Справа № 752/5081/14-ц
Провадження по справі № 2/752/3156/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі:

Головуючого судді
Антонової Н.В.,

при секретарях Ляліній
А.О., Сімаченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будова-Центр-1", третя особа
Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Цукровик"
про визнання договору недійсним;

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1",
третя особа Сільськогосподарське
товариством з обмеженою
відповідальністю "Цукровик" про
визнання договору дійсним,-

в с т а н о в и в :

10.04.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася
до Голосіївського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1", третя
особа Сільськогосподарське товариство
з обмеженою відповідальністю
"Цукровик" про визнання договору
недійсним.

В обґрунтування вимог зазначила, що
23.12.2003 року, з її відома та за її згоди,
між відповідачем ОСОБА_3, який є її
чоловіком, та відповідачем ТОВ
"Будова-Центр-1" було укладено
Інвестиційний договір №10, відповідно
до мов якого подружжя інвестувало в
будівництво вбудованих приміщень у
житловому будинку за адресою м. Київ,
АДРЕСА_2.

Інвестиційні платежі, на виконання
умов договору, вносилися за рахунок
сімейних заощаджень ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а
також, частково, за рахунок залучення
кредитних коштів.

31.12.2008 року будинок за адресою м. Київ,
АДРЕСА_2, було введено в експлуатацію, а
13.09.2011 року ОСОБА_3 отримав Свідоцтво
про право власності на нежилі
приміщення з №1 по №29 (група приміщень
№197), загальною площею 375,5 кв.м., за
адресою м. Київ, АДРЕСА_2 (літера В).

22.09.2011 року, з відома позивача та за її
згоди, між відповідачем ОСОБА_3 та
третьою особою Сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Цукровик" було
укладено Договір купівлі-продажу
вищевказаних приміщень.

Позивач зазначає, що в березні 2014 року
вона дізналася про існування Договору
про відступлення права вимоги від
23.12.2008 року за Інвестиційним договором
№10, який було укладено між ОСОБА_3 та
громадянкою ОСОБА_2, з якою позивач не
знайома.

Вказує, що даний договір нею не
погоджувався, згоди на його укладення
ОСОБА_1 не надавала, про його існування
позивачу не було відомо до 2014 року.

З огляду на вищевказане, посилаючись на
відповідні положення Сімейного
кодексу України, оскільки договір від
23.12.2008 року було укладено чоловіком без
її згоди, як іншого з подружжя, просила
вказаний договір визнати недійсним.

Не погоджуючись з вимогами первісного
позову, 29.09.2014 року ОСОБА_2 подала до
Голосіївського районного суду м. Києва
зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1",
третя особа Сільськогосподарське
товариством з обмеженою
відповідальністю "Цукровик" про
визнання договору дійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог вказала, що 23.12.2008 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 було укладено Договір по
відступлення права вимоги за
Інвестиційним договором №10.

Вказаний договір передбачає також
зобов'язання ОСОБА_3 гарантувати
відсутність будь-яких претензій та
прав будь-яких осіб на майнове право -
право вимоги, відчуження якого
відбувалося за договором.

Також позивач посилалася на положення
ст. 65 СК України, відповідно до якої, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Таким чином, вважає,
що при укладенні Договору від 23.12.2008
року ОСОБА_3 діяв також і від імені
ОСОБА_1.

Враховуючи наявність договору від
23.12.2008 року, позивач за зустрічним
позов вважає незаконною реєстрацію за
ОСОБА_3 права власності на нежилі
приміщення з №1 по №29 (група приміщень
№197), загальною площею 375,5 кв.м., за
адресою м. Київ, АДРЕСА_2 (літера В).

Крім того, зазначає, що вказана
реєстрація не повинна була відбутися
також з огляду на те, що необхідні для
її проведення оригінали документів
були передані ОСОБА_2 при укладенні
Договору від 23.12.2008 року. Таким чином,
реєстрація була проведена без надання
необхідних право встановлюючи
документів.

На підставі вказаного, посилаючись на
те, що при укладенні Договору було
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов, враховуючи, що договір було
виконано в момент укладення, просила
суд визнати Договір про відступлення
права вимоги від 23.12.2008 року дійсним.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити. Зазначив, що майнові
права на нежитлові приміщення є цінним
майном, таким чином, договір, який
стосується вказаного майна, виходить
за межі дрібного побутового та вимагає
згоди іншого з подружжя на його
укладення. Наголошував, що згоду на
укладення договору необхідно надавати
в письмовій формі. Крім того, посилався
на те, що відповідач ОСОБА_2 достовірно
знала про перебування ОСОБА_4 в шлюбі,
оскільки відповідна помітка наявна в
його паспорті, посилання на який
міститься в Договорі про відступлення
права вимоги. В задоволенні
зустрічного позову просив відмовити,
оскільки обставини, на які посилаються
позивач за первісним позовом,
виключають можливість задоволення
зустрічного. Крім того, вказував, що
визнання договору дійсним, як спосіб
захисту, використовується у випадку
ухилення сторін від нотаріального
посвідчення договору.

Представник відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним,
ОСОБА_2, в судовому засіданні проти
первісного позову заперечувала.
Вказала, що Договір про відступлення
права вимоги відповідає всім вимогам
цивільного законодавства, був
виконаний в момент укладення, крім
того, в самому договорі наявні
посилання на відсутність на предмет
договору будь-яких прав у третіх осіб.
Також, посилалася на те, що згідно
положень ст. 65 СК України, при укладенні
договору одним з подружжя, вважається,
що він діє за згодою іншого з подружжя,
тобто ОСОБА_3 діяв від імені ОСОБА_1.
Вказала, що позивач за первісним
позовом не надавала письмової згоди на
укладення Інвестиційного договору,
однак, вказаний договір було укладено
за її згоди. Також вказала, що з наданих
платіжних доручень про сплату
інвестиційних платежів не вбачається,
що виплати здійснювалися за рахунок
спільних коштів подружжя, оскільки як
платника зазначено ОСОБА_3. Додатково
посилалася на те, що вважає реєстрацію
за ОСОБА_4 права власності на нежилі
приміщення незаконною, такою, що
здійснена без достатнього обсягу прав
на вчинення вказаних дій. Вказувала про
пропуск позивачем строків звернення до
суду з заявленими вимогами. Стосовно
зустрічного позову, зазначила, що
договір про відступлення права вимоги
був укладений у відповідності до вимог
чинного законодавства, всі
зобов'язання за договором були
виконані сторонами в момент
підписання.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні зазначив, що його
довіритель не заперечує факт
неповідомлення дружини про укладення
Договору про відступлення права
вимоги, таким чином, первісні позовні
вимоги визнав, проти задоволення
зустрічного позову заперечував. З
приводу обставин справи пояснив, що
ОСОБА_5 було укладено Договір з ОСОБА_2,
про який він не повідомив дружину,
оскільки стосунки між ними зіпсувалися
та на той час вони проживали окремо.
Після примирення з дружиною його
довіритель не розповів останній про
наявність договору, побоюючись
конфлікту. Крім того, усна домовленість
з ОСОБА_2 передбачала, що наявні між
ними правовідносини є позиковими за
своєю природою.

Представник відповідача ТОВ
"Будова-Центр-1" надав суду заяву про
розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи СТОВ
"Цукровик" в судовому засіданні вважала
первісний позов таким, що підлягає
задоволенню, зустрічний вважала таким,
що задоволенню не підлягає. Вказала, що
позивачем за зустрічним позову обрано
неналежний спосіб захисту, оскільки
визнання договору дійсним передбачено
у випадку ухилення сторін від
нотаріального посвідчення договору.
Також зазначала про попуск ОСОБА_2
строків позовної давності при подання
зустрічного позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що первісний позов
підлягає задоволенню, зустрічний позов
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Судом достовірно встановлено, що
сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 24.02.1995 року
зареєстрували шлюб, що підтверджується
Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія
НОМЕР_4.

23.12.2003 року між ОСОБА_3 та Кооперативом
"Будова-Центр-1", правонаступником якого
є Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1", було
укладено Інвестиційний договір №10,
щодо здійснення інвестування в
будівництво, а саме вбудовані
приміщення загальною площею 775,00 м.кв.,
що розташовані в житловому будинку за
адресою м. Київ, АДРЕСА_2.

Вказаний Договір було укладено з
відома та за згоди дружини ОСОБА_3 -
ОСОБА_1, оскільки остання підтверджує в
своїй позовній заяві, що про укладення
такого договору їй було відомо.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
інвестиційну діяльність»
інвестиційною діяльністю є
сукупність практичних дій громадян,
юридичних осіб і держави щодо
реалізації інвестицій. Інвестиційна
діяльність також здійснюється на
основі інвестування, здійснюваного
громадянами. Інвестиційна діяльність
забезпечується шляхом реалізації
інвестиційних проектів і проведення
операцій з корпоративними правами та
іншими видами майнових та
інтелектуальних цінностей. До
інвестиційного проекту може
включатися проект будівництва,
розроблений відповідно до
законодавства.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» об'єктами
інвестиційної діяльності можуть бути
будь-яке майно, в тому числі основні
фонди і оборотні кошти в усіх галузях
економіки, цінні папери (крім
векселів), цільові грошові вклади,
науково-технічна продукція,
інтелектуальні цінності, інші об'єкти
власності, а також майнові права.

Відповідно до ст. 190 ЦК України, майном
як особливим об'єктом вважаються
окрема річ, сукупність речей, а також
майнові права та обов'язки. Майнові
права є неспоживною річчю. Майнові
права визнаються речовими правами.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, вбачається, що майнові
права за Інвестиційним договором №10
належали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності, оскільки
Договір було укладено під час шлюбу та
за погодженням обох з подружжя.

Суд не приймає до уваги посилання
сторони відповідача за первісним
позовом ОСОБА_2 на те, що майнові права
за Договором не можуть належати обом з
подружжя, оскільки інвестиційні внески
здійснювалися виключно ОСОБА_3, з
наступних підстав.

Як вбачається з долучених до
матеріалів справи квитанцій про сплату
грошових коштів з відміткою:
«Призначення платежу: інвестування
вбудованих приміщень згідно договору
№10 від 23.12.2003 року», платником коштів є
ОСОБА_3.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 61 СК
України, об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Доказів того, що грошові кошти, які
вносилися ОСОБА_3, є особистою
приватною власністю чоловіка, в
розумінні ст. 57 СК України, суду не
надано.

Типові зразки касових документів, на
підставі яких здійснюються приймання
і видача готівки з операційної
каси, визначені Інструкцією про
ведення касових операцій банками в
Україні, що затверджена Постановою
Правління Національного Банку України
3174 від 01.06.2011 року.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції, касові
документи мають містити такі
обов'язкові реквізити: найменування
банку, який здійснює касову операцію,
дату здійснення операції, зазначення
платника та отримувача, суму касової
операції, призначення платежу,
підписи платника або отримувача та
працівників банку, уповноважених
здійснювати касову операцію.

Таким чином, зазначення в квитанціях
прізвища, ім'я та по-батькові «ОСОБА_3»,
свідчить лише про те, що вказана особа
вносила до банківської установи
грошові кошти особисто, тобто
виступала як платник, водночас, жодним
чином не підтверджує його приватне
право власності на такі кошти.

13.09.2011 року ОСОБА_3 отримано Свідоцтво
про право приватної власності на
нежилі приміщення з №1 по №29, загальною
площею 375,5 кв.м., що розташовані за
адресою м. Київ, АДРЕСА_2

22.09.2001 року між ОСОБА_3 та
Сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Цукровик"
було укладено та посвідчено
нотаріально Договір купівлі - продажу
вбудованих приміщень за №1-29,
загальною площею 375,50 м.кв., що
розташовані в житловому будинку за
адресою м. Київ, АДРЕСА_2

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 06.07.2011
року, яка посвідчена приватним
нотаріусом Ялтинського міського
нотаріального округу Автономної
Республіки Крим та зареєстрована в
реєстрі за №1999, остання надавала згоду
своєму чоловіку на відчуження
належного їм нерухомого майна, що
розташоване за адресою м. Київ, АДРЕСА_2

Судом також встановлено, що 23.12.2008 року
між ОСОБА_3 Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1" та
ОСОБА_2 було укладено Договір про
відступлення права вимоги за
Інвестиційним договором №10 від 23.12.2003
року.

Особа ОСОБА_3 під час укладення
договору була встановлена за паспортом
громадянина України, на що міститься
посилання в договорі. Водночас, в
паспорті ОСОБА_4 проставлена відмітка
про укладення шлюбу, таким чином,
вказане дозволяє встановити, що
останній перебуває в шлюбних
відносинах.

Разом з тим, ОСОБА_1, як особа, якій на
праві спільної власності подружжя
також належали майнові права за
Інвестиційним договором №10 від 23.12.2003
року, наполягає, що про укладення
вказаного договору не була обізнана.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України,
дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість.

Згідно ч.3 ст. 65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна, згода другого з
подружжя має бути подана письмово.

Враховуючи суть Договору про
відступлення права вимоги за
Інвестиційним договором, беручи до
уваги вартість об'єкту інвестування,
суд приходить до висновку, що Договір
від 23.12.2008 року є таким, що укладений
стосовно цінного майна, відтак,
потребує письмової згоди ОСОБА_1 на
його укладення.

Одночасно, суд не приймає до уваги
посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що
при укладенні Інвестиційного договору
№10 ОСОБА_1 не надавала письмової згоди,
відповідно не потрібна така згода і при
укладенні Договору на відступлення
права вимоги, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 65 СК України
передбачено право дружина або чоловіка
на звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим без її чи його
згоди. Таким чином, у випадку, коли
укладення договору не суперечить
правам та інтересам другого з подружжя,
та останній не вважає за потрібне
скористатись своїм правом на звернення
до суду, договір є дійсним, оскільки
жодна особа не заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом.

Таким чином, такі посилання
відповідача вимог позовної заяви про
визнання договору недійсним не
спростовують.

Також не приймаються до уваги
посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що
наявність у неї оригіналів
Інвестиційного договору №10 та
Додаткових угод до нього, а також
квитанцій про сплату інвестиційних
внесків, свідчать про обізнаність
ОСОБА_1 з наявністю Договору про
відступлення права вимоги, оскільки в
запереченнях та зустрічній позовній
заяві прямо зазначено, що вказані
документи передані ОСОБА_4, який, в свою
чергу, зазначає, що не повідомляв про
вчинення даних дій ОСОБА_1.

За вказаних обставин суд критично
оцінює також посилання відповідача
ОСОБА_2 на те, що позивачем пропущено
строк звернення до суду, оскільки, під
час судового розгляду не встановлено,
що позивач була обізнана з договором
від 23.12.2003 року в момент його укладення,
відтак підстави обраховувати строк
перебігу позовної давності з 24.12.2003
року, як про те зазначив відповідач,
відсутні.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Враховуючи все викладене, оскільки
стороною позивача за зустрічним
позовом доведено, що договір від 23.12.2008
року було укладено без згоди ОСОБА_1, що
є підставою для визнання договору
недійсним з підстав, визначених СК
України, суд приходить до висновку, що
первісні позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову суд керувався наступним.

Згідно ст. 123 ЦПК України, зустрічний
позов приймається до спільного
розгляду з первісним позовом, якщо
обидва позови взаємопов'язані і
спільний їх розгляд є доцільним,
зокрема, коли вони виникають з одних
правовідносин, або коли вимоги за
позовами можуть зараховуватися, або
коли задоволення зустрічного позову
може виключити повністю або частково
задоволення первісного позову.

Як вбачається зі змісту первісної та
зустрічної позовної заяви, задоволення
первісного позову виключає повністю
задоволення зустрічного та навпаки.

Таким чином, оскільки під час судового
розгляду суд дійшов висновку про
необхідність задоволення первісного
позову про визнання договору від 23.12.2008
року недійсним, можливість задоволення
зустрічного щодо визнання вказаного
договору дійсним за тих же юридично
значимих обставин виключається.

Крім того, суд вважає за доцільне
зазначити, що, відповідно до п. 13
Постанови Пленуму Верхового суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» договір може
бути визнано дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220 ЦК.
Вимоги щодо визнання договорів
дійсними, в тому числі заявлені в
зустрічному позові у справах про
визнання договорів недійсними, не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів.
Такі позови не підлягають задоволенню.

Як вбачається з положень ЦК України, ст.
218 та ст. 220 стосуються недодержання
вимог щодо письмової форми правочину
та вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору, разом з тим,
Договір від 23.12.2003 року укладений в
письмовій формі та не вимагає
нотаріального посвідчення, відтак
відповідає вимогам ст. 218 та не підпадає
під дію ст. 220.

Таким чином, позивачем за зустрічним
позовом обрано неналежний спосіб
захисту свого права, що також виключає
можливість задоволення заявлених
вимог.

Стосовно заяви третьої особи
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Цукровик"
про пропуск стороною позивача за
зустрічним позовом строків позовної
давності, суд не надає викладеним в ній
обставинам оцінки з наступних підстав.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України,
сторонами у цивільному процесі є
позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Водночас, в розумінні ст. 30 ЦПК України,
Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Цукровик"
не є стороною у справі, таким чином, не
може звертатися до суду з вказаною
заявою.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідачів за первісним позов на
користь ОСОБА_1 підлягає стягненню
сплачена сума судового збору в рівних
часках з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 31,190, 218, 220, 215 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 65
СК України, ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про
інвестиційну діяльність», ст. ст. ст.ст.
10, 11, 60, 61, 88, 208, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1", третя
особа Сільськогосподарське товариство
з обмеженою відповідальністю
"Цукровик" про визнання договору
недійсним - задовольнити.

Визнати Договір про відступлення права
вимоги від 23 грудня 2008 року, укладений
між ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Будова-Центр-1" - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 (і.п.н. НОМЕР_1,
проживає за адресою АДРЕСА_3), ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2, і.п.н. НОМЕР_2,
зареєстрований за адресою АДРЕСА_4),
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будова-Центр-1" (, місцезнаходження м. Київ,
вул. Райдужна, 21, кв. 22) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_4, і.п.н НОМЕР_3,
зареєстрована за адресою АДРЕСА_4) в
рівних частках суму сплаченого
судового збору в розмірі 243,60 грн., а
саме по 81 (вісімдесят одній) гривні 20
коп.. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будова-Центр-1", третя особа
Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Цукровик"
про визнання договору дійсним -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а сторонами, які не
були присутні при проголошенні рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії до Апеляційного
суду м. Києва через Голосіївський
районний суд м. Києва.

Суддя:
Антонова Н.В.