інстанції Пухна О.М.Провадження №
22-ц/780/6700/14 Доповідач у 2
інстанції Верланов С.МКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 25 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрпромінвестгруп», третя особа:
Рожівська сільська рада Броварського
району Київської області про визнання
права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року позивачі звернулися до
суду з вказаним позовом, який
мотивували тим, що 17 грудня 2005 року між
ними та товариством з обмеженою
відповідальністю «Укрпромінвестгруп»
(далі - ТОВ «Укрпромінвестгруп»)
укладено інвестиційний договір №27 на
будівництво житлового будинку,
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язався своїми або залученими
силами і засобами збудувати та ввести
в експлуатацію будинок, розташований
на ділянці НОМЕР_1, загальною площею 425
кв.м., відповідно до умов договору,
проектно-кошторисної документації, яка
входить до складу будинків, що
будуються на АДРЕСА_1, та передати його
замовнику/інвестору у власність на
умовах даного договору. Строк
виконання робіт становить 29 місяців з
дати підписання договору і до дати
прийняття замовниками/інвесторами
завершеного будівництвом об'єкту
інвестування. Зазначали, що 15 листопада
2006 року між ним та відповідачем була
укладена додаткова угода до
інвестиційного договору №27 на
будівництво житлового будинку, згідно
з якою сторони досягли згоди щодо
загальної вартості житлового будинку,
що склала 2 466 360 грн. Позивачі у
встановлені договором строки внесли 100%
вартості будинку, проте відповідач
зобов`язання за вказаним договором не
виконав, а саме, завершивши будівництво
об'єкту інвестування, відповідач не
передав його у власність позивачам, чим
порушив їх законні права та інтереси. З
наведених підстав позивачі просили
визнати за ними право спільної
сумісної власності на житловий будинок
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 25 вересня 2014
року в позові ОСОБА_2, ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Сторони у судове засідання не
з`явилися, про час і місце апеляційного
розгляду справи повідомлені належним
чином, про що свідчать зворотні
повідомлення про вручення судових
повісток.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України,
колегія суддів визнала неявку сторін
такою, що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивачі не надали суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що у них виникло право власності
на спірний житловий будинок, а тому суд
дійшов висновку про відсутність
законних підстав для визнання за ними
права власності на спірне нерухоме
майно.

Такі висновки суду є правильними,
оскільки вони ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За правилами ч. 2 та ч. 3 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна). У разі
необхідності особа, зазначена в абзаці
першому цієї частини, може укласти
договір щодо об'єкта незавершеного
будівництва, право власності на який
реєструється органом, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно на підставі документів, що
підтверджують право власності або
користування земельною ділянкою для
створення об'єкта нерухомого майна,
дозволу на виконання будівельних
робіт, а також документів, що містять
опис об'єкта незавершеного
будівництва.

За змістом ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам. Власник земельної ділянки
набуває право власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме
майно. Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням. Правові наслідки
самочинної забудови, здійсненої
власником на його земельній ділянці,
встановлюються статтею 376 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.6 ст.23 та ч.1 ст.24 Закону
України «Про планування і забудову
територій», який діяв на час виникнення
правовідносин між сторонами,
будівництво об'єктів містобудування
здійснюється згідно з вимогами
законодавства та відповідно до
затвердженої проектної документації.

Право на забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням та відповідно до
містобудівних умов і обмежень забудови
земельної ділянки, встановлених згідно
з вимогами цього Закону.

Статтею 28 зазначеного Закону
передбачено проектну документацію на
будівництво, а статтею 29 передбачено
дозвіл на виконання будівельних робіт,
яким є документ, що засвідчує право
замовника та підрядника на виконання
підготовчих (якщо підготовчі роботи не
були виконані раніше відповідно до
дозволу на виконання підготовчих
робіт) і будівельних робіт, підключення
об'єкта будівництва до інженерних
мереж та споруд. Дозвіл на виконання
будівельних робіт надається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Статтею 30-1 цього Закону передбачено
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, яке
здійснюється на підставі сертифіката
відповідності, який видається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю з
урахуванням частини четвертої цієї
статті. Сертифікат відповідності -
документ, що засвідчує відповідність
закінченого будівництвом об'єкта
проектній документації, державним
будівельним нормам, стандартам і
правилам.

За змістом ст. 26 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
від 17 лютого 2011 року
суб'єкти містобудування зобов'язані
додержуватися містобудівних умов та
обмежень під час проектування і
будівництва об'єктів. Виконавчий орган
сільської, селищної, міської ради
вживає заходів щодо організації
комплексної забудови територій
відповідно до вимог цього Закону. Право
на забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної документації.
Проектування та будівництво об'єктів
здійснюється власниками або
користувачами земельних ділянок у
такому порядку: 1) отримання замовником
або проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)
затвердження проектної документації; 4)
виконання підготовчих та будівельних
робіт; 5) прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів; 6)
реєстрація права власності на об'єкт
містобудування.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що 17
грудня 2005 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ
«Укрпромінвестгруп» укладено
інвестиційний договір № 27 на
будівництво житлового будинку,
відповідно до пунктів 2.1, 3.1 та 5.1 якого
відповідач зобов'язався своїми або
залученими силами і засобами
збудувати, ввести в експлуатацію
будинок, розташований на ділянці
НОМЕР_1, загальною площею 425 кв.м., згідно
умов договору, проектно-кошторисної
документації, яка входить до складу
будинків, що будуються на АДРЕСА_1 та
передати його замовникам/інвесторам у
власність на умовах даного договору.
Термін будівництва становить 29 місяців
з дати підписання договору і до дати
прийняття замовниками/інвесторами
завершеного будівництвом об'єкту
інвестування (а.с. 5-9).

15 листопада 2006 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ТОВ «Укрпромінвестгруп» було
укладено додаткову угоду № 1 до
вказаного інвестиційного договору на
будівництво житлового будинку від 17
грудня 2005 року, згідно з умов якої
сторони погодилися, що загальна
вартість об'єкту інвестування на дату
підписання договору визначається в
сумі 2 466 360 грн., в тому числі ПДВ - 411 060
грн. 00 коп. Замовники/інвестори
зобов'язалися оплатити загальну
вартість об'єкту інвестування шляхом
внесення коштів в касу підприємства
або перерахування на його
розрахунковий рахунок коштів у сумі 2 466
360 грн. до 20 лютого 2007 року (а.с. 10-11).

На виконання умов договору, 24 січня 2007
року ОСОБА_3 вніс в касу
ТОВ «Укрпромінвестгруп» грошові кошти
в сумі 252 500 грн., що підтверджується
копією прибуткового касового ордеру. 20
лютого 2007 року ОСОБА_3 перерахував на
розрахунковий рахунок ТОВ
«Укрпромінвестгруп» 2 213 860 грн., що
підтверджується копією квитанції
(а.с.12, 13).

Тобто, позивачі належним чином та у
визначені договором строки сплатили
загальну вартість об'єкта
інвестування.

Згідно з п. 6.3 інвестиційного договору
на будівництво житлового будинку,
після повної сплати вартості житлового
будинку та завершення будівництва
замовники/інвестори мають право
отримати у власність об'єкт
інвестування. З умов даного договору
також вбачається, що відповідач несе
відповідальність за дотримання
строків виконання робіт з будівництва
та якість будівельних робіт.

Пунктом 9.1 вказаного договору
передбачено, що приймання-передача
завершеного будівництвом об'єкту
інвестування проводиться після
виконання сторонами всіх зобов'язань,
передбачених умовами цього договору на
протязі 14 календарних днів з моменту
направлення забудовником на адресу
замовника/інвестора письмового
повідомлення про готовність об'єкта до
передачі.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний житловий будинок відповідачем
в експлуатацію не введений.

Водночас позивачі не надали доказів на
підтвердження того, що спірний
житловий будинок збудований або
будується на земельній ділянці, що була
відведена для цієї мети, не надали
належно затвердженої у встановленому
законом порядку проектної
документації на будівництво та дозволу
на виконання будівельних робіт,
виконання підготовчих та будівельних
робіт, прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкту
нерухомого майна та державної
реєстрації права власності.

Враховуючи вказані обставини та,
виходячи з положень ст.60 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у позові, оскільки
позивачі не надали суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
тих обставин, що у них виникло право
власності на спірний житловий будинок.

Таким чином рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, передбачених
законом підстав для його скасування
при апеляційному розгляді не
встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
ОСОБА_4 в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив обставини справи, надані
сторонами докази, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову у позові і ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 25 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді