Справа № 199/3183/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.,

при секретарі Голубніченко В.О.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, де
третя особа - Головне управління
Державної Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, де третя особа - Головне
управління Державної Міграційної
Служби України в Дніпропетровській
області, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, посилаючись на те, що
згідно з рішенням виконкому АНД Ради
народних депутатів м. Дніпропетровська
№539/1 від 16.10.1992 позивачу була виділена
земельна ділянка площею 0,06 га, яка
розташована по АДРЕСА_1 для будівництва
індивідуального житлового будинку.

Рішенням виконкому АНД Ради народних
депутатів №594/3 від 20.11.1992 позивачу була
виділена додаткова земельна ділянка
площею 0,02 га, прилеглою до раніше
відведеної земельної ділянки площею 0,06
га для будівництва індивідуального
житлового будинку за рахунок
відчуження земельної ділянку по
АДРЕСА_1.

На підставі Свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок від 11 березня 1996 року, виданого
на підставі рішення Виконкому АНД Ради
народних депутатів № 602/2 від 15 грудня
1995 року ОСОБА_1 належить домоволодіння
АДРЕСА_1.

Разом з ним в спірному домоволодінні
зареєстровані ОСОБА_3, яка є колишньою
дружиною позивача, та її син ОСОБА_4, які
з грудня 1999 року в домоволодінні не
проживають, не користуються ним, не
несуть витрат на утримання
домоволодіння. Тому позивач звернувся
до суду та з урахуванням уточнених
позовних вимог просив усунути йому
перешкоди в користуванні власністю,
визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4, такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - будинком АДРЕСА_1;
зобов'язати Головне управління
Державної Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник - адвокат ОСОБА_2
надали пояснення аналогічні змісту
позовних вимог, на задоволені позову
наполягали. Крім іншого, позивач
пояснив, що відповідачі добровільно
пішли з будинку, забрали всі свої речі,
ніколи не зверталися до нього з питання
користування спірним будинком, не
зверталися в будь-які органи з приводу
перешкод в користуванні будинком з
боку позивача, ключі від буднику
залишилися у відповідачів і перешкод в
користуванні будинком він не чинив.
Також пояснив, що відповідачі
проживають в будинку матері
відповідача ОСОБА_3, який він
добудовував.

Третя особа Головне управління
Державної Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області до суду
свого представника не направили, про
слухання справи повідомлені належним
чином, про причини не явки суд не
повідомили.

Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифіковану
Законом України від 17 липня 1997 року
№475/97-ВР , а саме п. 1 ст. 6 установлено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи впродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру.

За змістом рішення
Констуційного Суду України від 13
грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі №
1-9/2011 вжиття заходів для прискорення
процедури розгляду справ є обов'язком
не тільки держави, а й осіб, які беруть
участь у справі; Європейський суд з
прав людини в рішенні від 7 липня 1989
року у справі "Юніон Аліментаріа
Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив,
що заявник зобов'язаний демонструвати
готовність брати участь на всіх етапах
розгляду, що стосуються безпосередньо
його, утримуватися від використання
прийомів, які пов'язані із зволіканням
у розгляді справи, а також максимально
використовувати всі засоби
внутрішнього законодавства для
прискорення процедури слухання.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, про місце, дату та час
судового розгляду справи були
сповіщені належним чином, про причини
неявки суд не повідомили, не надали
заяв про розгляд справи за їх
відсутності, не скористалися правом
надання заперечень проти позову, у
зв'язку з чим суд ухвалив вирішити
справу на підставі наявних у ній
доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, допитавши
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи
приходить до наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
закріплено право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідно до
Свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок від 11
березня 1996 року, виданого на підставі
рішення Виконкому АНД Ради народних
депутатів № 602/2 від 15 грудня 1995 року
ОСОБА_1 належить домоволодіння АДРЕСА_1
(а.с.14).

В даному домоволодінні залишаються
зареєстрованими відповідачі по справі
ОСОБА_3, яка є колишньою дружиною
позивача ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4, однак
з грудня 1999 року в домоволодінні не
мешкають без поважних причин,
особистих речей в будинку не мають,
оплату комунальних послуг не
здійснюють. Крім того, залишили будинок
в грудні 1999 року добровільно, забравши
всі речі. Дані обставини
підтверджуються наданими письмовими
доказами та показами допитаних в
судовому засіданні свідків.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

З огляду на наведене, суд вважає, що
позовні вимоги позивача в частині
усунення перешкод в користуванні
власністю та визнання осіб такими, що
втратили право користування є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4
не користуються спірним житлом без
поважних причин, а тому втратили право
користування ним. Доказів на
спростовання цим обставинам,
відповідачам не надано.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Головного управління Державної
Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області зняти
відповідачів з реєстрації, суд
зазначає наступне.

Головне управління Державної
Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області є у справі
третьою особою. Такий процесуальний
статус виключає можливість покладення
на нього рішенням суду будь-яких
обов'язків, а тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України питання щодо розподілу судових
витрат, суд приходить до висновку, що
судові витрати з відповідача не
стягувати, оскільки вимога про
розподіл судових витрат позивачем не
заявлялася.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 214, 215, 218, 222, 88
ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, де третя
особа - Головне управління Державної
Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні власністю - будинком
АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
невідомий, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН
невідомий, такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
будинком АДРЕСА_1, що є підставою зняття
з реєстрації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
невідомий, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН
невідомий, з житлового приміщення -
будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

З повним текстом рішення суду сторони
можуть ознайомитися 05 грудня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію судового рішення із викладом
вступної та резолютивної частин видати
учасникам процесу негайно після його
проголошення.

Суддя
О.Б.Подорець