Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором; за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання договору
поруки припиненим за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення Яготинського
районного суду Київської області від 25
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 2 червня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за
кредитним договором від 6 березня 2008
року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 6
березня 2008 року між банком та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 300 тис. грн на термін до 6
березня 2023 року зі сплатою відсотків у
розмірі 15% річних на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Зазначав,
що в рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між банком та ОСОБА_1 було
укладено договір поруки, за яким
остання зобов'язалась у повному обсязі
відповідати за своєчасне виконання
ОСОБА_2 умов кредитного договору від 6
березня 2008 року. Вказував, що
позивальник своєчасно не виконував
умови договору, внаслідок чого станом
на 18 листопада 2013 року виникла
заборгованість у розмірі 1 051 121 грн 29
коп., яку просив стягнути з ОСОБА_1

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зустрічним позовом, у якому
просила визнати договір поруки від 6
березня 2008 року, укладений між нею та
ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим із 25
грудня

2008 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
вона є поручителем щодо виконання
ОСОБА_2 умов кредитного договору від 6
березня 2008 року. Вказувала, що
відсоткова ставка за користування
кредитом встановлена 15% річних на рік
на суму залишку заборгованості.
Зазначала, що протягом 2008 року ОСОБА_2
виконував умови кредитного договору,
своєчасно сплачував щомісячні платежі.
З 25 грудня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
збільшив в односторонньому порядку
відсоткову ставку за користування
кредитом до 30%. Рішенням Яготинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2011 року скасовано підвищення
відсоткової ставки та штрафних
санкцій, визнано неправомірними та
такими, що порушують права позивача, як
споживача, необґрунтоване збільшення
розміру процентної ставки за
користування кредитом, здійснене
банком протягом всього терміну
користування кредитом за договором від
6 березня 2008 року. Зобов'язано ПАТ КБ
«ПриватБанк» здійснити перерахунок

сплачених ОСОБА_2 коштів за весь період
користування кредитом, визнано
неправомірними ненадання банком
інформації щодо зміни умов та порядку
виконання зазначеного договору, які в
односторонньому порядку
застосовувались банком. Стягнуто з ПАТ
КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 5 тис.
моральної шкоди та вирішено питання
про розподіл судових витрат. Зазначала,
що вищевказане рішення в частині
зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк»
здійснити перерахунок сплачених
ОСОБА_2 коштів за весь період
користування ним кредитом, залишається
не виконаним. Оскільки з 25 грудня 2008
року банком збільшено в
односторонньому порядку відсоткову
ставку за користування кредитом до 30%
без її згоди, як поручителя, збільшився
обсяг відповідальності, а тому вважала
поруку припиненою з 25 грудня 2008 року.

Ухвалою Яготинського районного суду
Київської області від

25 березня 2014 року провадження у справі
за первісним позовом

ПАТ КБ «Приватбанк» закрито на
підставі ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 2 червня 2014 року ухвалу суду
першої інстанції скасовано, справу
передано до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від

25 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 2 червня 2014 року, зустрічний
позов

ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір поруки від 6 березня 2008
року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», припиненим з 25 грудня

2008 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_1, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що рішенням Яготинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2011 року, яке набрало законної
сили, було встановлено неправомірність
збільшення розміру відсоткової ставки
за користування кредитом, що також
стосується оспореного договору поруки,
а тому позовні вимоги підлягають
задоволенню з урахуванням ст. ст. 203, 559
ЦК України.

Проте повністю погодитись з таким
висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов᾽?язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов᾽?язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України,
зобов᾽?язання мають виконуватися
належним чином та у встановлений
законом строк.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор
у зобов᾽?язанні може бути замінений
іншою особою внаслідок передання ним
своїх прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги), а згідно
ст. 514 ЦК України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов᾽?язанні в обсязі та на умовах,
що існували на момент переходу цих
прав.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель, за змістом указаним норм
матеріального права, хоча і пов'язаний
з боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором.

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628
ЦК України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель
(частини перша, друга статті 553 ЦК
України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК
України зміна умов договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

У разі зміни договору зобов'язання
сторін змінюються відповідно до
змінених умов щодо предмета, місця,
строків виконання тощо (частина перша
статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК
України зміна договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559
ЦК України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що
до припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели до
збільшення обсягу відповідальності
останнього.

Таке збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: збільшення
розміру процентної ставки за
користування кредитом; установлення
нових умов щодо порядку зміни
процентної ставки в бік збільшення;
розширення змісту основного
зобов'язання щодо дострокового
повернення кредиту та плати за
користування ним; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь
поручителі, збільшення кредитної
процентної ставки навіть за згодою
банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав для
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Як убачається з матеріалів справи,
пунктом 1 договору поруки від 6 березня
2008 року визначено, що поручитель
відповідає перед кредитором солідарно
у повному обсязі за виконання
своєчасно боржником зобов'язань за
кредитним договором та додатковими
угодами до нього, як існуючими на
момент укладання договору так і тими,
що виникнуть на його підставі у
майбутньому. Цим договором поручитель
дає згоду на зміну умов договору про
іпотечний кредит без додаткового
погодження змін з поручителем (п. 1.5
вказаного договору поруки).

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, у порушення вимог ст. ст. 212-215,
303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не
звернули, доводів банку належним чином
не перевірили, не врахували, що зміна
умови кредитного договору від 6 березня
2008 року було здійснено за згодою
ОСОБА_1, та дійшли передчасного
висновку про визнання договору поруки
припиненим.

З урахуванням викладеного, судові
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими й вони підлягають
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 25 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 2 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І.
Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко