Справа № 364/1128-13-ц Головуючий у І
інстанції Моргун Г.Л.Провадження №
22-ц/780/5412/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Володарського районного суду
Київської області від 22 липня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У серпні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що він уклав з відповідачем
договори позики. В установлені строки
відповідач ОСОБА_1 борг не повернув.
Відповідно до розрахунку сума боргу
складає 4 598 772 грн. 02 коп. Просив суд
стягнути з ОСОБА_1 на його користь,
заборгованість за договорами позики
від 30.10.2008 року, 17.03.2011 року, 20.05.2011 року,
20.06.2011 року, 19.07.2011 року, 13.06.2012 року,
20.06.2012 року в сумі 4 598 772 грн. 62 коп., з
яких: 3 032 234 грн. - основний борг, 399 491
грн. - інфляційні витрати, 1 167 046 грн. 73
коп. - проценти за угодами та судовий
збір в сумі 3 442 грн. та стягнути з ОСОБА_1
на його користь завдану моральну
(немайнову) шкоду в сумі 500 000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача уточнив позовні вимоги,
посилаючись на обставини викладені у
заяві про уточнення (збільшення)
позовних вимог та вказуючи, що
відповідач по справі не повернув
позивачу кошти за договорами позики та
просив суд стягнути з відповідача
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 381
478, 10 доларів США та 1 720 572, 65 гривень, а
також судові витрати по справі.

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 22 липня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 заборгованість за
договорами позики в сумі 6 174 260 (шість
мільйонів сто сімдесят чотири тисячі
двісті шістдесят) гривень 63 копійок та
судовий збір в сумі 3 441 гривні 00
копійок, всього разом: 6 177 701 (шість
мільйонів сто сімдесят сім тисяч
сімсот одну) гривень.

У своїй апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на необґрунтованість
рішення та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
частково, стягнувши на користь
позивача грошові кошти в розмірі 89 810
грн. в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач, взявши в борг
кошти, не повернув їх у встановлений
строк, а заперечення, якими
обґрунтовував свої доводи не
підтверджені належними та допустимими
доказами у справі.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками, так як вони відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_1 протягом 2008-2012 років укладені
наступні договори позики:

- договір позики від 30.10.2008 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1
220 000 доларів США на термін до 30 жовтня
якого року не зазначено під 1% місячних
(а.с.263);

- договір позики від 17.03.2011 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1
422 420 гривень до 30 жовтня якого року не
зазначено під 2% місячних (а.с.262);

- договір позики від 20.05.2011 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 432
550 гривень до 30 жовтня якого року не
зазначено під 2% місячних (а.с.261);

- договір позики від 20.06.2011 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 9050
доларів США до 30 грудня 2011 року під 1%
місячних (а.с.260);

- договір позики від 19.07.2011 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 288
260 гривень до 30 грудня 2011 року під 2%
місячних (а.с.259);

- договір позики від 13.06.2012 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 15 000
гривень до 30 липня 2012 року (а.с.257);

- договір позики від 20.06.2012 року згідно
якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 10 000
гривень (а.с.256);

- договір позики згідно якого ОСОБА_2
позичив ОСОБА_1 33 895 гривень (а.с.258).

Наведені обставини стверджуються
оригіналами угод про позику, які до дня
розгляду справи в суді знаходилися у
позивача (а.с. 256-263) та встановленими
обставинами, зазначеними у рішенні
Володарського районного суду
Київської області від 19 лютого 2013 року
(а.с.13-14) та ухвалі Апеляційного суду
Київської області від 15 травня 2013 року,
за позовом ОСОБА_2 до Фермерського
господарства ОСОБА_1 «Відродження», про
стягнення боргу (а.с.18-19).

А тому, відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК
України, ці обставини, які вже
встановлені судовим рішенням у
цивільній, що набрало законної сили, у
яких беруть участь ті самі особи, щодо
якої встановлено ці обставини, не
підлягають доказуванню.

Відповідач ОСОБА_1 борг згідно
договорів позики не повернув, а, отже,
свої зобов'язання не виконав, що
знайшло своє підтвердження в судовому
засіданні показами учасників процесу,
свідка та дослідженими оригіналами
зазначених договорів позики
(а.с. 265-263). Винятком є часткове
повернення позики за договором від 19
липня 2011 року, згідно якого ОСОБА_1
10.07.2012 року, повернув кошти у сумі - 208 450
грн., що зазначено на звороті вказаного
договору (а.с.259).

Що стосується договорів позики від
30.10.2008 року, 17.03.2011 року, 20.05.2011 року,
20.06.2012 року та договору позики без
зазначення дати на суму 33 895 гривень,
які не містять в собі рік повернення
коштів позивачу відповідачем, то,
вирішуючи дане питання та даючи цим
обставинам оцінку, суд першої
інстанції правильно зазначив, що
згідно ст. 1049 ЦК України, якщо договором
не встановлений строк повернення
позики, позика має бути повернена
позичальником за вимогою кредитора.

Таким чином, оскільки судом
встановлено, що між сторонами виникли
зобов'язальні правовідносини за
договорами позики, то відповідно до ст.
526 ЦК України, зобов'язання
відповідачем ОСОБА_1 має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України угода
про позику є одночасно документом, який
підтверджує й передачу грошей
позикодавцем позичальнику, й укладення
договору позики. У вказаних угодах про
позику зазначені: сторони зобов'язання,
грошова сума, яку взяв в борг
відповідач, особистий підпис боржника.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
боржник зобов'язана вчинити на користь
другої сторони кредитора певну дію
передати майно, виконати роботу, надати
послугу, сплатити гроші тощо або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений, кредитор має
право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
/неналежне виконання/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Надані суду договори позики між
сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1, на
підтвердження укладених договорів
позики містять зобов'язання однієї
особи повернути іншій особі у
визначений строк визначену суму грошей
та відсотків, що становить основний
зміст і всі істотні умови позикового
зобов'язання і є належним
підтвердженням укладеного між
сторонами договору позики зазначеної
суми грошей, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК
України.

Ст. 10 ч.2 ЦПК України визначає, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги визнав частково - на суму 89 810
грн., обґрунтовуючи це тим, що
відповідач ОСОБА_1 дійсно
уклав договір позики 30.10.2008 року на суму
220 000 доларів США. Однак, ОСОБА_1
частково борг за названим договором
позики погасив, а всі інші договори
позики від 17.03.2011 року, 20.05.2011 року, 20.06.2011
року, 19.07.2011 року, 13.06.2012 року, 20.06.2012 та
договір позики без зазначення дати на
суму 33 895 гривень були укладені між ними
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на залишок від суми
боргу (а.с.256-262).

До наведених тверджень представника
відповідача суд першої інстанції
поставився критично, оскільки вони
спростовуються обставинами, які
встановлені судом. Зокрема, посилання
на те, що договора позики від 17.03.2011
року, 20.05.2011 року, 20.06.2011 року, 19.07.2011 року,
13.06.2012 року, 20.06.2012 та договір позики без
зазначення дати на суму 33 895 гривень,
окрім, початкового від 30.10.2008 року, були
укладені між сторонами на залишок від
суми боргу - не знайшов свого
підтвердження жодним доказом, а, тому
не може братись до уваги. Натомість,
дані договори позики вказують на те, що
відповідач отримав грошові кошти в
позику під відсотки з умовою
повернення, і їх зміст не вказує на те,
що це є договори пролонгації,
реструктуризації, або часткового
погашення боргу позики, та на те, що в
зв'язку з частковим погашенням позики
в подальшому між сторонами укладались
договори позики на залишок боргу.

Таким чином, не визнання відповідачем
суми боргу, розцінюється судом як
ухилення відповідача від виконання
договорів позики. Крім того слід
зазначити, що відповідач з часу
укладення договорів і до розгляду
справи судом з зустрічним позовом,
позовом про визнанням договорів позики
недійсними до суду не звертався, заяв
щодо призначення та проведення
відповідних почеркознавчих експертиз
також не заявляв. Інших доказів на
підтвердження повернення вказаних
коштів стороною відповідача суду не
надано.

Відповідач не надав суду будь-яких
доказів належного виконання
зобов'язання за договорами позики, а,
саме: повернення позикодавцеві такої ж
суми грошових коштів, у строк та у
порядку, що встановлені договорами. А
тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_1
не повернув кошти ОСОБА_2 за договорами
позики.

Враховуючи те, що кожна із заявлених
позивачем позовних вимог має
самостійні підстави, тому суми
грошових коштів, які підлягають
стягненню слід розраховувати окремо з
наведенням відповідних розрахунків.

При проведенні даних обрахунків судом
першої інстанції враховані вимоги:

- ст. ст. 625, 1048 ЦК України, згідно яких
позикодавець має право на одержання
процентів від суми позики лише
протягом строку дії договорів, а після
їх закінчення, у разі прострочення
виконання грошового зобов'язання,
застосовуються положення ст. 625 ЦК
України;

- ч. 2 ст. 625 ЦК України згідно до якої
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу, з врахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми;

- ч. 2 ст. 625 ЦК України, не передбачено
можливості індексації коштів виходячи
з курсу національної валюти по
відношенню до долара США на день
розгляду справи, тому інфляційні
витрати не стягуються;

- ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з якої
вбачається, що проценти за договорами
позики можуть сплачуватися
позикодавцем у будь-якому погодженому
сторонами порядку (у тому числі й
одноразово), а якщо такий порядок
сторонами не визначений, проценти
мають сплачуватися щомісяця до дня
фактичного повернення грошового боргу;

- ст. 1049 ЦК України згідно якої, якщо
договором не встановлений строк
повернення позики, позика має бути
повернена позичальником за вимогою
кредитора;

- ст. 534 ЦК України, яка зазначає, що у
разі недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

При встановлених судом обставинах на
підставі розрахунків, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про стягнення із відповідача
ОСОБА_1 грошових коштів на користь
позивача ОСОБА_2 в сумі 6 174 260 (шість
мільйонів сто сімдесят чотири тисячі
двісті шістдесят) гривень 63 копійок, з
яких: основний борг: 3 702 282 грн. 65 коп.,
відсотки за угодами: 2 439 397 грн. 10 коп., 3 %
річних від простроченої суми: 16 029 грн. 79
коп., індекс інфляційні витрати: 16 551
грн. 09 коп. та судовий збір в сумі 3 441
гривні 00 копійок, а всього разом: 6 177 701
(шість мільйонів сто сімдесят сім тисяч
сімсот одну) гривень.

Доводи апелянта про те, що договори
позики від 17.03.2011 року, 20.05.2011 року, 20.06.2011
року, 19.07.2011 року, 13.06.2012 року, 20.06.2012 та
договір позики без зазначення дати на
суму 33 895 гривень були укладені між
сторонами на залишок від суми боргу не
можуть братись до уваги, оскільки не
знайшли свого підтвердження належними
та допустимими доказами по справі.
Відповідачем не було доведено суду
обставин, на які він посилається як на
підставу своїх заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції відповідають встановленим в
судовому засіданні обставинам справи і
нормам матеріального та
процесуального права.

Доводів, які спростовували б
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення
апеляційна скарга в собі не містить.

При таких обставинах судом першої
інстанції повно і всебічно з'ясовані
всі обставини справи, доказам дана
належна правова оцінка, а постановлене
рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 22 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: