Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2014 р. Іллічівський районний
суд м. Маріуполя Донецької області під
головуванням судді Хараджа О. О., при
секретарі Костенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі цивільну справу за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Іллічівському районі м.Маріуполя
Донецької області до ОСОБА_1 про
стягнення неправомірно отриманої суми,
-

В С Т А Н О
В И В:

07 жовтня 2014 року Управління Пенсійного
фонду України в Іллічівському районі
м.Маріуполя Донецької області
звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1
про стягнення неправомірно отриманої
суми коштів в розмірі 21838,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначив, що в
управлінні Пенсійного фонду України в
Іллічівському районі м. Маріуполя
Донецької області був зареєстрований
як отримувач пенсії громадянин ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкав за адресою:
АДРЕСА_1. 13.01.2014 року на адресу позивача
надійшло рішення Іллічівського
районного суду м.Маріуполя від 18.12.2013
року, згідно якого ОСОБА_2 визнано
безвісно відсутнім. З рішення суду
вбачалось, що ОСОБА_2 09.09.2012 року пішов з
дому та з того часу про нього більше
нічого не відомо. Позивачем було
профінансовано повний розмір пенсії
ОСОБА_2 за період з 01.09.2012 року по 31.12.2013
року на загальну суму 21 838,08 грн., що
сплачувалось через установу банку.
Позивач звертався із запитом до банку
щодо руху коштів по картковому рахунку,
але відповідь надана не була. Позивач
дійшов висновку, що оскільки суми
пенсії з 01.09.2012 року по 31.12.2013 року
банком не повернуто до управління, а
особа з цієї дати знаходилась у
розшуку, тому суму пенсії у розмірі 21
838,08 грн. було отримано невстановленими
особами, користуючись банківською
карткою ОСОБА_2 Сума незаконно
отриманої пенсії склала 21838,08 грн., ы
саме на цю суму завдано шкоди позивачу.
З цього факту позивач звернуся до
міліції із заявою, за результатами
розгляду якої було повідомлено, що
кошти ОСОБА_2 було знято та використано
його дружиною ОСОБА_1. 15.05.2014 року
позивач звернувся до неї листом із
проханням повернути незаконно
отриману пенсію в сумі 21 838,08 грн., але
відповідачка добровільно суму коштів
не повернула.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала заявлені позовні
вимоги з підстав, викладених в позові.
Просила позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнала,
зазначивши про законність отримання
коштів, які вона знімала з банківської
картки свого чоловіка та які були їх
спільним майном, оскільки були
подружжям та вели спільний сімейний
бюджет. До часу зникнення її чоловіка
банківська картка останнього, на яку
зараховувалась пенсія, знаходилась у
неї зі згоди ОСОБА_2, оскільки вона
розпоряджалась коштами, забезпечуючи
їх сумісне проживання. За період з
вересня 2012 року кошти, які вона знімала
з картки, були витрачені в тому числі і
на пошуки чоловіка. Вказувала про
законність нарахування та отримання
нею коштів до моменту прийняття
рішення судом про визнання чоловіка
безвісно відсутнім.

Представник відповідачки в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши надані ними докази та
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що громадянин
ОСОБА_3 знаходився на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Іллічівському районі м.Маріуполя
Донецької області та отримував пенсію.

Згідно довідки позивача від 03.10.2014 року
про розмір призначеної та фактично
отриманої пенсії ОСОБА_3 за період з
вересня 2012 року по грудень 2013 рік йому
була нарахована і виплачена пенсія на
загальну суму 21 838,08 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
18.12.2013 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Маріуполя Донецької
області, який мешкав в АДРЕСА_1, визнано
безвісно відсутнім. Рішення набрало
законної сили 30.12.2013 року.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
НОМЕР_1 від 20.03.1982 року дружиною ОСОБА_2 є
відповідачка ОСОБА_1 Подружжя до
останнього часу - до моменту зникнення
ОСОБА_2 проживало разом за адресою:
АДРЕСА_1 та вели спільне господарство,
що підтверджується довідкою комітету
самоорганізації населення сел.Садки-1
від 03.11.2014 року.

В якості правової підстави для
стягнення коштів позивач посилається
на ст. 1166 ЦК України та зазначає про
незаконне заволодіння коштами.

Згідно ч.ч. 1,7 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана правомірними діями,
відшкодовується у випадках,
встановлених цим Кодексом та іншим
законом.

За вказаною нормою підставою для
покладення відповідальності за
заподіяну майнову шкоду на особу є
вчинення нею винних неправомірних дій.

Статтею 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено підстави, за
яких виплата пенсії особам
припиняється. Так виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється: а) якщо пенсія призначена
на підставі документів, що містять
недостовірні відомості; б) на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; в) у разі смерті
пенсіонера; г) у разі неотримання
призначеної пенсії протягом 6 місяців
підряд; д) в інших випадках,
передбачених законом.

Серед зазначених в законі підстав для
припинення виплати пенсії особі
відсутня така підстава як «період
перебування особи у розшуку» або «до
моменту визнання особи за рішенням
суду безвісно відсутньою». Тобто до
винесення рішення суду про визнання
особи безвісно відсутньою правових
підстав для припинення позивачем
нарахування та виплати пенсії особі не
має.

За нормами ст. 50 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» суми пенсій, виплачені
надміру внаслідок зловживань з боку
пенсіонера або подання
страхувальником недостовірних даних,
можуть бути повернуті пенсіонером
добровільно або стягуються на підставі
рішень територіальних органів
Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Аналогічні норми передбачені і в ст. 102
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», згідно яких пенсіонери
зобов'язані повідомляти органу, що
призначає пенсії, про обставини, що
спричиняють зміну розміру пенсії або
припинення її виплати.

У разі невиконання цього обов'язку і
одержання у зв'язку з цим зайвих сум
пенсії пенсіонери повинні
відшкодувати органу, що призначає
пенсії, заподіяну шкоду.

Таким чином, механізм повернення,
відшкодування надмірно сплачених сум
пенсій передбачає стягнення
зазначених сум лише у випадку, якщо
така надмірна сплата мала місце та
одночасно відбулась з вини пенсіонера,
а саме через зловживання, зокрема у
випадку надання недостовірної
інформації або взагалі ненадання
відповідної інформації.

Проте судом не встановлено, а позивачем
не надано доказів нарахування та
виплати пенсії ОСОБА_2 внаслідок
недобросовісності чи зловживань з боку
відповідачки, оскільки пенсія
призначалась та перераховувалась на
банківський рахунок у відповідності до
положень законодавства і правових
підстав для припинення її нарахування
та виплати на банківський рахунок до
моменту винесення рішення судом про
визнання особи безвісно відсутньою у
позивача не було.

Таким чином у спірний період часу з
01.09.2012 року по 31.12.2013 року позивач мав
обов'язок нараховувати та виплачувати
ОСОБА_2 призначену йому пенсію. Факт
перебування особи у розшуку не є
підставою для припинення їй виплати
пенсії.

Наразі виплата нарахованої йому пенсії
здійснювалась через банківську
установу шляхом зарахування на
банківський рахунок, доступ до якого
забезпечувався через платіжну картку,
яка призначена для отримання коштів у
готівковій формі в касах банків через
банківські автомати.

У зв'язку із тим, що відповідачка ОСОБА_1
та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі, вели спільне господарство та
мали спільний бюджет, тому платіжна
картка для використання спільного
бюджету завжди перебувала в
розпорядженні ОСОБА_1, яка до
останнього моменту - прийняття рішення
судом про визнання її чоловіка
безвісно відсутнім, витрачала спільний
сімейний бюджет на утримання спільно
нажитого майна та сімейні потреби.

Відповідно до положень ст.ст. 60, 61, 63
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Об'єктом
права спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Таким чином, відповідачка як власник
спільного сумісного майна подружжя, в
тому числі виплаченої пенсії ОСОБА_2,
мала право на володіння, користування
та розпорядження отриманими сумами
пенсії, а її дії по зняттю отриманих з
рахунку коштів за допомогою платіжної
картки не порушували імперативних
вимог законну і не завдавали шкоди
правам та інтересам позивача.

З урахуванням наведеного суд дійшов
висновку про відсутність незаконних
дій ОСОБА_1 та про відсутність
спричиненої шкоди позивачу, що є
підставою для відмови в позовних
вимогах.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, керуючись
ст.ст. 3, 6, 15, 16, 23, 1166 ЦК України, ст.ст. 49, 50
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 102 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», ст.ст. 60, 61, 63
Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І
Ш И В:

У задоволені позову Управління
Пенсійного фонду України в
Іллічівському районі міста Маріуполя
Донецької області до ОСОБА_1 про
стягнення неправомірно отриманої суми
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено
09.12.2014 року.

Суддя:
О. О.
Хараджа