УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів:
Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Дніпропетровського району в інтересах
держави в особі Дніпропетровської
районної державної адміністрації до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: відділ
Держкомзему в Дніпропетровському
районі, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_6, про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним, визнання державного акта
недійсним та повернення земельної
ділянки, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на заочне
рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від
12 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року прокурор
Дніпропетровського району в інтересах
держави в особі Дніпропетровської
районної державної адміністрації
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: відділ Держкомзему
в Дніпропетровському районі, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_6, про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним, визнання державного акта
недійсним та повернення земельної
ділянки.

На обґрунтування позовних вимог
вказував про те, що на території
Горьківської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області
розпорядженнями голови
Дніпропетровської районної державної
адміністрації без звернення та відома
ОСОБА_4 було надано дозвіл на розробку
технічної документації та передано
йому у власність земельну ділянку
площею 2,000 га, а також видано на ім'я
відповідача державний акт, яку в
подальшому від імені ОСОБА_4 було
відчужено ОСОБА_5

Посилаючись на те, що спірну земельну
ділянку незаконно виведено з державної
власності, прокурор просив визнати
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 17 лютого 2009 року нікчемним,
скасувати державний акт на право
власності на землю від 19 вересня 2008
року, виданий на підставі
розпорядження голови
Дніпропетровської районної державної
адміністрації від 25 липня 2008 року на
території Горьківської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області для ведення
особистого селянського господарства,
загальною площею 2,000 га, виданий на ім'я
ОСОБА_4, вартістю 394 534 грн 80 коп. та
повернути спірну земельну ділянку у
власність держави в особі
Дніпропетровської районної державної
адміністрації.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 червня 2013 року, позов
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 2,000 га, що розташована на
території Горьківської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області від 17 лютого
2009 року, укладений між ОСОБА_8,
який діяв від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
нікчемним. Державний акт на право
власності на землю від 19 вересня 2008
року, виданий на підставі
розпорядження голови
Дніпропетровської районної державної
адміністрації від 25 липня 2008 року на
території Горьківської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області для ведення
особистого селянського господарства
загальною площею 2,000 га на ім'я ОСОБА_4,
вартістю 394 534 грн 80 коп., скасовано.
Земельну ділянку площею 2,000 га, що
розташована на території Горьківської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області
повернуто у власність держави в особі
Дніпропетровської районної державної
адміністрації. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в дохід держави 114 грн
70 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року, рішення місцевого суду в
частині солідарного стягнення з
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судового збору
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в дохід держави по 57 грн 37 коп.
судового збору з кожного, а в решті
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_7 просить судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд,
виходив із того, що відповідачем з
порушенням вимог ст. ст. 116, 118, 121 ЗК
України отримано спірну земельну
ділянку, в зв'язку із чим державний акт,
виданий на ім'я ОСОБА_4 на зазначену
землю підлягає скасуванню, а укладений
між відповідачами договір
купівлі-продажу цієї земельної ділянки
визнанню нікчемним.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
нікчемним, скасування державного акта
та повернення спірної земельної
ділянки у власність держави, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що вироком встановлено
незаконність дій осіб при передачі у
власність спірної земельної ділянки та
вказаний договір купівлі-продажу
суперечить вимогам ст. 228 ЦК України, а
тому є недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, дійшов
висновку про те, що солідарне стягнення
судових витрат цивільним
процесуальним законом не передбачено.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи
розпорядженням голови
Дніпропетровської районної державної
адміністрації від 25 липня 2008 року
ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку
для ведення особистого селянського
господарства площею 2,000 га, що
розташована на території Горьківської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області.

На підставі вищевказаного
розпорядження на ім'я ОСОБА_4 було
видано державний акт.

Згідно із договором купівлі-продажу
від 13 лютого 2009 року ОСОБА_4 від
імені якого діяв ОСОБА_8 продав спірну
земельну ділянку ОСОБА_5

Частиною 1 ст. 116 ЗК України (в редакції,
яка була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України (в
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри та
мета її використання.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що громадяни України мають
право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності в таких
розмірах, зокрема для ведення
особистого селянського господарства -
не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України визначено,
що вирок у кримінальному провадженні,
що набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Тобто, виходячи з аналізу вищевказаної
норми, умови обов'язковості вироку
(постанови) суду при розгляді цивільної
справи - якщо суд розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
щодо якої ухвалено вирок (постанову)
суду, та у частині встановлення
виключно тієї обставини чи мали місце
ці дії (які є підставами позову в
цивільному процесі) чи вчинені вони
цією особою.

Дії особи встановлені у вироку
(постанові) суду мають становити
підстави позову у цивільних справах
позовного провадження про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок
(постанову).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції та залишаючи його без змін,
апеляційний суд послався як на
підставу звільнення від доказування -
вирок Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від
28 лютого 2014 року відносно голови
Дніпропетровської районної державної
адміністрації ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 364 КК
України та заступника начальника
відділу Держкомзему у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27 КК України, ч. 2 ст. 364
КК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначеним вироком встановлено, що
ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 незаконно
вивели з державної власності, шляхом
зловживання службовим становищем
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення,
що знаходилися на території
Горьківської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області, в тому
числі й спірну земельну ділянку, що
була передана у власність ОСОБА_4

Таким чином, оскільки предметом позову
є визнання державних актів на право
власності на земельні ділянки
недійсними та повернення земельних
ділянок у державну власність, при цьому
підставою позову було розпорядження
Дніпропетровської районної державної
адміністрації, а не вчинення злочинних
дій ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_11, при
цьому, що й зазначеного вироку на час
звернення прокурора до суду з позовом
та на момент ухвалення судом першої
інстанції рішення не існувало, тому
відомості про обставини, визначені
мотивувальній частині цього вироку,
які мають значення для справи, суд може
брати до уваги як письмовий доказ, на
засадах його оцінки у сукупності з
іншими доказами.

Поряд із цим, судом апеляційної
інстанції не перевірялися обставини
щодо того, чи наявні визначені ст. 118 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин) підстави для прийняття
рішення про передачу у власність
спірної земельної ділянки відповідачу,
чи не порушений визначений ст. ст. 116, 118
ЗК України (у редакції, яка була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин) порядок надання
земельної ділянки у власність
відповідачу та чи правомірно видано
ОСОБА_4 державний акт на право
приватної власності на землю, а також
залишив поза увагою той факт, що
державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу виконавчої
влади і вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий.

Крім того, суд апеляційної інстанції
всупереч ст. 11 ЦПК України безпідставно
послався у своєму рішенні як на
підставу для визнання правочину
недійсним - положення ст. 228 ЦК України,
оскільки з цих підстав позов не
заявлявся та місцевим судом вказана
норма застосована не була, так само як і
не вирішувалося питання визнання
недійсності вказаного договору
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Згідно зі ст. 216 ЦК України кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі
придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Добросовісне придбання, відповідно до
ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли
майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи
із загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків та моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК
України.

При цьому, виконання чи невиконання
сторонами зобов'язань, які виникли з
правочину, має значення лише для
визначення наслідків його недійсності,
а не для визнання правочину недійсним.
У разі якщо правочин ще не
виконаний, він є таким, що не створює
жодних юридичних наслідків (ч. 1
ст. 216 ЦК України).

Крім того, на порушення вимог ст. ст. 11,
214, 215 ЦПК України місцевий суд, залишив
поза увагою те, що прокурор звернувся
до суду з позовом, в якому просив, поміж
іншого, визнати укладений 13 лютого
2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки нікчемним на
підставі ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України і
питання про витребування цієї
земельної ділянки на підставі
ст. 388 ЦК України не ставив, при цьому
суд першої інстанції, вказуючи про
невідповідність вказаного договору
вимогам закону та одночасно
витребувавши земельні ділянки від
добросовісного набувача ОСОБА_5, не
визначився з характером спірних
правовідносин, не врахував
вищенаведених норм матеріального
права і не застосував правову норму,
яка підлягає застосуванню.

Також, визнавши укладений між
сторонами договір купівлі-продажу
нікчемним, судом першої інстанції не
враховано роз'яснення, що містяться в
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від
06 листопада 2009 року, де зазначено про
те, що судам відповідно до статті
215 ЦК необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК
тощо). Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Таким чином, ухвалені у справі рішення
не можна визнати законними та
обґрунтованими, тому вони підлягають
скасуванню з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 червня 2013 року та
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель