Провадження №2/522/3761/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про
визнання правочину удаваним, визнання
договору дарування недійсним та
переведення прав покупця, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
правочину удаваним, визнання договору
дарування недійсним та переведення
прав покупця, мотивуючи позовні вимоги
тим, що їй на праві спільної часткової
власності належить 556/1000 частини
квартири АДРЕСА_1 на підставі
розпорядження органу приватизації
№65892 від 10.10.1995 року, інші 444/1000 частини
належать ОСОБА_3 на підставі договору
дарування від 08.12.2011 року, яку їй
подарувала попередній власник ОСОБА_2
29.12.2011 року вона, позивачка, отримала
лист від ОСОБА_2 про її намір продати
свою частину квартири та про її,
позивачки, першочергове право на її
купівлю, й 10.01.2012 року вона повідомила
ОСОБА_2 про свій намір купити цю частину
квартири. Проте у січні 2013 року їй
стало відомо, що на наступний день
після відправлення листа із
пропозицією купити частину квартири
відповідачка ОСОБА_2 подарувала її
людині, яку раніше не знала, а тому вона,
позивачка, вважає, що ОСОБА_2 уклала з
ОСОБА_3 договір дарування з наміром
приховати укладення договору
купівлі-продажу. За таких підстав та
відповідно до положень ст.235 ЦК України
і ст.362 ЦК України позивачка просила
визнати договір дарування від 08.12.2011
року удаваним, тобто таким, що був
укладений із наміром приховати
укладення договору дарування
купівлі-продажу, а тому є недійсним; та
просила перевести права покупця 444/1000
частини квартири АДРЕСА_1 на неї,
ОСОБА_1.

У судовому засіданні представник
позивачки підтримав позов,
неодноразово змінював позовні вимоги,
й 10.07.2014 року представник позивачки
ОСОБА_6 подала до суду уточнену позовну
заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посилаючись на те, що 08.12.2011 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
дарування, яким було порушено її,
позивачки, переважне право на купівлю
частки у праві спільної часткової
власності. Позивачка вважає, що цей
договір дарування є недійсним
відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, так як
в цей час ОСОБА_2 була відповідачкою по
цивільній справі №2/1522/12455/11 про
відшкодування шкоди, заподіяної
пожежею квартири від 13.11.2011 року,
зважаючи на те, що предметом позову
було матеріальне відшкодування у
розмірі 70 000,00 гривень, а за експертним
висновком шкода складала 95 130,00
гривень, у неї, ОСОБА_2, не було жодного
майна, крім частки у квартирі, її дохід -
тільки пенсія, відшкодувати суму шкоди
за позовом у неї не було можливості, а
тому - ця обставина є тяжкою, так як у
неї виникла загроза втратити майно, яке
спочатку арештували, а згодом - продали
б з публічних торгів.

Крім того, позивачка стверджує, що
договір дарування 444/1000 частини
квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
від 29.03.2013 року є недійсним відповідно
до ч.1 ст. 235 ЦК України, так як є
незрозумілим, чому ОСОБА_3 відмовилася
від продажу частки своєї квартири,
запропонованих їй коштів і просто
подарувала її невідомій для неї особі,
яка займається ріелторством, а тому
цей договір є удаваним з метою
приховати реальний - договір
купівлі-продажу.

Позивачка просить суд визнати договір
дарування №4-2216 від 08.12.2011 року між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 недійсним; визнати
правочин між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 удаваним;
визнати договір дарування №5-246 від
29.03.2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4
недійсним, застосувавши до нього
положення договору купівлі-продажу;
перевести права покупця 444/1000 частини
квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_1.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та
їх представник позов не визнали,
надали суду письмові заперечення та
пояснення, стверджують, що ОСОБА_2
перебуває у родинних відносинах з
ОСОБА_3, підтримують дружні стосунки, а
оскільки ОСОБА_2 є людиною похилого
віку і потребує сторонньої допомоги,
вони проживають однією сім'єю, а тому
частина квартири 08.12.2011 року була їй,
ОСОБА_3, подарована і за неї ОСОБА_2
грошових коштів не отримувала. Крім
того, відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що
протягом тривалого часу була знайома
з ОСОБА_4, з якою підтримує дружні та
фактично родинні стосунки, а оскільки
в подарованій спірній квартирі не має
належних умов проживання та проходять
постійні сварки з представником
ОСОБА_1 - ОСОБА_6, вона вирішила
подарувати квартиру ОСОБА_4 для того,
щоб та в подальшому змогла нею
розпорядитися на власний розсуд.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
розгляд і вирішення справ в судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК
України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 08.12.2011 року
державним нотаріусом Четвертої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8 було посвідчено
договір дарування за номером реєстрі
№4-2216, згідно з яким ОСОБА_2 безоплатно
подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар
444/1000 частини квартири спільного
заселення під АДРЕСА_1 житловою
площею 27,3 кв.м., загальною площею 37,71
кв.м., яка в цілому складається з
чотирьох житлових кімнат, житловою
площею 61,1 кв.м., загальною площею 92,4
кв.м.

Квартира належала ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого УЖКГ виконкому Одеської
міської ради 16.10.2008 року за №8-22236, та
свідоцтва про право на спадщину,
виданого Другою одеською державною
нотаріальною конторою 01.02.2011 року за
реєстровим №3-221.

Договір дарування зареєстрований
12.12.2011 року в КП «ОМБТІ та РОН» за
реєстраційним номером: 25174581, номер
запису: 619 в книзі:796пр-68.

Решта 556/1000 частини квартири АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних
частках на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого УЖКГ
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 10.10.1995 року за №11-6287,
зареєстрованого 24.11.1995 року в КП
«ОМБТІ та РОН» під №533 стр 16 кн.158пр.

Загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів,
закріплених законом
матеріально-правових заходів
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання),
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника, визначений у ст.16 ЦК
України.

Відповідно до ч.2 ст.16, ч.1 ст. 215 ЦК
України одним із способів захисту
порушеного права є визнання недійсним
правочину, укладеного з недодержанням
вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу,
зокрема, у зв'язку з невідповідністю
змісту правочину нормам ЦК України та
іншим актам цивільного законодавства.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що договір
дарування від 08.12.2011 року, укладений
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є недійсним
відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України,
згідно якої правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

З роз'яснень, які викладені в п.23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними», убачається,
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Слід зазначити, що позивачка ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_6 не є сторонами
договору дарування від 08.12.2011 року, що
укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, й
всупереч положенням ст.60 ЦПК України не
довели суду, які саме і в чому права
ОСОБА_1 порушені при укладенні цієї
угоди. При цьому сторони договору
дарування - ОСОБА_2 та ОСОБА_3
будь-яких доводів щодо тяжких обставин
або невигідних умов при укладенні ними
договору дарування від 08.12.2011 року суду
не заявили та не підтвердили.

Враховуючи вищевикладене суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання
недійсним договору дарування від
08.12.2011 року безпідставними та
недоведеними, а тому відмовляє в їх
задоволенні.

Крім того, судом встановлено, що 29.03.2013
року державним нотаріусом Четвертої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_9 посвідчено договір
дарування за номером реєстрі №5-246,
згідно з яким ОСОБА_3 безоплатно
передала у власність, а ОСОБА_4
прийняла в дар 444/1000 частини квартири
спільного заселення під АДРЕСА_1
житловою площею 27,3 кв.м., загальною
площею 37,71 кв.м., яка в цілому
складається з чотирьох житлових
кімнат, житловою площею 61,1 кв.м.,
загальною площею 92,4 кв.м.

Згідно до ст.235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до вимог ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно вимог ч.1 ст. 722 ЦК України право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

В той же час відповідно до вимог ст.655 ЦК
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

При цьому за правилами ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд не вбачає підстав для визнання
договору дарування, укладеного 29.03.2013
року між відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_10, удаваним, що приховує інший
правочин, який його учасники насправді
вчинили, так як жодних належних
письмових доказів передачі коштів на
підтвердження насправді укладеного
договору купівлі продажу, на думку
позивачки, сторонами не надано.

Навпаки, із змісту договору дарування
(п.10), посвідченого у встановленому
законом нотаріальному порядку
державним нотаріусом Четвертої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_9 вбачається, що
дарувальник та обрадований
підтверджують, що цей договір не
носить характеру фіктивного та
удаваного правочину, не приховує інший
правочин, а також свідчать, що зміст
цього договору та правові наслідки
роз'яснено нотаріусом у повному обсязі.
Із зазначеного договору вбачається,
що обов'язків обдарованого вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру
договір не передбачав.

Посилання сторін спору на показання
свідків у силу вимог ст.59 ЦПК України є
недопустимими доказами, оскільки
договір купівлі-продажу нерухомого
майна потребує письмової форми. У
зв'язку з цим відповідно до положень ч.1
ст.218 ЦК України рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Враховуючи вищенаведені вимоги
законодавства та обставини справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що не
підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом Четвертої одеської
державної нотаріальної контори ОСОБА_9
за номером реєстрі №5-246, за яким
ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в
дар 444/1000 частини квартири під
АДРЕСА_1, та переведення прав покупця
цієї частини квартири на позивачку
ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.16, 203, 215, 218, 233, 235, 638, 655, 717, 722, ЦК
України ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про
визнання правочину удаваним, визнання
договору дарування недійсним та
переведення прав покупця - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя
17.10.2014