Справа № 359/7593/14 Головуючий у І
інстанції Борець Є. О.Провадження №
22-ц/780/7127/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 18
У Х В А Л А

іменем України

25 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь
О.В.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 22 жовтня 2014 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_1, третя особа
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ПАТ «КБ «Надра»
звернувсядо суду із вказаним вище
позовом,який мотивував тим, що 18 червня
2008 року між ВАТ «КБ «Надра»,
правонаступником якого є позивач, і
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір, за яким останній отримав кошти
в сумі 198840 доларів США терміном до 11
червня 2031 року зі сплатою щомісячно
відсотків в розмірі 14,99 %. В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між банком і
позичальником ОСОБА_1 18 червня 2008 року
було укладено договір іпотеки, згідно
якого останній передав в іпотеку банку
земельну ділянку площею 0,1500 га для
будівництва і обслуговування будинку,
розташовану в с.Вишеньки
Бориспільського району Київської
області. Вказував, що за умовами
кредитного договору позичальник
ОСОБА_1 мав повертати кредит
щомісячними платежами в розмірі 2567,88
доларів США, однак не виконує цих
обов'язків має прострочену
заборгованість, яка станом на 27 червня
2014 року становить77865,44 доларів США, з
яких 43890,27 долари - залишок кредиту, 25985,29
долари - відсотки, а також 246968,65 долари -
пеня за прострочення кредиту і 232730,74
грн. - штраф. Вимога банку про
дострокове повернення кредитних
коштів, направлена банком відповідачу
10 липня 2014 року, залишена останнім без
задоволення.

Посилаючись на ч.2 ст.1050 ЦК України,
ст.ст.33,39 Закону України «Про іпотеку»
та умови кредитного договору, просив в
рахунок погашення боргу за кредитним
договором в розмірі 362697,68 доларів США
та 479699,39 грн. звернути стягнення на
предмет іпотеки земельну ділянку
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку, розташовану в
с.Вишеньки Бориспільського району
Київської області, шляхом продажу
предмета іпотеки ПАТ «КБ «Надра» з
укладанням від свого імені договору
купівлі-продажу із будь-якою особою за
ціною, визначеною на підставі оцінки, з
наданням КБ «Надра» всіх повноважень
продавця, необхідних для продажу
предмета іпотеки, в тому числі з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів у всіх
установах, отриманням всіх документів
та довідок, здійснення необхідних
платежів, стягнути судові витрати.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 22 жовтня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач ПАТ «КБ «Надра» подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким позов
банку задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права. Скаргу мотивує
тим, що суд прийшов до хибного висновку
про неможливість звернення стягнення
на спірну земельну ділянку у зв'язку із
відсутністю у відповідача права
власності на передану в іпотеку
земельну ділянку та неотриманням ним
державного акту.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що предмет іпотеки не
належить відповідачу на праві
власності, а відтак підстави для
звернення стягнення на пердмет іпотеки
відсутні. При цьому суд виходив з того,
що після купівлі спірної ділянки за
договором купівлі-продажу, позичальник
ОСОБА_1 всупереч умовам договору не
отримав державний акт та
незареєстрував своє право власності на
ділянку.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

За положеннями ст.ст.1050,1054 ЦК України за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути кредит частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини кредитор має право вимагати
дострокового повернення частини
кредиту, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про
іпотеку» предметом іпотеки можуть бути
один або декілька об'єктів нерухомого
майна за таких умов: нерухоме майно
належить іпотекодавцю на праві
власності або на праві господарського
відання, якщо іпотекодавцем є державне
або комунальне підприємство, установа
чи організація; нерухоме майно може
бути відчужене іпотекодавцем і на
нього відповідно до законодавства може
бути звернене стягнення; нерухоме
майно зареєстроване у встановленому
законом порядку як окремий виділений у
натурі об'єкт права власності, якщо
інше не встановлено цим Законом.

Згідно ч.2 ст.5 вказаного Закону
предметом іпотеки також може бути
об'єкт незавершеного будівництва або
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуття ним у власність відповідного
нерухомого майна у майбутньому.
Обтяження такого нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації у встановленому законом
порядку незалежно від того, хто є
власником цього майна на час укладення
іпотечного договору.

Отже предметом іпотеки може бути
нерухоме майно, яке належить
іпотекодавцю на праві власності, або
яке стане власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору.

Аналіз вказаних норм закону дає
підстави для висновку, що звернення
стягнення на предмет іпотеки можливе
лише за умови перебування даного майна
у власності іпотекодавця і як наслідок
можливості його відчужене
іпотекодавцем.

Відчуження майна можливе лише за умови
реєстрації за іпотекодавцем права
власності і можливості отримання ним
відповідних витягів із реєстру прав
власності на нерухоме майно на
підтвердження свого права власності.

Судом першої інстанції встановлено і
вбачається з матеріалів справи, що 18
червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра»,
правонаступником якого є позивач, і
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір, згідно якого
відповідач отримав в банку на споживчі
цілі кредит готівкою в розмірі 198840
доларів США терміном до 11 червня 2031
року зі сплатою щомісячно відсотків в
розмірі 14,99 %. Повернення кредиту згідно
п.3.3.1 договору передбачено шляхом
внесення позичальником щомісячних
платежів за кредитом та відсотками в
розмірі 2567,88 доларів США, проте
позичальник ОСОБА_1 не виконує
обов'язків по щомісячному кредиту,
покладених на нього умовами договору,
із листопада 2008 року припинив
погашення кредиту, має прострочену
заборгованість, у зв'язку з чим банк
скористався правом на дострокове
повернення кредиту, передбаченим 4.2.4
кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком і
ОСОБА_1 18 червня 2008 року укладено
нотаріально посвідчений іпотечний
договір, за яким останній передав в
іпотеку земельну ділянку площею 0,1500 га
для будівництва і обслуговування
будинку, розташовану в с.Вишеньки
Бориспільського району Київської
області, яка стане власністю ОСОБА_1 у
майбутньому. За умовами п.3.1.12
іпотечного договору ОСОБА_1
зобов'язався отримати державний акт на
право власності на земельну ділянку та
зареєструвати право власності на
предмет іпотеки у відповідному органі.

Також судом встановлено, що всупереч
умовам іпотечного договору ОСОБА_1 не
отримав державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку
та не зареєстрував своє право
власності на предмет іпотеки у
відповідному органі, що стверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (а.с.44-45).

За таких обставин, з огляду на
відсутність у іпотекодавця ОСОБА_1
права власності на предмет іпотеки і як
наслідок неможливості його відчуження,
суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про
відсутність передбачених законом
підстав для звернення стягнення на
спірну земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відсутність правовстановлюючого
документа у ОСОБА_1 та реєстрації за ним
права власності на спірну земельну
ділянку не перешкоджає зверненю
стягнення на предмет іпотеки, не
грунтуються на вимогах закону.

Згідно ст.317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.ст.125,126 ЗК
України (в редакції на час укладення
ОСОБА_1 договору купівлі-продажу) право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних
актів затверджуються Кабінетом
Міністрів України.

Отже за відсутності
правовстановлюючого документа на
земельну ділянку її власник
позбавлений повноважень щодо
розпорядження цієї ділянкою, в той же
час можливість відчуження майна згідно
ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» є
однією з обов'язкових ознак предмету
іпотеки.

Посилання апелянта на те, що у випадку
задоволення позову банку і надання
йому судом відповідних повноважень для
продажу від свого імені ділянки, в тому
числі повноважень щодо реєстрації
права власності за ОСОБА_1 на ділянку,
банк зможе реалізувати своє право
іпотеки, колегія суддів не приймає до
уваги, бо вони не грунтуються на законі.

Відповідно до положень ст.38 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
продажу предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві від свого імені, на
підставі іпотечного договору, який
містить застереження про задоволення
вимог іпотекодержателя, що передбачає
право іпотекодержателя на продаж
предмета іпотеки, без необхідності
отримання для цього будь-якого
окремого уповноваження іпотекодавця.

Тобто вказана норма, а також ст.39 Закону
України «Про іпотеку», яка визначає
зміст судового рішенння у випадку
звернення стягнення на предмет
іпотеки, не передбачають можливості
отримання будь-якого окремого
уповноваження іпотекодавця для
продажу предмета іпотеки.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :