АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 21 серпня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
сторонами за період шлюбу - 25 липня 1996 р.
на підставі договору купівлі-продажу
набуто право власності на АДРЕСА_1, яку
зареєстровано на відповідачку.

Зазначені обставини було встановлено
судовими рішеннями Дніпровського
районного суду м. Києва від 13 травня 2004
р. і від 15 листопада 2011 р., а також
рішенням колегії суддів з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва від 28 лютого 2012 р., й тому у
відповідності до положень ч.3 ст.61 ЦПК
України доведено перебування
зазначеної квартири у спільній
сумісній власності подружжя.

Посилаючись на викладені обставини
просив суд визнати за кожним із
подружжя право власності на Ѕ частину
вказаної квартири, припинивши право
власності на квартиру ОСОБА_2

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 21 серпня 2014 р. в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити по справі нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши позивача,
який підтримав апеляційну скаргу та
просив її задовольнити, відповідачку
та її представника, які заперечували
проти задоволення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
апеляційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню частково, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи,
рішенням Ватутінського районного суду
м. Києва від 14 жовтня 1993 р.
ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 /а.с.34/

22 липня 1996 р. ОСОБА_2 уклала договір
купівлі-продажу належної їй на
підставі договору дарування АДРЕСА_2,
відчуження якої здійснено за 200 000 000
крб. /а.с.43-44/.

В подальшому, 25 липня 1996 р. між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого
імені та імені неповнолітніх - ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, який діяв зі
згоди своєї матері ОСОБА_4 укладено
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, за
умовами якого відповідачка набула
право власності на квартиру, сплативши
за договором 305 000 000 крб. /а.с.14-15/.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано,
про що відділом реєстрації актів
громадського стану Дніпровського
районного управління юстиції в м. Києві
в книзі реєстрації атів про розірвання
шлюбу 16 вересня 1999 р. зроблено запис за
№749 /а.с.13/.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 13 травня 2004 р., що з
урахуванням положень ч.3 ст.61 ЦПК
України має приюдиційне значення,
встановлений факт того, що спірна
квартира була придбана в 1996 р. за
спільні кошти колишнього подружжя і
являється їх спільною сумісною
власністю, як майно придбане в період
шлюбу /а.с.5-7/.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 17 травня 2006 р. позбавлено
ОСОБА_1 батьківських прав щодо спільних
дітей сторін - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 /а.с.45-50/.

Відповідно до довідки відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в м. Києві від 31 жовтня 2007 р. за
№73/4 ОСОБА_1, станом на дату складання
довідки, мав заборгованість по сплаті
аліментів на користь ОСОБА_2 на
утримання дітей, в сумі 24 851 грн. 69 коп.
/а.с.51/.

Визначаючи розмір часток подружжя у
спірній квартирі, районний суд
обґрунтовано прийшов до висновку про
наявність правових підстав до
визнання за ОСОБА_2 права власності на
83/100 частини АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 - 17/100 її
частин.

Так, матеріалами справи доведено, що 22
липня 1996р. відповідачка продала
належну їй на праві особистої
власності квартиру за 200 000 000 крб. /а.с.43/
й за рахунок в тому числі й зазначеної
суми грошей, сторонами було придбано
АДРЕСА_1, вартістю 305 000 000крб. /а.с14/.

Отже, на придбання спірної квартири
колишнім подружжям було витрачено 105 000
000 крб. спільних коштів та 200 000 000 крб.,
які належали особисто ОСОБА_2

За таких обставин, районний суд
обґрунтовано визначив частки сторін у
спільному майні у співвідношенні 17/100
та 83/100.

(305 000 000 - 200 000 000 = 105 000 000 : 2 = 52 500 000, або
17/100, а 44 500 000 - 83/100 ).

Такі висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на вимогах ст.60, 69-70 СК
України та положеннях п.30 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 р. за №11.

Разом з тим, з висновками суду першої
інстанції про відмову у позові з
причин звернення ОСОБА_1 у суд з
позовом після сплину строку позовної
давності погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Отже, виникнення у суб'єкта цивільних
правовідносин права на позов у
матеріальному розумінні можливе за
наявності двох умов: належність
відповідного суб'єктивного права
заявникові, а також порушення
вказаного права іншою особою.

Матеріалами справи доведено, що восени
2010 р. позивач вселився у спірну
квартиру й проживає у ній до
теперішнього часу.

ОСОБА_1 не втратив інтересу до
придбаного під час шлюбу нерухомого
майна, вселився у квартиру, після чого,
як убачається з пояснень сторін, зі
спірного помешкання була вимушена
виселитися ОСОБА_2 з дітьми, що свідчить
про порушення її майнових прав.

Отже, позивач, постійно, з моменту
вселення восени 2010 р., мешкає у спірній
квартирі, користується нею й не
втрачаючи інтересу до цього нерухомого
майна, звернувся у суд з позовом про
його поділ, що не дає правових підстав
до висновків про його звернення у суд з
позовом за захистом цивільного права
поза межами строку позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції, як постановлене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення спору,
підлягає скасуванню, а по справі слід
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення позову.

З урахуванням вищевикладеного,
спільне майно подружжя підлягає
поділу, й за ОСОБА_1 необхідно визнати
право власності на 17/100 частин АДРЕСА_1,
а за ОСОБА_2 - на 83/100 частини АДРЕСА_1.

Підстави до припинення права
власності відповідачки на спірне майно
відсутні.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК
України на користь ОСОБА_1 підлягають
стягненню з ОСОБА_2 судові витрати,
пов'язані з оплатою судового збору за
подачу позовної заяви та апеляційної
скарги, в сумі 365 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 21 серпня 2014 року скасувати,
ухвалити по справі нове рішення
наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
17/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
83/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі, пов'язані з
оплатою судового збору, в сумі 365 грн. 40
коп.

В задоволенні позову в іншій частині
відмовити.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/54/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/12642/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Вернидубова Я.І.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.