Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5469/14
Головуючий у 1 інстанції: Колесник
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С,

Судді Кримська О.М.,

Подліянова Г.С.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення без
надання іншого жилого приміщення та
зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вказаним позовом, який
обґрунтовувала тим, що вона є власницею
57/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1,
та оскільки на час придбання будинку
вона була неповнолітньою, договір
купівлі-продажу вказаної частини
будинку від 15 квітня 2002 року підписала
від її імені ОСОБА_5 - її матір, яка є
третьою особою по справі.

За вказаною адресою були зареєстровані
позивачка, її мати - ОСОБА_5 та батько
позивачки - відповідач ОСОБА_4.

У 2006 році через зловживання алкоголем
та постійні сімейні сварки і побої з
боку ОСОБА_4, батьки позивачки
розлучилися, після чого вона разом з
матір'ю переїхали жити до Росії, де
ОСОБА_5 мешкає на теперішній час.

На теперішній час позивачка разом з
сином та чоловіком живуть у м.
Дніпродзержинськ, де змушені
орендувати житло, оскільки проживання
у будинку, частина якого на праві
власності належить позивачці, спільно
із відповідачем, для неї є неможливим
через систематичне зловживання
відповідачем спиртних напоїв, сімейні
сварки, що виникають на ґрунті
алкоголізму. Крім того, відповідач вже
довгий час одноосібно проживає в
будинку, не працює, не сплачує кошти за
світло, опалення, інші комунальні
послуги, водить до будинку своїх
знайомих для сумісного вживання
алкогольних напоїв.

Зазначала, що вона зверталася до
агенції з нерухомості у м. Запоріжжі,
аби виставити на продаж належну їй
частку будинку за адресою: АДРЕСА_1,
проте відповідач перешкоджає в огляді
будинку покупцями, зачиняється у домі,
вчиняє скандали, не впускає до будинку
покупців та агента з нерухомості. При
цьому, відповідач погрожує як агенту
нерухомості так і покупцям. тому,
позивачка, як власник житла, не має
змоги, ані продати свою частину будинку
іншій особи, ані заселитися і мешкати в
будинку разом із своїм чоловіком і
дитиною та відповідачем, оскільки
спільне проживання з останнім в
будинку є неможливим.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила суд усунути їй перешкоди у
користуванні та розпорядженні
належною їй власністю у вигляді 57/100
часток житлового будинку, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, які
чинить відповідач ОСОБА_4, шляхом
зняття його з реєстрації за вказаною
адресою, виселити відповідача із
вказаного будинку без надання йому
іншого житлового приміщення та визнати
його таким, що втратив право на
користування спірним житловим
будинком.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин
справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5, позивач та
відповідач в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явилися,
повідомлені про місце та час розгляду
справи у відповідності до вимог ст.ст.
74, 76 ЦПК України, про що свідчать
рекомендовані повідомлення про
вручення поштового відправлення
(судової повістки) (а.с.152-154).

Причини неявки в судове засідання не
повідомили, будь-яких письмових
клопотань, в тому числі про відкладення
розгляду справи, або про зміну місця
проживання, згідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК
України, не надходило.

Позивачка та відповідач приймають
участь у судовому засіданні через
своїх представників.

З огляду на вищевикладене та у
відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК
України, судова колегія ухвалила
розглядати справи за відсутності
учасників апеляційного розгляду, які
не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено
обов'язок кожної із сторін довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 є
власником 57/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 15.04.2002 року,
зареєстрованого в реєстрі за №1802 та
витягом ОП ЗМБТІ №28649425 від 12.01.2011 року
(а.с.7-9)

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії
НОМЕР_1 від 22.01.2013 року ОСОБА_3 змінила
прізвище на ОСОБА_3 (а.с.16).

Відповідно до довідки квартального
комітету №42 Ленінського району м.
Запоріжжя №105 від 26.07.2013 року за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.102).

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач вселився в спірний будинок
у встановленому законом порядку, був
зареєстрований в ньому з 27.07.2002 року та
по теперішній час ОСОБА_4 проживає у
спірному житловому приміщенні.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Обставин, які дають можливість
стверджувати про наявність між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 іншої угоди про порядок
користування останнім жилим
приміщенням, під час розгляду справи не
встановлено.

У зв'язку з наведеним, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
належним чином оцінив надані сторонами
докази та дійшов до правильного
висновку, що ОСОБА_4 - батько позивачки є
колишнім членом її сім'ї, проживає та
був зареєстрований у спірному жилому
будинку в передбаченому законом
порядку

Отже, доводи апелянта про те, що
відповідач самовільно користується
належним позивачці будинком з
посиланням на ст.. 405 ЦК України, є
неприйнятним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачки зазначала про те, що
відповідач, утримуючи
правовстановлюючі документи на
будинок та зловживаючи алкоголем,
через що у них виникають сварки,
порушує її право власності, а тому ці
обставини є підставою для виселення
відповідача із належної їй на праві
власності частки будинку на підставі
ст.. 116 Житлового Кодексу України та
ст..391 ЦК України.

Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку ( квартири) має
відповідно до ст. 157 ЖК України, але за
наявності обставин, передбачених ч.1 ст.
116 цього Кодексу, а саме: якщо вони
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Доказів щодо неправомірної поведінки
відповідача, у зв'язку з чим до нього
застосовувались заходи впливу,
визначені ст.. 116 ЖК України, позивачкою
не було надано ані до суду першої
інстанцій, ані до апеляційного суду.

Посилання в апеляційній скарзі на
довідку комунальної установи
«Обласний клінічний наркологічний
диспансер» № 3243 від 03.10.2014 року не
приймається колегією суддів, оскільки
із її змісту вбачається, що ОСОБА_4
перебував на профілактичному обліку з
діагнозом: «Психічні та поведінкові
розлади внаслідок вживання
психоактивних речовин. Вживання із
шкідливими наслідками» в період з
12.01.2007 року по 02.01.2008 року, знятий з
обліку по закінченню терміну нагляду.
Вказані обставини не є доказом
систематичного порушення правил
співжиття відповідачем ( а.с.98).

Твердження апеляційної скарги про те,
що до даних правовідносин слід
застосувати положення ст. 391 ЦК України
не заслуговує на увагу, оскільки норма
ст. 391 ЦК України не є самостійною
підставою для виселення особи з
належного власнику будинку (квартири),
ураховуючи, що правовідносини щодо
користування жилим приміщенням
регулюються нормами Житлового кодексу
України та відповідними нормами
Цивільного Кодексу України.

Посилання апелянта на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 04.03.2014 року, яким, на думку
ОСОБА_3, встановлені обставини
неправомірної поведінки відповідача, а
тому відповідно до ст..61 ЦПК України не
підлягають доказуванню, є
безпідставним, оскільки такі обставини
у судовому рішенні зазначені як
позиція відповідачки ОСОБА_3 по справі (
а.с.65-66).

Відповідають нормам матеріального
права та обставинам справи і висновки
суду першої інстанції щодо відмови у
задоволенні позовних вимог про зняття
з реєстраційного обліку ОСОБА_4.

Так, Закон України від 11 грудня 2003 року
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання.

Із положень ст. 7 цього Закону
вбачається, що питання про зняття з
реєстрації місця проживання особи
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року по цивільній справі
№6-57цс11.

Отже, вирішуючи спір в межах заявлених
в суді першої інстанції вимог ОСОБА_3
про виселення відповідача з 57/100 часток
будинку, оцінюючи встановлені у справі
обставини, на які сторони посилались,
як на підставу своїх вимог та
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були надані сторонами та
досліджені в судовому засіданні, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
позову з мотивів недоведеності
обставин, зазначених в ст. ст..116, 156 ЖК
України, ст.. 405 ЦК України , які є
підставою для виселення відповідача із
житлового приміщення на вимогу його
власника.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивачки,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

Виходячи з вимог змагальності сторін,
обов'язків доказування і подання
доказів, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
його законність, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді:Дата документу Справа
№