Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Дніпровський
районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді
Бірси О.В.

при секретарі
Куса Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві заяву
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві ОСОБА_1 про
роз'яснення рішення суду та
встановлення способу та порядку
його виконання по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, -

в с т а н о в и в :

До Дніпровського
районного суду м. Києва надійшла
заява державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві ОСОБА_1 про
роз'яснення рішення суду та
встановлення способу та порядку
його виконання по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, відповідно до якого з
відповідача стягнуто на користь
позивача суму заборгованості у
розмірі 72021 гривня. В обґрунтування
зазначеної заяви державний
виконавець посилається на те, що
судове рішення від 13 січня 2011 року
на даний час не виконано, під час його
примусового виконання виявлено
наявність у божника ОСОБА_3
нерухомого майна, на яке може бути
звернуто стягнення, а саме 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1. Разом з тим, в
зазначеній квартирі крім
співвласника-боржника ОСОБА_3
зареєстрована неповнолітня дитина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який має право
користування зазначеним нерухомим
майном. Тому державний виконавець
просить роз'яснити рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
щодо подальшої примусової реалізації
майна, а саме 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, що належить боржнику та в якій
зареєстрована неповнолітня дитина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У судове засідання особи, які брали
участь у справі та державний
виконавець, не з'явилися, однак суд
виходячи з положень ч. 3 ст. 221 ЦПК
України, вважає за можливе розглянути
заяву заявника у їх відсутність.

Тож, суд, дослідивши письмові доводи
заявника та безпосередньо самі
матеріали цивільної справи, приходить
до наступного.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 13.01.2011 року з
ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2
суму заборгованості у розмірі 72 021
гривні.

У подальшому судове рішення було
звернуто, у відповідності до положень
ЦПК України та Закону України «Про
виконавче провадження» (далі -Закону),
до примусового виконання.

Як убачається з заяви заявника,
необхідність у роз'ясненні рішення
суду на стадії його виконання,
встановлення способу і порядку виникли
у зв'язку з тим, що, станом на 20.03.2014 року
судове рішення боржником не виконано в
добровільному порядку, а при його
примусовому виконанні виникли
складності в частині примусової
реалізації майна, а саме 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, оскільки в квартирі
зареєстрована малолітня дитина.

Тож, суд аналізуючи вимоги заявника в
частині встановлення способу і порядку
виконання судового рішення місцевого
суду, виходить з наступного.

Згідно ст. 33 Закону України «Про
виконавче провадження», за наявності
обставин, що утруднюють виконання
рішення, за заявою державного
виконавця або за заявою сторони суд,
який видав виконавчий документ, вправі
змінити чи встановити спосіб і порядок
виконання рішення в судовому засіданні
з викликом сторін.

Відповідно ст. 373 ЦПК України, за
наявності обставин, що утруднюють
виконання рішення (хвороба боржника
або членів його сім'ї, відсутність
присудженого майна в натурі, стихійне
лихо тощо), за заявою державного
виконавця або за заявою сторони суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає питання
про відстрочку або розстрочку
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання рішення в
судовому засіданні з викликом сторін і
у виняткових випадках може відстрочити
або розстрочити виконання, змінити чи
встановити спосіб і порядок виконання
рішення.

ППВС України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», пунктом 10
роз'яснено, що при вирішенні заяв
державного виконавця чи сторони про
відстрочку або розстрочку виконання
рішення, встановлення або зміну
способу й порядку його виконання суду
потрібно мати на увазі, що відповідно
до ст. 351 ЦПК України їх задоволення
можливе лише у виняткових випадках, які
ускладнюють або виключають виконання
рішення (хвороба боржника або членів
його сім'ї, відсутність у нього майна,
яке за рішенням суду має бути передане
стягувачу, стихійне лихо, інші
надзвичайні події).

Згідно частини 2 ст.52 Закону України
«Про виконавче провадження», стягнення
за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі на рахунках
і вкладах боржника у банках та інших
фінансових установах, на рахунки в
цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

Відповідно до ч. 1 ст.63 Закону України
«Про виконавче провадження», звернення
стягнення на будинок, квартиру,
земельну ділянку, інше нерухоме майно
фізичної особи проводиться у разі
відсутності в боржника достатніх
коштів чи рухомого майна. При цьому в
першу чергу звертається стягнення на
окрему від будинку земельну ділянку,
інше приміщення, що належить боржнику.
В останню чергу звертається стягнення
на житловий будинок чи квартиру, в
якому фактично проживає боржник.

ППВС України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», пунктом 15
роз'яснено, що стягнення на нерухоме
майно (будинок, квартиру, приміщення,
земельну ділянку) звертається за
відсутності у боржника достатніх
коштів чи рухомого майна з додержанням
правил ст.62 Закону України «Про
виконавче провадження».

Так, ухвалою суду від 26.06.2014 року було
відмовлено у задоволенні заяви
Головного державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві Макаренка Сергія
Володимировича, зацікавлена особа
Служба у справах дітей Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації про роз'яснення
рішення суду та встановлення
способу та порядку його виконання по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Дане судове рішення набрало законної
сили та на даний час є чинним.

При цьому з ухвали суду від 26.06.2014 року
слідує, що судом було встановлено, що
відповідно до фотокопії технічного
паспорту на легковий автомобіль
НОМЕР_1, власником останнього являється
с ОСОБА_3.

Вказаний доказ свідчить про наявність
у ОСОБА_3 іншого майна, окрім нерухомого
майна (квартири), на яке може бути
звернуто стягнення, не порушуючи, при
цьому, прав малолітньої дитини
користування житлом, на даному етапі, а
тому суд приходить до переконливих
висновків, що державним виконавцем до
подання не надано належних і
допустимих доказів про те, що у
боржника відсутне інше нерухоме майно,
на яке, відповідно до Закону України
«Про виконавче провадження» стягнення
звертається в першу чергу і що є
підстави та доцільність для звернення
стягнення на житло, в якому проживає
боржник, а також інші особи, в тому
числі неповнолітня дитина.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що подання в даній частині не підлягає
задоволенню, оскільки подане до суду
передчасно, у зв'язку з тим, що
державним виконавцем не надано доказів
про відсутність у боржника іншого
майна, на яке може бути звернено
стягнення згідно діючого
законодавства і про те, що об'єктивно
вичерпані усі можливості задовольнити
вимоги кредитора іншим шляхом і
настала черга для звернення стягнення
на нерухоме майно боржника, яке складає
його житло.

В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець, здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в
порядку, встановленому виконавчим
документом і цим Законом, а тому
питання способу та порядку виконання
рішення на стадії виконавчого
провадження має бути вирішено
державним виконавцем у відповідності
до Закону України "Про виконавче
провадження" та у межах своїх
повноважень, а не судом у межах ст. 221
ЦПК України.

Крім того, суд надаючи оцінку вимогам
заявника в частині роз'яснення
судового рішення місцевого суду,
виходить з наступного.

Згідно ст. 14 ЦПК України, судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

Виконання судового рішення, відповідно
до змісту рішення
Конституційного Суду України № 5-рп/2013
від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013,
є невід'ємною складовою права
кожного на судовий захист і охоплює,
зокрема, законодавчо визначений
комплекс дій, спрямованих на захист і
відновлення порушених прав, свобод,
законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави;
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 20 липня 2004 року по справі
«Шмалько проти України» вказав, що
право на виконання судового рішення є
складовою права на судовий захист,
передбаченого статтею 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, для цілей якої виконання
рішення, ухваленого будь-яким судом,
має розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 221 ЦПК
України, якщо рішення суду є
незрозумілим для осіб, які брали участь
у справі, або для державного виконавця,
суд за їхньою заявою постановляє
ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення,
не змінюючи при цьому його змісту.

Статтею 34 Закону України "Про
виконавче провадження" регламентовано,
що у разі якщо викладена у виконавчому
документі резолютивна частина рішення
є незрозумілою, державний виконавець
або сторони виконавчого провадження
мають право звернутися до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про роз'яснення відповідного рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України,
рішення суду складається з
мотивувальної частини із зазначенням:
встановлених судом обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин; мотивів, з яких суд
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався, а також резолютивної
частини, в якій повинно бути зазначено:
висновок суду про задоволення позову
або відмову в позові повністю чи
частково; висновку суду по суті
позовних вимог; розподілу судових
витрат; строку і порядку набрання
рішенням суду законної сили та його
оскарження.

Тобто, зі змісту ст. 221 ЦПК України
випливає, що за роз'ясненням рішення
суду можуть звертатися особи, які брали
участь у справі, або державний
виконавець у випадку, коли рішення є
незрозумілим, що ускладнює його
реалізацію. В заяві про роз'яснення
рішення не зазначається, що саме у
резолютивній частині рішення є
незрозумілим, в чому полягає
незрозумілість рішення, які
припускаються варіанти тлумачення
рішення, як це впливає на його
виконання.

Згідно постанови Пленуму Верховного
Суду України №14 від 18 грудня 2009 року
"Про судове рішення у цивільній справі",
роз'яснення рішення, можливе тоді, коли
воно не містить недоліків, що можуть
бути усунені лише ухваленням
додаткового рішення, а є незрозумілим,
що ускладнює його реалізацію. Якщо
фактично порушено питання про зміну
рішення або внесення в нього нових
даних, у тому числі й роз»яснення
мотивів ухваленого рішення, суд
відмовляє в роз»ясненні рішення.

З заяви заявника убачається, що ним
фактично порушується питання про зміну
рішення, що прямо суперечить
положенням ст. 221 ЦПК України.

При цьому, суд вважає, що резолютивна
частина рішення є проста, доступна,
зрозуміла, така що не припускає іншого
тлумачення, в мотивувальній частині
рішення суду чітко вказано, чому суд
прийшов до висновку щодо часткового
задоволення позову.

За таких обставин, суд, не встановивши
підстав регламентованих ч. 1 ст. 221 ЦПК
України, для роз'яснення рішення,
вважає за необхідне у задоволені заяви
відмовити.

Крім того, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 293
ЦПК України, ухвала про роз'яснення
рішення може бути оскаржена окремо від
рішення суду, враховуючи, що у Рішенні
КС України від 08.07.2010 р. N 18-рп/2010 у справі
N 1-43/2010 за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного
тлумачення положення пункту 12 частини
першої статті 293 Цивільного
процесуального кодексу України у
взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8
частини третьої статті 129 Конституції
України, Конституційний Суд України
розтлумачив, що це положення необхідно
розуміти як таке, що передбачає право
оскаржувати в апеляційному порядку
окремо від рішення суду ухвали суду
першої інстанції як про роз'яснення
рішення, так і про відмову в роз'ясненні
рішення.

Також суд враховує, що з даного питання
ним було розглянуто ідентичну заяву
державного виконавця Макаренка С.В.,
які між собою фактично різняться
тільки в частині ПІБ суб'єкта подання,
та у її задоволенні відмовлено.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 8 від 13
червня 2007 року «Про незалежність
судової влади», судові рішення
вважаються законними, доки вони не
скасовані в апеляційному чи
касаційному порядку або не переглянуті
компетентним судом в іншому порядку,
визначеному процесуальним законом.

З рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Салов проти України»
від 06.09.2005 року слідує, що одним із
основних аспектів принципу
верховенства права є принцип правової
впевненості, який передбачає, що коли
рішення суду стало остаточним, воно не
може бути піддано сумніву будь-яким
іншим рішенням суду.

Однак, заявником у заяві не вказаної
жодної додаткової підстави, або ж
певного обґрунтування, які б
однозначно свідчили про те, що
встановлені судовим рішенням від 26.06.2014
року на даний час обставини не є
тотожними, що свідчить про те, що
останній у своїй повторній заяві
фактично нівелює один з принципів
верховенства права, а саме правової
впевненості, який передбачає, що коли
рішення суду стало остаточним, воно не
може бути піддано сумніву будь-яким
іншим рішенням суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 14, 215, 221, 293 ЦПК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18 грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі", Постановою
Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003
року «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого
провадження»Законом України "Про
виконавче провадження", Рішенням
Конституційного Суду України від 08.07.2010
р. N 18-рп/2010 у справі N 1-43/2010, Рішенням
Конституційного Суду України № 5-рп/2013
від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013,
Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини",
суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції в м. Києві
ОСОБА_1 про роз'яснення рішення
суду та встановлення способу та
порядку його виконання по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом
п'яти днів з дня її проголошення до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва. У
разі, якщо ухвалу постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії
ухвали.

С у д д я :

О.В. Бірса