Справа №577/3375/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кравченко В. О.Номер
провадження 22-ц/788/2148/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання
-

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу
Конотопського міжрайонного прокурора,
який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення
Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 05 листопада
2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
Об'єднання власників квартир "Дім",
ОСОБА_5, третя особа : Виконавчий
комітет Конотопської міської ради про
визнання права власності на квартиру,
визнання недійсними договору,
акту приймання - передачі квартири та
свідоцтва про право власності на
квартиру та за
зустрічним позовом Об'єднання
власників квартир "Дім" до ОСОБА_4, треті
особи : Виконавчий комітет
Конотопської міської ради, ОСОБА_5 про
визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2003 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом, в якому,
остаточно уточнивши вимоги, просила :
визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсними
договір №2043 від 08.10.1998 року по
врегулюванню відносин між ДП ПМК №7 ВАТ
«Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод
«Мотордеталь» по виконанню
договорів №15/120 від 11.05.1994 року, № 23/120
від 22.12.1994 року, № 70-12/160 від 22.10.1995 року в
частині передачі вищевказаної
квартири, акт приймання-передачі
квартири від 05.10.2001 року від ВАТ
«Конотопський завод «Мотордеталь» до
ОВК «Дім» та свідоцтво про право
власності на квартиру, видане 30.03.2006
року, на ім"я ОСОБА_5

Об"єднання власників квартир "Дім"
подало зустрічний позов про визнання
недійсним договору №61-120 від 03.08.1995
року, укладеного між ОСОБА_4 та
Конотопським ПМК-7.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 05 листопада
2014 року у задоволенні як первісного,
так і зустрічного позову було
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі
Конотопського міжрайонного прокурора,
який діє в інтересах ОСОБА_4, ставиться
питання про скасування рішення суду в
частині вирішення первісного позову,
та про ухвалення нового рішення про
задоволення вказаних вимог.

Прокурор посилається на
порушення норм матеріального права та
на невідповідність висновків суду
обставинам справи. Вказує, зокрема, що
суд першої інстанції не прийняв до
уваги правомірність переходу права
власності на квартиру до ОСОБА_4,
укладання договору на дольову участь у
будівництві квартири уповноваженими
особами, наявність у справі доказів
повної оплати позивачкою вартості
житлового приміщення. Окрім того,
зазначає, що по справі не доведено факт
повної сплати коштів відповідачкою
ОСОБА_5 за спірну квартиру

В інших частинах рішення
суду не оскаржується.

Заслухавши пояснення прокурора
Васяновича М.В., який підтримав доводи
апеляційної скарги, представника
позивачки за первісним позовом -
ОСОБА_6, яка зі скаргою
погодилася, відповідачки ОСОБА_5, яка
заперечує проти задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачкою
не було надано суду оригіналу договору
на дольову участь у будівництві
квартири, усі наявні в справі
примірники договору є незавіреними
копіями, що мають суттєві розбіжності.
Ці розбіжності стосуються істотних
умов договору : складу дольовиків,
порядку розрахунків, валюти
зобов»язання, строків виділення
квартири тощо. Суд зазначив, що факт
укладання договору, а також його
виконання, при викладених обставинах,
не може бути доводеним показами
свідків.

Окрім того, ОСОБА_4 не надала доказів
виконання нею зобовязань за договором
у повному обсязі, тобто належно
проведеного розрахунку за спірну
квартиру, що мало б наслідком перехід
права власності на житлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно з приписами статей 10 та 60 ЦПК
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення
або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд першої інстанції вірно
визначився з тим, що спірні
правовідносини врегульовані
положеннями ЦК УРСР 1963 року, а також
Закону України "Про власність".

Як зазначалося вище, справа
розглядалася судами неодноразово.

На виконання приписів ст.ст. 10 та
137 ЦПК України, а також обов»язкових
мотивів суду касаційної інстанції,
висловлених при скасуванні раніше
ухвалених судових рішень ( т. 7, а.с. 119-121
), судом було запропоновано сторонам
подати додаткові докази по справі, а
також допомогу у сприянні витребування
таких доказів у випадку коли є
складнощі в їх отриманні. Однак,
учасниками процессу, зокрема
апеллянтом, таких клопотань не
заявлялось, будь-яких нових доказів
надано не було, тому суд розглядав
справу на підставі наявних у ній
доказів.

У відповідності до ст. 44 ЦК УРСР,
письмові угоди між юридичними особами
та громадянами повинні укладатись у
письмовій формі, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
окремих видів угод, для яких інше
передбачено законодавством. Письмові
угоди повинні бути підписані особами,
які їх укладають.

В суді апеляційної інстанції прокурор
не зміг пояснити, який же договір на
фінансування будівництва іншої
квартири в дійсності укладався між
Конотопською ПМК-7 АТ «Сумбуд» та
ОСОБА_4

Як встановлено судом першої інстанції,
в матеріалах справи маються
незавірені копії декількох редакцій
договору від 03 серпня 1995 року за №61-120
про дольову участь у
будівництві спірної квартири,
сторонами якого є Конотопська ПМК-7 АТ
«Сумбуд» та ОСОБА_4 :

1. Копія договору, сторонами якого
є Конотопська ПМК-7 АТ «Сумбуд» та
ОСОБА_4, додана до первісної редакції
позову ( т. 1, а.с. 29 );

2. Копія договору, сторонами якого
є Конотопська ПМК-7 АТ «Сумбуд» та
ОСОБА_4 ( т. 2, а.с. 59 );

3. Копія договору, сторонами якого
є Конотопська ПМК-7 АТ «Сумбуд», ОСОБА_4
та ОСОБА_7 ( т. 2, а.с. 178 ).

Оригінал вказаного договору або його
належним чином завірена копія
позивачкою ОСОБА_4 суду надані не були.

Ці копії договору мають суттєві
розбіжності, зокрема й ті, які
стосуються істотних умов договору щодо
квартири АДРЕСА_1 ( складу
дольовиків, порядку розрахунку, валюти
зобов»язання, строків виділення
квартири тощо ).

У п. 2.3 першого варіанту договору
зазначено, що ОСОБА_4 повинна проводити
оплату у гривні, в той час, як дана
валюта була введена в обіг більше ніж
через рік - з 02.09.1996 року. Вартість
квартири була сторонами визначена як
еквівалент 6500 доларів США, оплата
повинна бути здійснена на рахунок ПМК-7.

Саме цей варіант договору був наданий
позивачкою при зверненні до суду у
2003 році та на умовах саме цього
договору обґрунтовувала свої вимоги
ОСОБА_4 ( т. 1, а.с. 7-9, 19-20 ).

У п. 2.3 другого варіанту договору
зазначено, що ОСОБА_4 повинна проводити
оплату у карбованцях.

В обох цих примірниках підписи як з
однієї, так і з другої сторони
різняться.

У третьому варіанті договору, до
дольовиків долучена також і ОСОБА_7, а
вартість квартири визначена у 906 600 000
карбованців. Ця копія була направлена
до суду представником позивачки значно
пізніше - у квітні 2004 року, вже при
повторному розгляді цивільної справи в
суді першої інстанції ( т. 2, а.с. 181 ).

Сума за договором у 906 600 000 карбованців
суперечить як особистим поясненням
позивача, так і наявним у справі
письмовим доказам.

Окрім того, в матеріалах справи маються
також копія договору, сторонами якого є
Конотопська ПМК-7 АТ «Сумбуд», ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, однак сам предмет договору,
тобто конкретне житлове приміщення не
зазначений взагалі ( т. 1, а.с. 69 ), а також
копія договору між цими ж трьома
особами на фінансування будівництва
іншої квартири даного будинку - під
номером 77 ( т. 2, а.с. 58 ).

У всіх варіантах тристоронніх
договорів чітко не зазначено, хто
конкретно ( ОСОБА_4 або
ОСОБА_7 ) буде набувачем житлового
приміщення, в яких частинах цими
особами будуть вноситися кошти тощо.

До речі, разом із третім варіантом
договору, представник позивачки надала
до справи також і копію акту
прийому-передачі квартири ( т. 2, а.с. 179 ),
з якого вбачається, що спірне житлове
приміщення передається не ОСОБА_4, а
ОСОБА_7

В матеріалах справи маються дві
нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_4, в
яких вона просить внесені нею кошти в
сумі 764 400 000 крб. та 142 200 000 крб. на
будівництво спірної квартири
перевести на ім»я ОСОБА_7 ( т. 2, а.с. 69, 100 ).

Не відповідають дійсності доводи
апеляційної скарги прокурора в тій
частині, що, начебто, в судове засідання
21.01.2004 року до суду представником ПМК-7
було надано оригінал договору від 03
серпня 1995 року за №61-120. Головуючий (
суддя Аршук Т.М. ), як стверджує
прокурор, виготовила ксерокопію
договору, долучивши його до справи, та
повернула оригінал. Проте, із
протоколу судового засідання ( т. 2, а.с.
78-79 ) вбачається, що для огляду було
надано лише ксерокопію договору,
встановити її зміст можливим на даний
час не уявляється. Копія до справи
судом не долучалася взагалі.

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що
договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Виходячи з положень статей 64 та 138 ЦПК
України, письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Оригінали письмових доказів до
набрання судовим рішенням законної
сили повертаються судом за клопотанням
осіб, які їх подали, якщо це можливо без
шкоди для розгляду справи. У справі
залишається засвідчена суддею копія
письмового доказу.

Статтею 46 ЦК УРСР передбачено, що
недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків.

Від дати укладання договору пройшов
проміжок часу понад 19 років, позивачкою
ОСОБА_4 не доведено, що будь-яка з
редакцій копії договору має перевагу
над іншими. Відповідно, на даний час,
неможливо визначитися з питанням про
повноваження представників на
підписання договору про будівництво
квартири, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 особисто договір
не підписувала.

З цих питань колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції.

Показання колишнього начальника
ПМК-7 ОСОБА_8, дані в порядку
кримінального судочинства та
викладені в постанові Конотопського
міськрайонного суду Сумської
області від 14.04.2009 року, якою його
звільнено від кримінальної
відповідальності, про те, що він надав
вказівку ОСОБА_9 на підписання договору
з позивачкою, не свідчать про
укладання цивільно-правового договору,
який обов»язковий до виконання, як
передбачено ст.ст. 161-162 ЦК УРСР, а також
не є беззаперечним доказам виконання
ОСОБА_4 умов договору.

Окрім того, колегія суддів не може
погодитися з доводами прокурора в
апеляційній скарзі про те, що
правомірність переходу права
власності на спірну квартиру знайшла
своє підтвердження при розгляді
кримінальної справи стосовно ОСОБА_8
Зокрема, у відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК
України, лише вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили, є
обов'язковим для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок, та лише у питаннях, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Слід звернути увагу на те, що
ОСОБА_8 притягувався до кримінальної
відповідальності не за вчинення ним
корисного злочину або за підробку
документів, а за передачу спірної
квартири за договором до Конотопського
заводу « Мотордеталь «, що було органом
досудового слідства кваліфіковано як
службова недбалість ( ч. 2 ст. 367
КК України ).

Є усі підстави стверджувати про
те, що слідством по зазначеній
кримінальній справі не було усунуто
протиріччя в частині встановлення
конкретного змісту укладеного між
ОСОБА_4 та ПМК-7 договору.

Непереконливими є і висновки органу
досудового слідства стосовно того,
що спірна квартира, начебто,
вже з 1996 року належала ОСОБА_4 Доречі, з
цього приводу, в постанові суду ( т. 5,
а.с. 11 ) відсутнє посилання на будь-які
докази.

Вимогу про визнання права власності на
спірну квартиру ОСОБА_4 пов»язує з
фактом належного та повного виконання
нею своїх зобов»язань за договором від
03 серпня 1995 року про дольову участь у
будівництві квартири. Проте дану
обставину позивачка не довела.
Позивачкою не було доведено та
відсутні підстави вважати, що між
ОСОБА_4 та Конотопською ПМК-7 АТ
«Сумбуд» була досягнута домовленість
про сплату за спірну квартиру суми,
меншої, ніж еквівалент 6500 доларів США.

У матеріалах справи є в кількох
примірниках лише копії приходних
касових ордерів ( на суму 764 400 000 крб. та
142 200 000 крб. відповідно ), згідно з якими
кошти, внесені за квартиру, проте без
зазначення її адреси та без вказівки на
конкретний договір. Сторони згодні з
тим, що дана сума є еквівалентною 5100
доларів США, що не дає підстав для
висновку про сплату ОСОБА_4 повної
вартості спірної квартири.

Як зазначалося вище, у позивачки
відсутні платіжні документи в
оригіналах.

Про те, що ОСОБА_4 не сплатила ПМК-7 кошти
за житлове приміщення в сумі,
еквівалентній 6500 доларів США, свідчать
наступні докази : копії кількох
редакцій договорів ( т. 1, а.с. 29, т. 2, а.с.
59 ), лист прокуратури м. Конотоп ( т. 1, а.с.
15 ), довідка ПМК-7 ( т. 1, а.с. 17 ), лист
ліквідатора ПМК-7 ( т. 1, а.с. 82 ),
показання допитаного в суді першої
інстанції у якості свідка ОСОБА_8 ( т. 1,
а.с. 138-142 ), постанова суду про
звільнення вказаної особи від
кримінальної відповідальності ( т. 7,
а.с. 24 ), вищезгадані заяви ОСОБА_4 про
переведення внесених нею коштів в сумі
764 400 000 крб. та 142 200 000 крб. на будівництво
спірної квартири на ОСОБА_7 ( т. 2, а.с. 69,
100 ), довідка ПМК-7 ( т. 2, а.с. 62 ), а також
позовні заяви ОСОБА_4, її усні та
письмові пояснення в суді ( т. 1, а.с. 79
тощо ).

З огляду на наведене, не можна
погодитися і з твердженнями сторони
позивача за первісним позовом в тій
частині, що ОСОБА_4 мала сплатити ПМК-7
кошти в сумі, еквівалентній лише 5100
доларів США, а решта суми ( 1400 доларів
США ) була покрита у зв»язку з
ремонтними роботами, що виконала
особисто позивачка. Така умови
договору у належний спосіб,
беззаперечними письмовими доказами не
доведені.

У відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вищенаведене свідчить, що підстав для
визнання за позивачкою права
власності на спірну квартиру у суду не
було. Решта позовних вимог ОСОБА_4 є
похідними, їх вирішення залежить від
доведеності виконання позивачкою умов
договору, правомірності набуття нею
права власності на квартиру.

Зокрема, не порушено права та
інтереси позивачки фактом укладання
договору №2043 від 08.10.1998 року по
врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7
ВАТ «Сумбуд» і ВАТ
«Конотопський завод «Мотордеталь»;
прийманням-передачею спірної від ВАТ
«Конотопський завод «Мотор-деталь» до
ОВК «Дім»; видачею свідоцтва про право
власності на спірну квартиру ОСОБА_5

Суд встановив, що за рішенням загальних
зборів ОВК «Дім» від 30.07.2004 року, якому
передувало укладення договору 09.10.2002
року між ОВК «Дім» та ОСОБА_5 на дольову
участь у будівництві спірної квартири,
вона розподілена саме відповідачці.
Рішенням виконкому Конотопської
міської ради №394 від 29.10.2004 року право
власності на цю квартиру визнано за
ОСОБА_5, якій було видане відповідне
свідоцтво. Як ОВК «Дім», так і ОСОБА_5 не
вказували на неналежне виконання умов
укладеного між ними договору.

Отже, обставини повної сплати ОСОБА_5
коштів за квартиру, не впливають на
вирішення вимог ОСОБА_4

З огляду на наведене вище, колегією
суддів не виявлено неправильного
застосування норм матеріального права
чи порушення норм процесуального
права, які могли б бути підставою для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції, тому апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Конотопського
міжрайонного прокурора в інтересах
ОСОБА_4 на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 05 листопада 2014 року відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 05 листопада
2014 року в даній справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -