Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/5293/14
Головуючий у 1 інстанції: Холод
Суддя-доповідач: Стрелець
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_5, про стягнення суми боргу,
-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що
27.04.2012 року він передав відповідачу в
якості займу грошові кошти у сумі 50 000,00
доларів США, на строк до 01.08.2012 року, що
підтверджується розпискою за підписом
усіх сторін угоди.

На теперішній час відповідач не
повернув займані кошти і всіляко
уникає перемовин з цього приводу. чим
порушив своє зобов'язання.

Зазначає, що з урахуванням п.3 ч.1 ст.611 ЦК
України та ст.625 ЦК України сума боргу
за розпискою становить 615 009 грн. 09 коп.,
з яких 583 000 грн. 00 коп. сума основного
зобов'язання, 32 009 грн. 09 коп. сума за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у вигляд 3% річних від
простроченої суми.

Посилаючись на зазначені обставини
просив суд стягнути з відповідача на
його користь суму боргу грошових
коштів за розпискою від 27.04.2012 року
розмірі 583 000 грн. 00 коп., №5 річних від
простроченої суми за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання у розмірі 32 009 грн. 09 коп.,
та судові витрати сплачені у розмірі 3
654 грн. 00 коп.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 вересня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_5.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
суму боргу за договором позики у
розмірі 615 009 грн. 09 коп., з яких 583 000 грн.
00 коп. - сума боргу та 32 009 грн. 09 коп. - 3%
річних від простроченої суми за весь
час прострочення виконання грошового
зобов'язання за розпискою.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 3 654 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить скасувати рішення суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволені позовних вимог відмовити
повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Зі змісту договору позики від 27.04.2012
року, укладеного у простій письмовій
формі ОСОБА_4 ("позикодавець") та ОСОБА_3
("позичальник") вбачається, що
позикодавець передає у власність
позичальникові грошові кошти - в сумі
50000 доларів США, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). З тексту розписки
вбачається, що позика надається
строком до 01.08.12 року (копія договору
позики - на а. с. 3).

Справжня правова природа укладеного
договору - це договір позики. Письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Предметом договору позики у цій праві є
іноземна валюта.

Відповідно до статті 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1
декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 „Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що іноземна
валюта - це іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, кошти у грошових одиницях
іноземних держав і міжнародних
розрахункових (клірингових) одиницях,
що перебувають на рахунках або
вносяться до банківських та інших
фінансових установ за межами України.
Визначаючи розмір неповернутої позики
у сумі 583 000 грн., що підлягає стягненню з
позичальника, суд правильно застосував
положення ч.ч.1,2 ст. 533 ЦК України,
відповідно до яких грошове
зобов"язання має бути виконане у
гривнях.

Разом з тим, якщо у зобов"язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим нормативно -
правовим актом.

Отже сума, що підлягає сплаті за
зобов"язанням,в такому разі
визначається в гривні за офіційним
курсом Національного банку України.

Як убачається з п.14 постанови Пленуму
Верховного суду України № 14 від 18.12.2009
року „Про судове рішення у цивільній
справі", у разі пред"явлення позову про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суду слід у мотивувальній
частині рішення навести розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення.

Таким чином, при розгляді справи по
суті суд вірно застосував зазначені
норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розрахунок заборгованості мав
визначатися за курсом валюти не на день
ухвалення рішення, а на день який
зазначено в розписці для повернення
позики, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки суперечать положенням
ст. 533 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію відповідача та
його представника, висловлену в ході
розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним чином
перевірені і оцінені судом першої
інстанції і не доводять порушення
судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

Зокрема судом під час розгляду справи
ретельно перевірялись заперечення
відповідача, про те що грошові кошти
ОСОБА_4 передавав йому у якості
винагороди за здійснення певних дій, а
не як позику і з цього приводу в рішенні
наведені відповідні мотиви, чому
вказані заперечення судом не
приймаються.

Крім того не заслуговують на увагу і
посилання в апеляційній скарзі на те,
що в розписці від 27.04.2012 року не
зазначено, чи надавала дружина
позивача згоду на передачу коштів, якщо
вони є спільною сумісною власністю, та
не зазначено про згоду дружини
відповідача на отримання боргу. Данні
доводи апеляційної скарги, не
погоджуються з вимогами матеріального
права і правового значення не мають,
враховуючи, що ні дружина позивача, ні
дружина відповідача цей договір позики
не оспорюють.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року в цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: