Провадження № 2/522/340/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ПП «Людвік», ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання договору дарування удаваним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною
вимогою до до ОСОБА_2, просила визнати
договір дарування, укладений між
позивачем та відповідачем і
засвідчений державним нотаріусом
Заботкіною Т.Ю. від 01.06.2008 року, удаваним
правочином з огляду на наступне.

На підставі договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 28 червня 1996 року
позивачу належали 71/100 частин квартири
АДРЕСА_2 Власником інших 29/100 частин
квартири була ОСОБА_3 В результаті
довготривалих судових спорів про
виселення ОСОБА_1 погодилася продати
свою частину квартири забудовнику -
ПП«Людвік» з оформленням договору
купівлі-продажу на ОСОБА_2, та придбати
для себе іншу жилу нерухомість. ОСОБА_3
не виявила бажання придбати частку
квартири у позивачки. 27 квітня 2007 року
між позивачкою і ПП«Людвік» письмово
був укладений договір, відповідно до
якого ПП «Людвик» зобов'язався
викупити у позивачки їй частку
квартири з оформленням договору
купівлі-продажу на ОСОБА_2 за 85000
долларів США. Позивачка отримала від
відповідача зазначені грошові кошти в
гривневому еквіваленті в сумі 429250,00
гривень, що підтверджується
розписками. У зв'язку з тим, що
позивачка повністю отримала грошові
кошти, придбала для себе інше житло,
передала свою квартиру відповідачу, 01
червня 2007 року за ініціативою
відповідача сторони уклали у нотаріуса
договір дарування 71/100 частин квартири.

Посилаючись на те, що фактично між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу зазначеного
нерухомого майна, позивачка просила
позов задовольнити та визнати удаваним
договір дарування 71/100 частин квартири
АДРЕСА_2 що укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 та посвідчений державним
нотаріусом Заботкіною Т.Ю. 01.06.2007 року,
реєстраційний № 5-1692, визнати, що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу.

Представник відповідача і третьої
особи без самостійних позовних вимог
ПП«Людвік» - проти задоволення позову
заперечувала, зазначила, що відповідач
не порушувала права позивачки, надала
до суду письмову заяву про
застосування строків позовної
давності, вказавши, що позивач
звернулася до суду лише в листопаді 2012
року, після укладання договору
дарування 01 червня 2007 року мала
можливість звернутись до суду на
протязі трьох років, але не звернулась
без поважних причин, тому просить
застосувати строк позовної давності.

Третя особа без самостійних позовних
вимог - ОСОБА_3 до судового засідання не
з'явилася, надала письмову заяву про
проведення слухання у її відсутності.

Представник третьої особи без
самостійних позовних вимог ОСОБА_6
проти задоволення позову заперечувала,
вважала, що позивачкою пропущено
строки позовної давності, крім того
договір купівлі-продажу частини
квартири не міг бути укладений
оскільки цим порушувалися права
неповнолітньої дитини позивачки, яка
була там зареєстрована та проживала. На
думку представника для укладання
оскаржуваної угоди необхідно було
отримати попередній дозвіл від органу
опіки та піклування, що передбачено ст.
12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей».

Судом встановлені наступні фактичні
обставини на підставі наявних у
матеріалах справи доказів та пояснень
сторін та їх представників.

На підставі договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 28 червня 1996 року
ОСОБА_1 (ОСОБА_1 належали 71/100 частин
квартири АДРЕСА_2

Інші 29/100 частин зазначеної квартири
належали третій особі ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого Шостою
одеською державною нотаріальною
конторою 23 березня 2006 року.

Актом узгодження місця розміщення
об'єкту, затвердженого на засіданні
комісії по узгодженню місць розміщення
об'єктів м.Одеси Управління
капітального будівництва Виконавчого
комітету Одеської міської ради від 30
січня 2003 року зобов'язано ПП«Людвік» за
рахунок власних коштів відселити
мешканців, які проживають в будинках
19,21 по пров.Книжному в м.Одесі, на місці
яких буде будуватися новий будинок.

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради №326 від 12 липня
2005 року «Про надання дозволу
приватному підприємству «Людвик» на
подальше проектування, будівництво 6-ти
поверхового житлового будинку з
мансардним поверхом, вбудованими
офісними причинами й підземним гаражем
та про умови надання земельної ділянки
загальною площею 0,2294 га за адресою:
АДРЕСА_3 зобов'язано ПП «Людвік» до
початку будівництва виконати знесення
будинків та споруд, що знаходяться в
межах забудови з наданням іншого
благоустроєного житла громадянам, що
мешкають в цих будинках.

Рішенням Одеської міської ради №326 від
15 липня 2005 року затверджено проект
відведення та надання ПП«Людвік»
земельної ділянки загальною площею 0,2294
га за адресою: АДРЕСА_3 і зобов'язано ПП
«Людвік» до початку будівництва
виконати знесення будинків та споруд,
що знаходяться в межах забудови із
наданням іншого благоустроєного житла
та компенсації громадянам вартості їх
майна відповідно чинного
законодавства.

Із відповіді інспекції ДАБК управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради №1774 від 31 жовтня
2006 року наданої ОСОБА_1 (ОСОБА_1)
вбачається, що між ОСОБА_1 і
забудовником ПП «Людвік» існував спір
стосовно квартири для відселення.

Із відповіді прокуратури Приморського
району м.Одеси від 16.03.2007 року на
колективне звернення мешканців
будинку АДРЕСА_3 вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради №1029 від 26
вересня 1994 року «Про затвердження
списків на відселення» та додатку №1 до
цього рішення, були затверджені списки
сімей, які підлягали відселенню, серед
яких значиться квартира АДРЕСА_2 що
належить позивачу. Також вбачається, що
між ОСОБА_1 і забудовником ПП «Людвік»
існував судовий спір стосовно надання
їй квартири для відселення.

Із наданої через канцелярію суду 07.02.2014
року представником третьої особи ПП
«Людвік» копії договору від 27 квітня 2007
року, укладеного між позивачкою і ПП
«Людвік» вбачається, що ПП «Людвік»
викупає у ОСОБА_1 належну їй частку
квартири за 85000 долларів США або 429250
гривень, з подальшим оформленням
договору купівлі-продажу на ОСОБА_2
Також в договорі зазначено, що викуп
здійснюється на підставі надання
Одеською міською радою ПП «Людвик»
земельної ділянки під будівництво
згідно рішення Одеського виконавчого
комітету №326 від 12.07.2005 року і рішення
Одеської міської ради №4284-IV від 15.07.2005
року, договору оренди ділянки №ВСК-741867
від 14.01.2006 року і договору забудови №326
від 12.07.2005 року.

Також, із наданої через канцелярію суду
07.02.2014 року представником ПП «Людвік»
копії розписки від 27 квітня 2007 року
вбачається, що на підставі вказаного
договору ОСОБА_1 отримала від ПП
«Людвик» грошові кошти на придбання
квартири в сумі 429250 гривень (або 85000
долларів США) замість її частини
квартири АДРЕСА_2

В розписці також зазначено, що
позивачка передала покупцю оригінали
документів на 71/100 частин квартири
АДРЕСА_2, а саме: витяг про реєстрацію
права власності №9828719 від 13.02.2006 року,
технічний паспорт БТІ, договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 28
червня 1996 року; заочне рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 7.12.2005 року. Також вказано, що ОСОБА_1
зобов'язується звільнити і передати
квартиру покупцям до 25 травня 2007 року.
Розписка написана і грошові кошти
отримані позивачкою в присутності її
чоловіка ОСОБА_4 і ОСОБА_8

Факт сплати зазначених грошових коштів
позивачу за продаж 71/100 частин квартири
АДРЕСА_2 представником відповідача не
заперечувався та підтверджується
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

Судом встановлено, що 27 квітня 2014 року
позивачка отримала повний розрахунок
за 71/100 частин квартири АДРЕСА_2, а
відповідач отримала від позивача
оригінали документів на зазначену
частину квартири для підготування
нотаріального укладання угоди.

Із наданих через канцелярію суду 07.02.2014
року представником ПП «Людвік»
документів вбачається, що 27 квітня 2007
року ОСОБА_3 також уклала з ПП«Людвик»
договір, відповідно до якого ПП
«Людвік» викупає у ОСОБА_3 належну їй
частку квартири за 64000 долларів США.
Відповідно до копії розписки від 24
травня 2007 року ОСОБА_3 отримала кошти на
придбання квартири АДРЕСА_1, в сумі 308050
гривень (або 64000 долларів США) в порядку
відселення з квартири АДРЕСА_2

Відповідно до ст.362 Цивільного кодексу
України, у разі продажу частки у праві
спільної часткової власності
співвласник має переважне право перед
іншими особами на її купівлю за ціною,
оголошеною для продажу, та на інших
рівних умовах, крім випадку продажу з
публічних торгів.

24 травня 2007 року ОСОБА_3 в Шостої
одеської державної нотаріальної
конторі у нотаріуса Заботкіной Т.Ю.
уклала з ОСОБА_2 договір дарування 29/100
частин квартири АДРЕСА_2 що
підтверджується копією відповідного
договору в матеріалах справи.

Таким чином, на момент укладання
договору дарування між ОСОБА_1 і ОСОБА_2
01 червня 2007 року, остання вже була
власницею 29/100 частин спірної квартири,
і мала переважне право на придбання 71/100
частин, належних ОСОБА_1

В договорі від 27.04.2007 року визначені всі
істотні умови, які були необхідні для
сторін по придбанню та по відчуженню
71/100 частин квартири, належних ОСОБА_1,
оскільки визначені сторони, повна
вартість об'єкту в розмірі 429250,00 грн., що
еквівалентно 85000,00 доларів США, порядок
передання об'єкта, строк звільнення.

Проте, 01 червня 2007 року сторони у
нотаріуса, перед підписанням договору
купівлі-продажу, з метою зменшення
витрат, пов'язаних з укладенням
договору домовилися про укладення
договору дарування, замість договору
купівлі-продажу.

Сплата позивачу грошових коштів за
продаж квартири ОСОБА_2 підтверджує, що
її воля була спрямована на укладання
договору купівлі-продажу і на
придбання у власність 71/100 частини
спірного об'єкту нерухомості, а
розписка ОСОБА_1 підтверджує її волю на
продажу частини квартири та не
викликає у неї жодних сумнівів про
неправомірність зазначеної угоди.

Тобто даний договір укладений з метою
приховати договір купівлі-продажи
вказаної частини квартири, який ОСОБА_1
і ОСОБА_2 дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні безоплатно
майно у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Досліджені судом обставини укладення
зазначеного спірного договору на думку
суду дають підстави вважати його
удаваним.

Статтею 235 ЦК України визначено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховування іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» встановивши
під час розгляду справи, що правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин, суд на підставі статті 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Оспорюваний договір дарування
фактично містить ознаки договору
купівлі-продажу.

Таким чином суд приходить до висновку,
що спірний договір дарування 71/100
частин квартири АДРЕСА_2, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений
державним нотаріусом Заботкіною Т.Ю.
від 01.06.2007 року, є удаваним правочином,
бо сторони насправді уклали між собою
договір купівлі-продажу, відповідно до
якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила
71/100 частин квартири АДРЕСА_2, що не
суперечить законодавству України, а
договір дарування є правочином для
приховання іншого правочину - договору
купівлі-продажу, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України початок
перебігу строку позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Вирішуючи справу по суті суд враховує
той факт, що починаючи з моменту
укладання спірного договору 01 червня
2007 року (саме тоді позивач могла
довідатися про порушення свого права і
саме з цього моменту почався перебіг
строку, який закінчився у червні 2010
року) позивач могла б звернутись до
суду з даним позовом, чого зроблено не
було та не надано доказів поважності
причин пропуску такого строку.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ПП «Людвік»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору
дарування удаваним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя:
20.10.2014