АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/796/7370/2014 року
Головуючий у 1-й інстанції: Литвинова
Доповідач: Чобіток А.О.
Ухвала

Іменем
України

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі - Мороз Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 17 квітня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6,3-я особа:Печерський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України в м. Києві
про позбавлення права користування
жилим приміщенням,виселення та зняття
з реєстрації,-

в с т а н
о в и л а :

В квітні 2013 року позивачі
пред»явили вказаний позов до
відповідача та зазначали, що вони разом
з відповідачем були співвласниками
квартири АДРЕСА_1. Належні відповідачу
38/300 частин спірної квартири були
продані з прилюдних торгів ОСОБА_3, що
було затверджено актом від 25.01.2010 року
начальником ВДВС Печерського РУЮ у м.
Києві і ОСОБА_3 01.02.2010 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 було
видано свідоцтво про право власності
на вказані 38/300 частин квартири.

Посилаючись на відсутність у
відповідача правових підстав
проживати в спірній квартирі та
користуватися нею, позивачі просили
позбавити права користуватися спірною
квартирою, виселити його та зняти з
реєстраційного обліку.

Рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 17 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права,позивач ОСОБА_1
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.
Зазначає , що судом не правильно
розтлумачено ст.405 ЦК України,оскільки
відповідач мав право користуватися
спірною квартирою як співвласник
зазначеного житла, а не як член сім»ї
власника квартири і внаслідок втрати
свого права власності за результатами
прилюдних торгів втратив право
користуватися спірною квартирою.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_6,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
обставини справи, колегія суддів
приходить до наступного.

Встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_1,
яка є колишньою дружиною ОСОБА_6 та шлюб
між якими було розірвано у 2005 році,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - доньки ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, до 01.02.2010 року
були співвласниками квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, ОСОБА_2. ОСОБА_1 мали у
співвласності 38/100 частки квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 29.12.1994 року, а
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 22/100 з 23.01.1998 року на
підставі договору купівлі-продажу.

01.02.2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було видано свідоцтво
про право власності ОСОБА_3 на 38/100
квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_6
та були продані з прилюдних торгів
ОСОБА_3.

На даний час ОСОБА_6 є зареєстрованим в
АДРЕСА_1 та постійно в ній проживає, що
не оспорюється сторонами.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має
право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно вселення членів сім'ї у
житлове приміщення, яке належить
громадянину на праві власності є
результатом реалізації права власника
й у них виникає право на користування
чужим майном, тобто сервітутне право.

При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України,
передбачені спеціальні підстави для
визнання особи такою, що втратила право
на користування житлом власника: у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Таким чином, у разі виникнення
спору між власником та особами, які
вселялися в житло у якості членів сім'ї,
суд повинен врахувати, що право
користування житлом має
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення
або через відсутність особи понад один
рік у спірному житловому приміщенні.

Разом з цим, право користування
житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК
України, зберігається не тільки за
членами сім'ї (в тому числі колишніми)
власника жилого приміщення, а й за
членом його сім'ї, у разі зміни самого
власника. При цьому припинення цього
права можливо лише у випадках
передбачених ст. 406 ЦК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК
України, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд виходив з того, що
право ОСОБА_6 , як члена сім»ї власника,
на користування житлом є сервітутним
правом, у зв»язку з чим припинення
цього права повинно відбуватись
відповідно до вимог ст.ст.405,406 ЦК
України, встановивши , що відповідач
постійно проживає у спірній квартирі,
не залишав його і іншого місця
проживання не має, в зв»язку з чим
передбачені законом підстави для
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням
відсутні. Також судом не встановлено і
підстав, передбачених законом для
виселення ОСОБА_6 з роз«ясненням
позивачам норм ст.ст. 9,156,157 ЖК України
та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Таке рішення суду є законним та
обґрунтованим, ухваленим з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, що регулюють
правовідносини, що виникли між
сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те,
що ОСОБА_6 вселявся в спірну квартиру як
співвласник, а не як член сім»ї
власника, в зв»язку з чим на
правовідносини, що виникли між
сторонами не поширюються норми ст.ст.
405,406 ЦК України, на увагу не
заслуговують, оскільки шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_6 розірвано у 2005 році , тобто
після вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у
спірну квартиру , які хоча і були її
співвласниками, але перебували у
шлюбних відносинах та були сім»єю.

При цьому, ОСОБА_6 є батьком
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є також
співвласниками спірної квартири.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає, що при розгляді вимоги про
виселення ОСОБА_6 судом зазначено про
можливість виселення колишнього члена
сім»ї з житлового приміщення при
наявності обставин, які передбачені ч. 1
ст. 116 ЖК України, проте при цьому не
враховано ту обставину, що відповідач
неправомірно та без згоди власників
житлового приміщення тривалий час здає
в піднайом частину квартири, не
здійснює оплату комунальних послуг, не
здійснює належний догляд за житловим
приміщенням, не проживав деякий час .

Колегія суддів вважає вказані
твердження безпідставними, оскільки
пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України за № «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» від
12.04.1985 року з наступними змінами
роз»яснено, що при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК України
осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів,, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Як вбачається з матеріалів
справи, будь-яких доказів того, що
ОСОБА_6 попереджався про
недопустимість порушення правил
співжиття, позивачами не надавалось та
про їх існування не зазначалось.
Відповідного клопотання суду про
попередження відповідача з наданням
доказів протиправної поведінки
останнього також заявлено не було.

Таким чином , беручи до уваги всі
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини, належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо,а також достатність і
взаємний зв"язок доказів у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку про законність та
обґрунтованість рішення
постановленого по даній справі та
відсутність підстав до його
скасування.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308 , 313-315
ЦПК України , колегія суддів ,-

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
м. Києва від 17 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді: