Справа №463/5264/14-ц
Провадження №2/463/2105/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

при секретарі
Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до відповідача з вимогою про
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за
договором позики в розмірі 12 100 Євро, що
станом на дату звернення до суду згідно
офіційного курсу НБУ еквівалентно 121 000
грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що з 2006 року
постійно проживає закордоном, де має
непогані прибутки. Наприкінці 2007р. до
неї звернувся її син, відповідач у
справі з проханням позичити його сім'ї
кошти на придбання автомобіля.
Оскільки одразу такої суми вона не
могла позичити, за усною домовленістю з
відповідачем такі кошти пересилались
йому через банк протягом кількох років.
В 2007р. йому було надано в позику 2 150
Євро, в 2008р. - 5400 Євро, в 2009р. - 700 Євро, в
2010р. - 2950 Євро та в травні 2011р. - 900 Євро.
Разом, сума наданої позики становить 12
100 Євро. Придбаний за ці кошти
автомобіль, відповідно до усних
домовленостей, був гарантією виконання
відповідачем своїх зобов'язань, однак у
квітні 2013р., такий автомобіль був
проданий, а кошти повернуті не були.
Неодноразові звернення до відповідача
з вимогою повернути кошти залишились
проігнорованими, до теперішнього часу
зобов'язання залишається не виконаним,
у зв'язку з чим дану суму боргу, яка
згідно офіційного курсу НБУ станом на
дату подачі позову становить 121 000 грн.,
просить стягнути в примусовому
порядку.

В судове засідання позивач не
з'явилась, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, скерувала до суду заяву про
підтримку позовних вимог та розгляд
справи без її участі.

Відповідач в судове засідання також не
з'явився, хоча про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином. Скерував до суду заяву, в якій
підтвердив факт отримання коштів від
позивача в сумі, яка становить ціну
позову. Крім того, підтвердив факт
придбання за ці кошти автомобіля «Skoda
octavia», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що
мало місце в березні 2012р. і який був
проданий на початку 2013р. У зв'язку з
тяжким фінансовим становищем та
складними сімейними обставинами,
станом на дату розгляду справи грошові
кошти позивачу не повернуті.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
в сукупності зібрані докази та
ухвалюючи рішення у відповідності до
вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до вимог, що
звичайно ставляться.

Договір позики є одним з його видів. За
змістом ст. 1046 ЦК України - за договором
позики, одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду або такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначеними родовими
ознаками. На підтвердження укладення
договору позики може бути представлена
розписка.

За своїми ознаками, договір позики є
реальним двостороннім правочином, а
також одностороннім договором, який
вважається укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст. 638 ЦК України
встановлено загальне правило
відповідно до якого договір є
укладеним з моменту коли сторони
досягли згоди з усіх істотних умов
договору. Дане загальне правило лише
прив'язує момент укладення будь-якого
цивільного-правового договору до
моменту досягнення згоди з усіх його
істотних умов не визначаючи правило,
яке б конкретизувало названий момент
досягнення згоди. Відповідно до ч. 2 ст.
638 ЦК України договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Практично особа, яка отримала оферту,
яка містить усі істотні умови договору
і виражає намір особи, яка зробила
пропозицію, вважати себе зв'язаною
умовами оферти у разі її прийняття,
виражає свою згоду щодо змісту
істотних умов договору або навпаки
незгоду у момент ознайомлення із
змістом пропозиції. Прийняття
пропозиції укласти договір на
запропонованих умовах може бути
констатоване як суб'єктивно так і
об'єктивно.

Загальне правило, що сформоване у ч. 1
ст. 638 ЦК України, яке використовується
при встановленні моменту укладення
договору, практично визначає, що всі
цивільно-правові договори є
консенсуальними, тобто договір
вважається укладеним з моменту
досягнення згоди щодо визначеного
законом та сторонами кола істотних
умов. Водночас, зміст ч. 1 ст. 638 ЦК
України не може заперечувати та не
заперечує конструкцію реального
договору, коли для констатації факту
укладення договору недостатньо факту
досягнення згоди з усіх істотних умов
договору та недостатньо наявності
фактів одержання оферентом відповіді
від акцептанта про прийняття
пропозиції. Конструкція реального
договору крім наявності тих фактів, що
властиві будь-якому консенсуальному
цивільно-правовому договору, також
вимагає наявність фактів, що
передбачені у ч. 2 ст. 640 ЦК України,
зокрема, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Конструкція реального договору
вносить свої корективи у визначення
моменту укладення договору у
порівнянні із консенсуальним
договором. Названа конструкція у
визначенні моменту укладення договору
акцепт переносить не на момент
досягнення згоди між сторонами з усіх
істотних умов і не на момент отримання
оферентом відповіді про повне і
безумовне прийняття пропозиції від
акцептанта, а на момент передачі майна
та/або на момент вчинення інших
юридичних дій, які вчинюються, поряд із
діями по досягненню згоди із усіх
істотних умов, також з метою укладення
цивільно-правового договору.

Форма договору позики передбачена
вимогами ст. 1047 ЦК України, відповідно
до якої, письмова форма договору є
обов'язковою в одному з двох випадків.
По-перше, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, і по-друге,
якщо позикодавцем є юридична особа.

Правові наслідки недодержання вимоги
щодо письмової форми правочину
визначені ст. 218 ЦК України, частина 2
якої, як виняток, встановлює правило,
зокрема, якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Разом з тим, абзацом 2 ч. 1 цієї статті
визначено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Системний аналіз положень ст. ст. 218, 638,
640, 1046, 1047 ЦК України дає підстави
стверджувати, що недотримання
письмової форми договору позики, з
огляду на його реальний характер, не
завжди тягне за собою відсутність
права у позикодавця вимагати
повернення коштів, якому
кореспондується обов'язок
позичальника їх повернути. Відсутність
заперечень однієї із сторін щодо факту
вчинення правочину, та крім цього,
визнання такого правочину свідчить про
існування між сторонами договірних
правовідносин позики, і в такому
випадку, в розумінні ст. 218 ЦК України, є
всі підстави вважати про наявність в
позичальника права вимагати виконання
обов'язку за договором іншою стороною,
а отже, і можливості судового захисту
такого порушеного права.

Незважаючи на те, що письмового
договору позики між сторонами укладено
не було, а передача грошових коштів на
засадах поворотності відбувалась
згідно усних домовленостей, беручи до
уваги визнання відповідачем факту
отримання коштів саме в якості позики,
суд вважає, що до спірних
правовідносин, крім загальних положень
про договір, підлягають застосуванню
також норми Глави 71 Розділу ІІІ Книги
П'ятої ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для його виконання
сторонами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
регламентовано, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК
України - ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

Оскільки відповідач особисто
підтвердив факт неповернення коштів,
отриманих від позивача в якості позики,
слід вважати встановленим, що вимога
про стягнення суми боргу є
обґрунтованою.

Представленими квитанціями (а.с.3-10),
підтверджується сума позики, яку
позивач просить стягнути з
відповідача, і тому, позов підлягає до
повного задоволення.

З огляду на те, що грошове зобов'язання
між сторонами виражено в іноземній
валюті, до стягнення підлягає сума
боргу в еквіваленті до національної
валюти, що відповідає приписам ст. ст.
524, 533 ЦК України. Станом на дату і час
ухвалення рішення, згідно офіційного
курсу НБУ, 12 100 Євро еквівалентно 230 736,36
грн. Саме таку суму неповернутого боргу
з відповідача слід стягнути в
примусовому порядку.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України пропорційно до задоволених
вимог з відповідача на користь
позивача слід стягнути судовий збір в
розмірі 1210 грн., що підтверджується
відповідною квитанцією (а.с.17).

Керуючись ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК
України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 218, 509, 526, 610, 625, 629,
638, 640, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь
ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) суму заборгованості
за договірним зобов'язанням в розмірі 12
100 Євро, що станом на дату і час
ухвалення рішення згідно офіційного
курсу НБУ еквівалентно 230 736,36 грн.
(двісті тридцять тисяч сімсот тридцять
шість грн. тридцять шість коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1210
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.