Справа №487/9741/14-ц 17.12.2014 117.12.2014 17.12.2014
Провадження №22-ц/784/3332/14
УХВАЛА

Іменем України

17 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.

із секретарем судового засідання:
Кудрею В.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 10 листопада 2014 року за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення на його користь аліментів на
утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що з 07 листопада 1992 року по 14 січня 2011
року він перебував у шлюбі з
відповідачкою. Від шлюбу мають дочку
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу
діти проживали із відповідачкою. З
грудня 2013 року дочка ОСОБА_4 постійно
проживає з ним і знаходиться на його
утриманні. Син ОСОБА_5 проживає із
відповідачкою, на утримання якого він
сплачує аліменти на користь осьанньої.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив
стягувати з відповідачки на його
користь аліменти на утримання дочки
ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів
її заробітку (доходу), але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку щомісячно, починаючи
з 03 жовтня 2014 року і до повноліття
дитини.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 10 листопада 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено:

- стягувати з відповідачки на користь
позивача аліменти на утримання дочки
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 500 грн.
щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2014 року
і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись із зазначеним рішенням
суду, відповідачка подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким стягувати із неї на
користь позивача аліменти на утримання
дочки ОСОБА_4 в розмірі 200 грн.
щомісячно, посилаючись на те, що вона не
має матеріальної можливості
сплачувати аліменти у більшому
розмірі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від
20 листопада 1989 року, яка ратифікована
Постановою Верховної Ради України
№789ХП (78912) від 27 лютого 1991 року та
набула чинності для України 27 вересня
1991 року, держава визнає право кожної
дитини на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини. Батьки або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Згідно ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони з
листопада 1992 року по січень 2011 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу
діти залишились проживати із
відповідачкою.

Судом першої інстанції встановлено і
це не заперечувалось відповідачкою, що
ОСОБА_4 з грудня 2013 року постійно
проживає із батьком ОСОБА_1
Матеріальної допомоги на утримання
дочки відповідачка не надає.

Відповідно до рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 16
травня 2014 року та рішення Апеляційного
суду Миколаївської області від 24
червня 2014 року на користь ОСОБА_3 із
ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання
сина ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини всіх
видів його заробітку (доходу). Цим же
рішенням апеляційного суду позивач
звільнений від сплати аліментів на
утримання дочки ОСОБА_4.

Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням
суду кошти на утримання дитини
(аліменти) присуджуються у частці від
доходу її матері, батька і (або) у
твердій грошовій сумі.

Частиною першою ст. 184 СК України
передбачено, якщо платник аліментів
має нерегулярний, мінливий дохід,
частину доходу одержує в натурі, а
також за наявності інших обставин, що
мають істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити
розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 є
фізичною особою-підприємцем та згідно
Книги обліку доходів (для платників
єдиного податку першої та другої груп
та платників єдиного податку третьої
групи, які не є платниками податку на
додану вартість), затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 15
грудня 2011 року №1637, пронумерованої,
прошнурованої та зареєстрованої в ДПІ
у Заводському районі м. Миколаєва 24
квітня 2013 року за № 1926, і її дохід, який
має мінливий характер, і за період з
січня 2014 року по жовтень 2014 року
становив 15370 грн.

Проте в позовній заяві ОСОБА_1 просив
стягнути аліменти із відповідача в
розмірі ? частини від заробітку (доходу)
відповідачки.

Верховний Суд України у правовій
позиції, викладеній у постанові від 05
лютого 2014 року (справа 143цс13), зазначив,
що з огляду на відсутність
імперативної заборони змінювати
розмір аліментів шляхом зміни способу
їх присудження, то за положеннями ст. 192
СК України зміна розміру аліментів
може мати під собою й зміну способу їх
присудження (зміна розміру аліментів,
стягнутих за рішенням суду в частці від
заробітку (доходу) матері, батька
дитини на розмір аліментів у певній
твердій грошовій сумі та навпаки).

Із врахуванням наведених обставин суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
визначення розміру аліментів, які
підлягають стягненню на користь
позивача із відповідачки, у твердій
грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів суд першої
інстанції відповідно до ст. 182
СК України правильно врахував
матеріальне становище відповідачки,
розмір прожиткового мінімуму на
дитину, на утримання якої стягуються
аліменти, отримання відповідачкою від
позивача аліментів на утримання сина
ОСОБА_5, і прийшов до обґрунтованого
висновку про стягнення на користь
позивача із відповідачки аліментів на
утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 500 грн.
щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2014 року
і до повноліття дитини.

Доводи відповідачки в апеляційній
скарзі стосовно того, що при визначенні
розміру аліментів суд не врахував її
матеріальне становище знаходження на
її утриманні неповнолітнього сина
ОСОБА_5 безпідставні, оскільки
спростовуються висновками суду першої
інстанції, яких він дійшов на підставі
наявних у справі доказів і, зокрема,
відомостей Книги обліку доходів
відповідачки як фізичної
особи-підприємця, а також копій судових
рішень про стягнення на користь
відповідачки із позивача аліментів на
утримання сина ОСОБА_5.

Враховуючи наведені обставини, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення, оскільки
воно ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 10 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді