Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого: судді
Товянської О.В.

суддів: Микитюк
О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі:
Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Житомирської
обласної дирекції публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_2, третя особа -
Відділ державної виконавчої служби
Житомирського районного управління
юстиції про зняття арешту з майна
боржника

за апеляційною скаргою Відділу
державної виконавчої служби
Житомирського районного управління
юстиції на рішення Богунського
районного суду м. Житомира
Житомирської області від 22 жовтня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року Банк звернувся до суду з
позовом. Просив зняти арешт та заборону
на відчуження земельної ділянки 0, 01186
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:02:001:0128, яка належить ОСОБА_2 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку,
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договір оренди землі за №242 від
09.11.2004р., накладеного відділом
державної виконавчої служби
Житомирського районного управління
юстиції згідно постанови про арешт
майна та оголошення заборони на його
відчуження 35073275 від 06.11.2012р. Зазначав,
що 09.02.2007р. між ним та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір
№014/7339/81/104244, відповідно до якого
відповідачу надано кредит в розмірі 15
000доларів США терміном на 240 місяців зі
сплатою 13,5% річних. 19.12.2007р. між банком
та відповідачем був укладений
кредитний договір №014/7339/82/126982,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримав
кредит в розмірі 9500доларів США
терміном на 120 місяців зі сплатою 14%
річних. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитними договорами
були укладені договори іпотеки, згідно
яких відповідач надав в іпотеку спірну
земельну ділянку. Під час добровільної
реалізації заставленої земельної
ділянки стало відомо, що ВДВС
Житомирського РУЮ винесено постанови
про арешт майна боржника, оголошено
заборону на його відчуження.

Рішенням Богунського райсуду м.
Житомира Житомирської області від 22
жовтня 2014 року позов задоволено, знято
арешт та заборону на відчуження
земельної ділянки 0, 01186 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:02:001:0128, яка належить ОСОБА_2 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку,
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договір оренди землі за №242 від
09.11.2004р., накладеного відділом
державної виконавчої служби
Житомирського районного управління
юстиції згідно постанови про арешт
майна та оголошення заборони на його
відчуження 35073275 від 06.11.2012р.

В апеляційній скарзі ВДВС просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом порушено правило
виключної підсудності, оскільки позов
пред'явлено за місцезнаходженням
відповідачів, а не майна. Крім того,
державним виконавцем при винесенні
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 06.11.2012р. було законно
накладено арешт та оголошено заборону
на відчуження майна боржника.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, 09.02.2007р.
Банк і ОСОБА_2 уклали кредитний договір
№014/7339/81/104244 - відповідач на строк до
09.02.2027р. отримав 15000доларів США зі
сплатою 13,5% річних за користування
коштами. 19.12.2007р. укладено кредитний
договір №014/7339/82/ 126982 - ОСОБА_2 отримав
9500дол. США на строк до 19.12.2017р. зі
сплатою 14% річних.

13.02.2007р. і 12.12.2007р. Банк і позичальник на
забезпечення вимог іпотекодержателя
за кредитними договорами уклали
договори іпотеки, предметом яких є
земельна ділянка, площею 1186м2 у АДРЕСА_1,
належна на праві власності ОСОБА_2,
проведено реєстрацію у Державному
реєстрі іпотек.

06.11.2012р. і 29.04.2013р. ВДВС винесено
постанови про відкриття виконавчих
проваджень з виконання виконавчих
листів, виданих Богунським райсудом
м.Житомира, про стягнення з ОСОБА_2 на
користь Банку заборгованості за
кредитами. 06.11.2012р. до Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна внесено реєстраційний запис про
арешт майна ОСОБА_2

Матеріалами справи доведено, що на
момент винесення державними
виконавцями постанов про відкриття
виконавчих проваджень, спірна земельна
ділянка перебувала в іпотеці Банку
згідно договорів іпотеки від 13.02.2007р.,
12.12.2007р. із внесенням запису до
Державного реєстру іпотек.

За положеннями ст.1 Закону України
"Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом, та
відповідно ч.1 ст.33 Закону, за якою у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Тобто,
іпотека, як правовий інститут, виконує
забезпечувальну функцію виконання
боржником основного зобов'язання -
спрямована на те, щоб гарантувати
кредитору-іпотекодержателю право на
задоволення його вимог за рахунок
певного, заздалегідь визначеного
сторонами майна за наявності в
боржника заборгованості перед
кредитором. Іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону
України "Про іпотеку").

За змістом ст.3 Закону України "Про
іпотеку" у разі порушення боржником
основного зобов'язання відповідно до
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-іпотекодержателя, що має
переважне право перед іншими особами
на задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки.

У разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону (ст.33 Закону "Про
іпотеку").

За змістом п.1 ч.1 ст.32 Закону України
"Про виконавче провадження" заходом
примусового виконання судових рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у т.ч.
якщо вони перебувають у інших осіб або
належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Відповідно до ч.1 ст.54 Закону „Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на

заставлене майно в порядку
примусового виконання допускається за
виконавчими документами для
задоволення вимог стягувача -
заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю (ст.52 Закону "Про
виконавче провадження", в редакції до
08.03.2011р. і ч.3 ст.54 Закону "Про виконавче
провадження" після 08.03.2011р.).

Арешт на майно боржника може
накладатись державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (стаття 57 Закону
України "Про виконавче провадження").

З урахуванням положень ч.8 ст.54 Закону
"Про виконавче провадження" та ч.6 ст.3
Закону "Про іпотеку" звернення
стягнення на предмет іпотеки в порядку
примусового виконання здійснюється за
виконавчими документами для
задоволення вимог стягувача -
іпотекодержателя, який має пріоритет
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки, на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки.

Порядок передачі майна у заставу і
звернення стягнення на це майно
визначений ст.ст.572-597 ЦК, Законами "Про
заставу" і "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідно до ст.572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодавець) має
право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

За положеннями ст. 589 ЦК України, у разі
невиконання зобов'язання
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право на
звернення стягнення на предмет
застави.

В ухвалах колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.09.2013р. та від 19.06.2013р., ухвалі
колегії суддів Вищого
адміністративного суду України від
11.09.2013р. та постанові колегії суддів
Вищого господарського суду України від
1.04.2013р., суди касаційної інстанції,
застосувавши положення частини
восьмої статті 54 Закону України "Про
виконавче провадження" та частини
шостої статті 3 Закону України "Про
іпотеку", дійшли висновку про те, що
іпотекодержатель має переважне право
перед іншими особами на задоволення
забезпечених іпотекою вимог шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а тому правові підстави для
накладення державним виконавцем
арешту на нерухоме майно, яке передано
в іпотеку, відсутні, оскільки вказані
дії унеможливлюють реалізацію
іпотекодержателем зазначеного
першочергового права на задоволення
вимог до боржника за рахунок предмета
іпотеки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ в п. 24 постанови № 6
від 07.02.2014р. "Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судових рішень у цивільних справах"
роз'яснив, що ... вимоги інших осіб щодо
належності їм, а не боржникові майна, на
яке накладено арешт, вирішуються
шляхом пред'явлення ними відповідно до
правил судової юрисдикції позову до
боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на це майно і зняття з нього
арешту. У такому ж порядку
розглядаються вимоги осіб, які не є
власниками майна, але володіють ним на
законних підставах. Орган державної
виконавчої служби у відповідних
випадках може бути залученим судом до
участі у справі як третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.44 Закону
України "Про виконавче провадження"
передбачено, що у першу чергу
задовольняються забезпечені заставою
вимоги щодо стягнення з вартості
заставленого майна.

Враховуючи викладене, є вірним
висновок суду про те, що виконавча
служба накладенням арешту на нерухоме
майно ОСОБА_2, що перебуває в іпотеці,
порушує права позивача, оскільки не
дозволяє ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"
використати засоби захисту своїх прав,
передбачених Законом України "Про
іпотеку", тому позовні вимоги є
обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо
недотримання судом першої інстанції
правил підсудності не можуть бути
підставою для скасування судового
рішення, оскільки згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК
України порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Судове рішення відповідає вимогам
закону та матеріалам справи. Підстави
для задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Житомирського
районного управління юстиції
відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира Житомирської області від 22
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: