АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3758/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3531/14
Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.
Доповідач Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

При секретарі : Зеленській О.І.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою державного
підприємства "Дослідне господарство
"Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України на рішення Київського
районного суду м. Полтави від 11 вересня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства "Дослідне
господарство "Андріївське" Інституту
сільського господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України про стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А
:

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 11 вересня 2014 року стягнуто
з державного підприємства "Дослідне
господарство "Андріївське" Інституту
сільського господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України на користь ОСОБА_2
заборгованість по заробітній платі,
компенсацію за невикористану
відпустку, середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при
звільненні, компенсації за втрату
частини заробітку, а всього 117008 грн. 87
коп., з яких 8502 грн. заробітної плати в
межах платежу за один місяць підлягає
негайній виплаті (негайному виконанню),
а 108506 грн. 87 коп. після набрання
рішенням законної сили.

Стягнуто з державного підприємства
"Дослідне господарство "Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України на користь
ОСОБА_2 5000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з державного підприємства
"Дослідне господарство "Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України на користь
держави 1657 грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі державне
підприємство "Дослідне господарство
"Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України (надалі підприємство),
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
постановити нове, частково стягнувши з
відповідача борг у розмірі 5809 грн. 01коп.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що остання підлягає
частковому задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, згідно наказу
№75-к від 18 липня 2012 року ОСОБА_2
призначено на посаду заступника
директора державного підприємства
"Дослідне господарство "Андріївське"
національної академії аграрних наук
України.

В подальшому державне підприємство
було підпорядковане інституту
сільського господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України та змінено назву на державне
підприємство "Дослідне господарство
"Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України.

Відповідно до наказу №253-к від 9 жовтня
2012 року позивача призначено виконуючим
обов'язки директора, а з 18 липня 2013 року
(наказ №97-к) призначено директором
підприємства.

Наказом Президента Національної
академії аграрних наук України №279-к
від 18 листопада 2013 року звільнено
ОСОБА_2 з 19 листопада 2013 року з займаної
посади в порядку переведення згідно з
п. 5 ст. 35 КЗпП України. Контракт з
Національною академією аграрних наук
України від 22 липня 2013 року визнано
розірваним.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд, погоджуючись з
розрахунками позивача та на підставі
положень ст.ст. 116,117 КЗпП України,
встановив факт проведення не повного
розрахунку при звільненні ОСОБА_2 та
дійшов висновку про необхідність
стягнути як заборгованість по оплаті
праці, так і середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні, компенсації за втрату
частини заробітку і моральної шкоди.

Колегія суддів не може в повній мірі
погодитись з висновками суду першої
інстанції, яких він дійшов на підставі
не повного дослідження обставин справи
та з порушенням вимог ст. 212 ЦПК
України.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

За правилами ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи.

В даному випадку позивачу необхідно
довести як сам факт порушення
відповідачем його трудових прав, так і
підстав для настання відповідальності
за затримку розрахунку при звільненні,
а також обґрунтованість вимог щодо
визначених в позовній заяві сум, які
підлягають стягненню з відповідача.

Так, в уточненій позовній заяві позивач
просив стягнути з відповідача на його
користь заборгованість по заробітній
платі на час звільнення в розмірі 60
133,50 грн., яку він самостійно обрахував
шляхом віднімання від суми нарахованої
за увесь період роботи -101633 грн. та
фактично отриманої оплати за цей час в
розмірі 41500 грн. (1016334,5-41500).

Погодившись з вказаним розрахунком,
суд першої інстанції визначив розмір
заборгованості по заробітній платі на
суму 64 269 грн.50 коп. При цьому,
проаналізувавши надані відповідачем
первинні бухгалтерські документи про
нарахування та виплату позивачу
заробітної плати суд встановив, що за
2012 рік нарахування позивачу здійснені
на суму 33146 грн. та 92826 грн. за 2013 рік, що в
сумі з нарахованою в 2013 році премією,
становить 135 332,5 грн.

Одночасно суд відхилив в якості
належного та допустимого доказу про
отримання позивачем заробітної плати
видатковий ордер № 895 на 200 грн.,
відомість про заробітну плату від 26
червня2013 року та від 6 вересня 2013 року
про нарахування відповідно 968 грн. та 5000
грн., мотивуючи тим, що згідно
інформації з ПАТ КБ «Приватбанк»
впродовж травня - листопада 2013 року на
картковий рахунок ОСОБА_2 кошти не
надходили.

Покладений в основу судового рішення
розрахунок не в повній мірі відповідає
зібраним по справі доказам.

Так, з наданих відповідачем письмових
доказів, які не спростовані позивачем
та є в розумінні статей 57,58 ЦПК України
належними доказами вбачається, що
впродовж спірного періоду, а саме з 18
липня 2012 року по 18 листопада 2013 року
відповідач нарахував позивачу
заробітну плату в розмірі 135332,5 грн., з
яких за 2012 рік 33 146 грн. та за 2013 рік
92826,5+9360 грн. премії.

Між тим, ця сума заробітної плати
вказана без урахування всіх
обов'язкових платежів, після
відрахування яких вона становитиме
109292,45 грн.

За 2012 рік позивачем отримано 10231 грн.,
за 2013 рік 62112,83 грн. та 5000 грн. шляхом
перерахунку на банківську карту.

Факт нарахування та отримання цих
коштів доводиться наданими
відповідачем копіями розрахункових
документів, зокрема платіжними
відомостями та видатковими касовими
ордерами, в тому числі і завіреною ПАТ
КБ «Приватбанк» відомістю про
перерахування ОСОБА_2 у вересні 2013 року
на платіжну картку 5000 грн. заробітної
плати.

Таким чином, за спірний період
позивачем отримано за 2012-2013 роки 78212,35
грн. заробітної плати (сума вказана
після відрахування обов'язкових
платежів), а відтак заборгованість на
час звільнення становитиме 31080, 1 грн.
(109292,45 - 78212,35).

Крім того, встановлено та не
оспорюється сторонами, що в рахунок
заборгованості відповідач 10 липня 2014
року виплатив позивачу 25000 грн., у
зв'язку з чим борг по заробітній платі
становить 5809,01 грн., в тому числі з
урахуванням компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 10368
грн.

Оскільки розрахунок позивача, з яким
погодився і суд першої інстанції,
ґрунтується на його власній переоцінці
наданих лише відповідачем доказів у
вигляді платіжно-розрахункових
відомостей та видаткових касових
ордерів, які не спростовані в ході
розгляду справи, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення позову в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 5809,01 грн.

Одночасно колегія суддів не може
погодитись з висновками місцевого
суду щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача 57 478,31 грн. як
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Присуджуючи вказану суму, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідач не провів повний розрахунок
при звільненні позивача, тому повинен
нести передбачену ст. 117 КЗпП України
відповідальність. Розрахувавши
середньомісячну заробітну плату в
розмірі 8502 грн. та встановивши
календарний період затримки
розрахунку 200 днів, суд знайшов
необхідним стягнути вказану суму.

Між тим, згідно ст. 117 КзПП України. В
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

По справі встановлено, що в день
звільнення - 19 листопада 2013 року
позивач в установі не працював,
оскільки останнім фактичним днем його
роботи було 18 листопада.

При цьому, необхідно взяти до уваги те,
що будучи керівником підприємства, з
яким Національна Академія Аграрних
наук України уклала контракт, позивач
користувався правом розпорядження
коштів та формування кадрів.

Як пояснили представники відповідача в
судовому засіданні, працюючи 18
листопада 2013 року, директор нікого не
повідомив про своє наступне
звільнення, лише прибувший на
наступний день новий керівник привіз з
Києва наказ про звільнення ОСОБА_2 з 19
листопада 2013 року у зв'язку з
переводом на інше місце.

Після цього, бувший директор ні на
роботі, ні в с. Андріївка більше не
з'являвся, лише направив 20 грудня 2013
року письмову претензію про виплату
заробітної плати.

З'ясувавши обставини звільнення
позивача, колегією суддів було
встановлено, що в день звільнення 19
листопада 2013 року позивач не працював,
а трудову книжку відповідач за його
проханням видав іншому працівнику для
подальшої передачі ОСОБА_2

Таким чином, належні працівнику суми
повинні бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
вимоги про розрахунок, тобто 21 грудня
2013 року. Оскільки заборгованість по
заробітній платі на час звільнення
становила 31080, 1 грн., а позивач
наполягав на виплаті іншої, більшої
суми, розмір якої в позовній заяві
визначив в 64269 грн. та 11451 грн.
компенсації за невикористану
відпустку, зазначене свідчить про
наявність між сторонами
неузгодженості щодо розмірів належних
позивачу сум, а відтак необхідно
керуватись положеннями ч.2 ст.117 КЗпП
України.

Тобто в разі непроведення розрахунку у
зв'язку з виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. У разі
часткового задоволення позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Вирішуючи спір в цій частині, колегія
суддів бере до уваги, що оскільки
позовні вимоги про стягнення
заборгованості по заробітній платі
підлягають задоволенню лише частково,
замість визначеної в позовній заяві
заборгованості на суму 64269 грн., на день
звільнення позивача мала місце
заборгованість в розмірі 31080,01
грн.(фактично половина від визначеної
ним заборгованості, з якої 25000 грн.
відповідач виплатив в липні 2014 року,
тобто через сім місяців після вимоги
про виплату заробітної плати, на даний
час борг по виплатам складає 5809,01 грн.,
колегія суддів, виходячи з істотності
цієї частки порівняно із середнім
заробітком та врахувавши, що саме
позивач як директор повинен був
організовувати роботу підприємства та
не допускати утворення
заборгованостей по оплаті праці,
вважає за необхідне покласти на
відповідача відповідальність за
затримку розрахунку при звільненні в
розмірі 25000 грн.

Крім зазначеного, колегія суддів не
може погодитись з висновками суду
першої інстанції в частині задоволення
вимог про стягнення з відповідача
компенсації втрати частини заробітної
платив розмірі 9080 грн.49 коп. Вказану
суму місцевий суд обрахував шляхом
множення індексу інфляції в розмірі 11,45
% за період з 19 грудня 2013 року по 14 липня
2014 року на розмір заборгованості - 72721
грн.16 коп., а в період з 15 липня 2014 року
по 11 вересня 2014 року виходячи з суми
заборгованості 50450 грн. на індекс
інфляції 0,8.

Як вбачається з заявленого позову,
вимоги про стягнення з відповідача
компенсації втрати частини заробітної
плати обґрунтовані положеннями Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати». Проте,
за змістом вказаного Закону об'єктом
компенсації є саме грошові щомісячні
доходи, які не мають разового
характеру.

В даному випадку позивач пред'явив
вимогу про стягнення компенсації не за
несвоєчасно отриману за певний місяць
заробітну плату, а про здійснення
нарахування такої компенсації на одну
суму всієї заборгованості - 71585 грн.,
запропонувавши її проіндексувати на
щомісячні індекси інфляції, що не
відповідає змісту вказаного Закону,
який передбачає індексацію щомісячних
доходів, які не можуть бути виражені
однією сумою загальної заборгованості
по заробітній платі, позаяк в такому
випадку вона має разовий характер.

Оскільки вимоги в цій частині не
ґрунтуються на Законі, в їх задоволенні
необхідно відмовити.

Встановивши вищевказані обставини та
беручи до уваги, що після звільнення в
порядку переводу позивач фактично
відразу був працевлаштований на іншому
підприємстві, його твердження про те,
що він зазнав значних моральних
страждань внаслідок відсутності
джерел існування, що призвело до
погіршення способу його життя, колегія
суддів піддає критичні оцінці та
вважає за необхідне зменшити
відшкодування моральної шкоди з 5000 грн.
до 1000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає помилковими висновки суду
першої інстанції щодо доведеності та
обґрунтованості позовних вимог, яких
він дійшов при неповному з'ясуванні
обставин та не вірному застосуванні
норм матеріального права, що є
підставою для скасування рішення та
постановлення по справі нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4
ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу державного
підприємства "Дослідне господарство
"Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 11 вересня 2014 року скасувати
та постановити нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2.

Стягнути з Державного підприємства
"Дослідне господарство "Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України на користь
ОСОБА_2 5809,01 грн. заборгованості по
заробітній платі (сума зазначена з
урахуванням податків та інших
обов'язкових платежів), 25000 грн. в якості
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні та
1000 грн. моральної шкоди, а всього
стягнути 31809 грн 01 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного підприємства
"Дослідне господарство "Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України на користь
держави судовий збір в розмірі 327 грн.37
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.