Справа № 742/3998/14 Провадження №
22-ц/795/2494/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Зарічна Л. А. Доповідач - Вінгаль В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ
В.М.суддів:КУЗЮРИ Л.В., ХАРЕЧКО Л.К.при
секретарі:Шкарупі Ю.В.за
участю:представника позивача ОСОБА_4,
представника відповідача Рожка С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ІНГОССТРАХ» на рішення
Прилуцького міськрайонного суду
Чернігівської області від 10 листопада
2014 року у справі за позовною заявою
ОСОБА_6 до Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» про визнання недійсним
пункту договору та стягнення страхової
виплати, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 10
листопада 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано
незаконною відмову ПАТ «Страхова
компанія «ІНГОССТРАХ» у виплаті
страхового відшкодування ОСОБА_6 по
страховому випадку, а саме ДТП, що
сталася 05 грудня 2011 року в м. Прилуках
Чернігівської області по вул.
Береговій за участю застрахованого
автомобіля СНЕVROLЕТ АVЕО, д.н.з НОМЕР_2;
визнано недійсним абзац 5 пункту 16.6
Договору страхування наземного
транспорту № СNGLAL40306649 від 15 травня 2009
року в частині виключення
відповідальності Страховика, якщо
керування транспортним засобом на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана в
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених у
заяві на страхування чи Договорі.
Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_6
страхове відшкодування в сумі 29021 грн. 02
коп. та судові витрати по справі в сумі
1933 грн. 81 коп. В іншій частині позову
ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ПАТ «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» звернулось з апеляційною
скаргою, в якій просило рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі. На думку апелянта суд
не достатньо розібрався в усіх
обставинах справи, допустив
неправильне застосування норм
матеріального права, а також порушив
норми процесуального права, у зв'язку з
чим прийняв неправомірне судове
рішення. Апелянт зазначає, що Правила
дорожнього руху не є законодавчим
актом, а для визнання договору
недійсним необхідно, щоб його умови
суперечили саме законодавчому, а не
підзаконному нормативно-правовому
акту. Також апелянт посилається на те,
що Правила дорожнього руху не
регулюють правовідносини у сфері
захисту прав споживачів чи
страхування.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та
заперечення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без зміни, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
умови договору, укладеного між
сторонами, суперечать чинному
законодавству, відповідачем
неправомірно відмовлено у виплаті
позивачу страхового відшкодування, яке
підлягає стягненню на користь
позивача. При цьому суд зазначив, що
відшкодуванню не підлягають сума
франшизи та витрати за послуги
евакуатора.

З таким висновком погоджується
апеляційний суд, оскільки судом першої
інстанції обставини справи з'ясовані в
обсягу, необхідному для правильного
вирішення спору, відповідно до
встановлених обставин, правильно
визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють.

Судом першої інстанції встановлено, що
05 грудня 2011 року за участю належного
позивачу на праві власності автомобіля
СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак
НОМЕР_1 сталась дорожньо-транспортна
пригода, в результаті якого автомобіль
отримав механічні пошкодження.

Автомобілем на час ДТП керував чоловік
позивача ОСОБА_7, який мав при собі
посвідчення водія відповідної
категорії, свідоцтво про реєстрацію ТЗ
та довіреність на керування від
позивача, а тому саме він, як винуватець
ДТП був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП згідно постанови
Прилуцького міськрайонного суду від 26
грудня 2011 року.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконати інші умови
договору.

06 грудня 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
ПАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» із
заявою про виплату страхового
відшкодування (а.с.15), проте страховиком
їй було відмовлено у виплаті
страхового відшкодування з посиланням
на п.п.15.2 та 16.6 договору страхування від
15.05.2009 року (а.с.41) наземного транспорту
№СNGLAL40306649 - автомобіля марки СНЕVROLЕТ
АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1,
дійсною вартістю 81500 грн., страховою
сумою 81500 грн. та страховою премією 2037
грн. 50 коп.

З 2009 року по 2011 рік включно позивачка
сплачувала відповідачу страхові
внески, а тому договір страхування на
час ДТП був дійсним.

Виконуючи умови договору, ОСОБА_6 в
повному обсязі здійснила погашення
кредиту на автомобіль згідно
кредитного договору № СNGLAL40306649 від
15.05.2009 року, що підтверджується
повідомленням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК, а
тому вона наділена правом самостійно
пред'явити вимоги до страхової
компанії.

Відповідно до п.16.6 договору
страхування №СNGLAL40306649 страховик не
несе відповідальності, якщо керування
транспортним засобом на момент
страхового випадку здійснювалось
особою, що не вписана у свідоцтво про
реєстрацію ТЗ та не мала довіреності на
керування ТЗ чи тимчасового
реєстраційного талону (для фізичних
осіб), подорожнього листа або
довіреності та яка не входить в перелік
осіб, визначених у заяві на страхування
чи у цьому договорі.

Визнаючи зазначений пункт договору
недійсним, суд першої інстанції
виходив з того, що він суперечить
пункту 2.1 та 2.2 Правил дорожнього руху,
якими визначено перелік документів,
які повинен мати при собі водій
транспортного засобу при здійсненні
керування транспортним засобом.

Апеляційний суд повністю погоджується
із таким висновком суду, оскільки від
відповідає встановленим по справі
обставинам та грунтується на вимогах
закону.

Судом достовірно встановлено, що на
момент ДТП ОСОБА_7, який керував спірним
автомобілем, мав при собі посвідчення
водія, свідоцтво про реєстрації ТЗ,
довіреність від власника автомобіля на
його керування, тобто ОСОБА_7 були
дотримані встановлені законом умови
для законного керування транспортним
засобом.

Статтею 26 Закону України „Про
страхування" визначені підстави для
відмови страховика у виплаті страхових
виплат чи страхового відшкодування, а
також зазначено, що умовами договору
страхування можуть бути передбачені і
інші підстави для відмови у здійсненні
страхових виплат, якщо це не суперечить
закону.

Отже, суд прийшов до обгрунтвоаного
висновку про те, що п. 16.6 Договору
страхування №СNGLAL40306649 щодо відмови у
виплаті страхового відшкодування при
керуванні ТЗ особою, яка не вписана в
свідоцтво про реєстрацію ТЗ та не мала
довіреності на керування ТЗ чи
тимчасового реєстраційного талону, є
таким, що суперечить вимогам закону, а
саме Правилам дорожнього руху.

Доводи апелянта про те, що Правила
дорожнього руху не є законом, є
підзаконним нормативно-правовим актом,
а тому договір не може бути визнано
недійсним з підстави його
невідповідності підзаконному
нормативно-правовому акту, не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки вони
грунтуються на невірному розумінні
апелянтом вимог закону. Відповідно до
приписів ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актом цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Так, Правила
дорожнього руху затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 10 жовтня 2001 року за № 1306, а
відповідно дол. ч. 4 ст. 4 ЦК України
актами цивільного законодавства є
також постанови Кабінету Міністрів
України.

Отже, твердження апелянта про те, що
Правила дорожнього руху не є актом
цивільного законодавства, є
помилковим.

Таким чином, суд першої інстанції з
посиланням на відповідні норми закону,
прийшов до обгрунтованого висновку, що
відповідачем незаконно було
відмовлено позивачу у виплаті
страхового відшкодування, оскільки
спірний пункт договору є
несправедливим і таким, що суперечить
ст.26 Закону України „Про страхування".

Визначаючи розмір страхового
відшкодування, судом вірно взято до
уваги висновок автотоварознавчої
експертизи від 08 жовтня 2014 року та
відраховано суму франшизи і витрати на
послуги евакуатора.

Апеляційна скарга не містить
заперечень щодо визначеного судом
розміру страхового відшкодування.

Підсумовуючи викладене, апеляційний
суд приходить до висновку, що рішення
суду першої інстанції відповідає
матеріалам справи та вимогам закону,
доводи апеляційної скарги, які
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків суду, у зв'язку
з чим відповідно до положень ст.308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ІНГОССТРАХ» - відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 10
листопада 2014 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності негайно і може
бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: