638, 639 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України у
редакції, яка діяла на час укладання
ОСОБА_3 спірного договору
купівлі-продажу, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно у порядку, визначеному
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», здійснюється з 1
січня 2013 року. При цьому законодавець
не передбачив строк, упродовж якого
набувач повинен зареєструвати свої
права на набуте за договором нерухоме
майно, так само як і відповідальності
за ухилення від такої реєстрації.

У позовних заявах ОСОБА_3 та КСП
«Агролюкс» посилаються на те, що
рішення постійно діючого третейського
суду при асоціації БТІ Луганської
області «Інвентаризація» від 12 вересня
2007 року, а також рішення третейського
суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» від 21 березня
2006 року є такими, що ухвалені з
перевищенням повноважень, поза межами
компетенції та прийняті на підставі
нікчемних правочинів від 4 липня
2007 року та третейської угоди від 13
березня 2006 року, укладених між КСП
Агролюкс» та ОСОБА_6 по справі № 50/01-2006.
Враховуючи зазначене, позивачі
вважали, що рішення третейських судів
та угоди, які містять третейські
застереження підлягають скасуванню.
Крім того, ОСОБА_3 зазначав, що
вищезазначені рішення третейського
суду були ухвалені без залучення його
до участі у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та КСП
«Агролюкс», суди виходили із того, що
позивачами порушено процедуру
оскарження рішень третейських судів,
визначену положеннями ст. 51 Закону
України «Про третейські суди», згідно з
якими оскарження рішення третейського
суду здійснюється шляхом подання до
компетентного суду заяви про
скасування цього рішення. Оскільки
позивачі до суду із відповідними
заявами про скасування рішень
третейського суду не зверталися, суди
дійшли висновку про чинність цих
рішень та про необґрунтованість
позовних вимог в частині скасування
правочинів та третейських угод.

Проте з такими висновками судів не
можна погодитись з наступних підстав.

Відповідно до Закону України «Про
третейські суди» третейський суд - це
недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних та
(або) юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин.

Гарантуючи судовий захист з боку
держави, Конституція України одночасно
визначає право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Способами реалізації права кожного
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань у
сфері цивільних правовідносин є
звернення до третейського суду та
судовий захист.

Виходячи з принципу верховенства
права, положень ст. ст. 21, 22 Конституції
України, положень ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка гарантує права особи на
доступ до суду і справедливий розгляд
його справи судом, положень ст. ст. 1, 3, 4,
15 ЦПК України слід дійти висновку про
пріоритетність права особи на судовий
захист цивільних прав і інтересів, у
тому числі шляхом оскарження рішень
третейського суду особою, яка не є
учасником третейської угоди і
третейського розгляду справи, але
права і інтереси якої порушено
рішенням третейського суду.

З огляду на зазначене, а також
враховуючи, що положення ст. 51 Закону
України «Про третейські суди» щодо
неможливості оскарження рішення
третейського суду поширюється лише на
сторони третейської угоди і не може
поширюватися на інших осіб, які не є
учасниками третейської угоди і
третейського розгляду справи, права і
інтереси яких порушено рішенням
третейського суду, прийнятим з
перевищенням наданих йому повноважень
та поза межами його компетенції, суди
дійшли передчасного висновку про
неможливість оскарження рішень
третейських судів у позовному
провадженні особами, які не були
сторонами третейської угоди і
третейського розгляду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
порушення статей 213 -
215 ЦПК України на зазначені вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув, не врахував, що підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог щодо
відповідності змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства саме на момент вчинення
правочину та передчасно ухвалив
рішення про задоволення позову ПП
«Техімекс-Груп», пославшись на те, що
продавці на момент укладення договору
купівлі-продажу не набули права
власності на спірне майно, оскільки
рішенням третейського суду у визнанні
дійсною угоди, на підставі якої останні
набули право власності на майно, було
відмовлено.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи,
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційних скарг
належним чином не перевірив, а послався
лише на те, що ПП «Техімекс-Груп» набуло
право власності на законних підставах
та зареєструвало його в МКП БІТ м.
Луганська, натомість ОСОБА_3 вимоги
закону не виконав та своєчасно право
власності не зареєстрував.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України
встановлено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(частин 1 статті 11 ЦПК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У позовній заяві КСП «Агролюкс»
посилається на те, що рішенням
господарського суду Луганської
області від 15 травня 2006 року визнано
недійсною угоду про розгляд спору в
третейському суді від 15 грудня
2004 року, укладену між ОСОБА_9 та КСП
«Агролюкс», скасовано рішення
третейського суду при асоціації
«Лойєр-Консалтинг-Груп» від 25 жовтня
2005 року по справі № 04/03-2004 за
позовом ОСОБА_9 до КСП «Агролюкс» про
стягнення заборгованості за договором
про надання консультативних послуг,
скасовано рішення третейського суду
при асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп»
від 10 січня 2006 року в справі за позовом
ОСОБА_9 до КСП «Агролюкс» про стягнення
заборгованості за договором про
надання консультативних послуг та за
зустрічним позовом КСП «Агролюкс» до
ОСОБА_9 про визнання недійсним договору
від 24 жовтня 2003 року про надання
консультативних послуг, додаткової
угоди до нього та третейської угоди
(т. 2 а.с. 35-36). Крім того, рішенням
господарського суду Луганської
області від 11 січня 2006 року визнано
недійсним договір про надання
консультативних послуг від 24 жовтня 2003
року, укладений між ОСОБА_9 та КСП
«Агролюкс» (т. 2 а.с. 37).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Із рішення третейського суду при
асоціації «Лойєр-Консалтинг-Груп» від
21 березня 2006 року вбачається, що 24
жовтня 2003 року між ОСОБА_9 та КСП
«Агролюкс» було укладено угоду про
надання консультативних послуг. У
зв'язку із невиконанням КСП «Агролюкс»
взятих на себе зобов'язань за
вищезазначеним правочином виникла
заборгованість в розмірі 339 000 грн.
17 серпня 2005 року між ОСОБА_9 та
ОСОБА_18 укладено договір про
відступлення прав вимоги. Тобто
змінився кредитор в зобов'язанні, що
виникло на підставі договору від 24
жовтня 2003 року. В подальшому право
вимоги за договором від 24 жовтня 2003
року перейшло знову до ОСОБА_9, який 20
січня 2006 року уклав із ОСОБА_6 договір
про відступлення безспірного права
вимоги з КСП «Агролюкс» погашення
заборгованості та безспірного права
вимоги майна, зазначеного в угоді про
погашення заборгованості та гарантіях
її погашення від 27 серпня 2004 року.

У порушення вимог ст. 212 ЦПК України
суди попередніх інстанцій
вищезазначеним обставинам належної
правової оцінки не дали та не звернули
уваги, що в основу рішення третейського
суду від 21 березня 2006 року про визнання
за ОСОБА_6 права власності на спірне
майно покладено угоду від 24 жовтня 2003
року, яка рішенням господарського суду
від 11 січня 2006 року визнана
недійсною.

Частиною 1 статті 324 ЦПК України
встановлено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права,
свободи чи обов'язки, мають право
оскаржити у касаційному порядку
рішення суду першої інстанції після їх
перегляду в апеляційному порядку,
рішення і ухвали апеляційного суду,
ухвалені за результатами апеляційного
розгляду.

Орган опіки та піклування виконавчого
комітету Розкішнянської сільської
ради (далі - орган опіки та піклування)
звернувся до суду касаційної інстанції
із касаційною скаргою в інтересах
малолітньої ОСОБА_14, посилаючись на те,
що остання на підставі договору
купівлі-продажу від 1 вересня 2004 року є
власником спірного об'єкта
нерухомості. Зазначений правочин був
укладений між КСП «Агролюкс» та
законними представниками малолітньої
ОСОБА_14 - ОСОБА_13 та ОСОБА_19 За
таких обставин орган опіки та
піклування вважає, що оскаржуваними
рішеннями судів попередніх інстанцій,
якими визнано право власності на
спірне майно за ПП «Техімекс-Груп»,
порушується право власності
малолітньої ОСОБА_14

З огляду на зазначене, а також
враховуючи те, що малолітня
ОСОБА_14 та її законні представники не
були залучені до участі у справі,
судами не

досліджувався правочин
купівлі-продажу адміністративної
будівлі від 1 вересня 2004 року,
оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості.

Приписами ст. 15 ЦПК України визначено
компетенцію судів щодо розгляду
цивільних справ. Так, суди розглядають
у порядку цивільного судочинства
справи щодо захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Позивачем і відповідачем в цивільному
процесі відповідно до ст.
30 ЦПК України можуть бути фізичні і
юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ст. 3 КАС України суб'єкт
владних повноважень - орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. ст. 2, 17 КАС завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
суб'єктів права у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єкта владних
повноважень; компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Критеріями розмежування справи
цивільного судочинства від справи
адміністративного судочинства є
одночасно: суб'єктивний склад
учасників процесу та характер спірних
правовідносин.

Закриваючи провадження у справі в
частині позовних вимог до МКП «БТІ» про
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію нерухомого майна суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, не
врахував, що зазначений спір не є
публічно-правовим, оскільки виникає із
цивільних правовідносин щодо визнання
права власності на об'єкт нерухомого
майна.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст.
303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, належним чином не перевірив
доводів апеляційних скарг, не зазначив
в ухвалі конкретних обставин і фактів,
що спростовують такі доводи, належним
чином не оцінив докази у справі, та
передчасно залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, ч.
1 статті 1 Закону України «Про
здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», розпорядження голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 вересня 2014 року №
27/0/38-14, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_15, подану в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Касаційні скарги колективного
сільськогосподарського підприємства
«Агролюкс» та органу опіки та
піклування виконавчого комітету
Розкішнянської сільської ради
Лутугинського району Луганської
області, подану від імені та в
інтересах ОСОБА_14, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 вересня 2012
року, ухвалу Ленінського районного
суду від 12 вересня 2012 року, ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 5 грудня 2012 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
Сватівського районного суду
Луганської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П.
Дербенцева І.К. Парінова Судді:В.І.
Амелін