Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2014 року

м. Южне

Южний міський суд Одеської області

в складі : головуючого судді : Котова
В.Г.

при секретарі :
Слісаренко Г.В.

Розглянувши в відкритому
судовому засіданні м. Южне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про виселення з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Южного
міського суду Одеської області з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення
з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення, мотивуючи свої
вимоги тим, що вказана квартира
належить йому на праві приватної
власності на підставі договору міни
від 18.02.2009 року, та в ній позивач
зареєстрований один. З його усного
дозволу в дану квартиру вселилися і
відповідач ОСОБА_2, який є його сином, та
відповідач ОСОБА_3, яка є його
невісткою, які мають власне житло за
адресою АДРЕСА_2, в якому вони
зареєстровані. Договір найму житлової
площі в спірній квартирі між позивачем
та відповідачами не укладався. Під час
проживання у спірній квартирі
відповідачі створили позивачу
нестерпні умови для проживання,
постійно створюють скандали та сварки,
кожен день провокують його на сварки.
02.07.2012 року ОСОБА_2 умисно завдав
позивачу легкі тілесні ушкодження.
Поведінка відповідачів робить
неможливим подальше сумісне
проживання позивача та відповідачів в
спірній квартирі. Крім того, дана
квартира потрібна позивачу для
власного спокійного ній проживання.
Позивач сплачує самостійно квартплату
та комунальні послуги, також послуги
телефонної мережі, хоча відповідачі
користуються телефоном для
міжнародних та міжміських переговорів.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Позивач як власник зазначеної вище
квартири позбавлений діями
відповідачів права користування та
розпорядження своєю квартирою на свій
розсуд. На його пропозиції виселитися
добровільно з квартири, та не
створювати йому перешкод у
користуванні своєю власністю,
відповідачі не реагують, хоча мають
власне житло.

Згідно ч. 1 ст. 168 ЖК України укладений на
визначений строк договір найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, припиняється
після закінчення цього строку, і його
може бути продовжено лише за угодою між
наймачем і наймодавцем.

Згідно ч. 4 ст. 168 ЖК України договір
найму жилого приміщення, укладений як
на визначений так і на невизначений
строк, може бути розірвано за вимогою
наймодавця, якщо наймач або особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення; або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи
одному будинку, а також у разі
систематичного невнесення наймачем
квартирної плати і плати за комунальні
послуги.

Згідно ст. 169 ЖК України у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

На підставі вищевикладеного
позивач просить суд виселити ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання
їм іншого жилого приміщення та
стягнути з них на свою користь
сплачений судовий збір.

Позивач, представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному обсязі. Крім того,
позивач зазначив, що добровільно дав
згоду на вселення відповідачів та
спільне проживання у спірній квартирі.

Відповідачі в судовому засіданні
позовні вимоги не визнали в повному
обсязі, заперечували проти задоволення
позову, пояснивши суду, що твердження
позивача про те, що він є єдиним
власником вищезазначеної квартири та
він один сплачує комунальні послуги не
відповідає дійсності, так як згідно
договору міни від 18.02.2009 року, Свідоцтва
про право на спадщину за законом,
двокімнатна квартира АДРЕСА_6
загальною площею 48,5 кв.м. житловою - 28,30
кв.м. належала на праві особистої
приватної власності батьку
відповідача ОСОБА_2 - позивачу ОСОБА_1 З
метою поліпшення житлових умов у 2009
році позивач забажав обміняти
двокімнатну квартиру на трикімнатну та
запропонував ОСОБА_2 сплатити різницю у
вартості квартири при укладенні
договору, в результаті чого ОСОБА_1
пообіцяв, що у ОСОБА_2 та у його сім'ї
буде житло, останній буде проживати
разом з ним, а також здійснювати за ним
догляд, якого він потребує. Фактично
вони домовилися придбати квартиру
разом. Враховуючи те, що власного житла
у ОСОБА_2 не було, а грошових коштів, які
ним накопичувалися на його придбання
не вистачало, ОСОБА_2 погодився на
пропозицію позивача.

05 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та
позивачем була підписана згода про
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна та передачу завдатку
згідно якої ОСОБА_4 зобов'язується
передати, а позивач придбати до 01.03.2009
року об'єкт нерухомості, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно домовленості між позивачем та
ОСОБА_2 про сплату різниці вартості
квартири в якості забезпечення
зобов'язання дружина ОСОБА_2 -
відповідач ОСОБА_3 передала ОСОБА_4
завдаток у розмірі 12500 доларів США, що
підтверджується розпискою. Загальна
різниця вартості об'єкта нерухомості
склала 18000 доларів США. Залишок суми від
вартості квартири склав 5500 доларів США.

18 лютого 2009 року позивач та ОСОБА_4
уклали договір міни відповідно до
якого за цим договором кожна із сторін
зобов'язується передати другій стороні
у власність по квартирі: позивач
зобов'язується передати у власність
ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_6, а
ОСОБА_4 зобов'язується передати у
власність позивачу трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальна площа якої
складає 65,8 кв.м., житлова - 38,9 кв.м.

Після укладення договору міни ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 переїхали до
вищевказаної квартири.

22.06.2009 року та 07.08.2009 року згідно
домовленості між позивачем та ОСОБА_2
про сплату різниці вартості квартири,
ОСОБА_4 отримала від відповідача ОСОБА_3
відповідно 1500 доларів США. та залишок
від вартості квартири у розмірі 4000
доларів США, що підтверджується
відповідними розписками.

З моменту придбання квартири по
теперішній час ОСОБА_2 та його родина
фактично користувалися кімнатою 17,1
кв.м. За весь час проживання в
зазначеній квартирі коштами з його
родини сплачувалися комунальні
послуги та послуги за користування
стаціонарним телефоном шляхом
передачі грошових коштів позивачу в
тому об'ємі в якому він вказував, але в
зв'язку з сварками з позивачем останні
три місяці комунальні послуги сплачує
відповідач ОСОБА_3 особисто на ім'я
головного наймача квартири, що
підтверджується відповідними
квитанціями.

Щодо роздруківки телефонних дзвінків,
що знаходиться в матеріалах цивільної
справи, відповідачі зазначили, що данні
міжнародні та міжміські дзвінки
здійснив сам позивач, так як
стаціонарним телефоном відповідачі
користуються лише для здійснення
місцевих дзвінків, а міжнародні
дзвінкі здійснюються в мережі
Інтернет.

Щодо побиття позивача та виклику
співробітників міліції, відповідачі
зазначили, що останнього ОСОБА_2 не бив,
а лише намагався заспокоїти шляхом
тримання, так як ОСОБА_1 знаходився у
збудженому стані та міг нашкодити собі
та іншим мешканцям квартири, але
останній викликав працівників міліції
та надав їм інформацію, що не
відповідає дійсності. На ґрунті такої
сварки у ОСОБА_2 відновилася виразкова
хвороба, яка на момент його звернення
до медичного закладу була у фазі
загострення та останній лікувався в
стаціонарі, що підтверджується копією
довідки від 10.08.2012 року.

Ствердження щодо того, що відповідачі
створили для позивача нестерпні умови
для його проживання у квартирі,
постійно створюють скандали та сварки,
не відповідають дійсності, так як
відповідачі позитивно
характеризуються за місцем мешкання,
що підтверджується відповідними
характеристиками з КП «МЖКЦ» м. Южне та
з МВ ГУМВС України в Одеській області.

Враховуючи вище наведене, відповідачі
просили суд відмовити у задоволені
позовних вимог позивача у повному
обсязі.

Вислухавши сторони,
допитавши свідка ОСОБА_5, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що в задоволені позову
необхідно відмовити в повному обсязі з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі договору міни від 18.02.2009 року,
укладеного між позивачем та ОСОБА_4 та
посвідченому приватним нотаріусом
Южненського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_6, ОСОБА_1
отримав у приватну власність квартиру
за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
договором міни від 18.02.2009 року та
свідоцтвом про реєстрацію права
власності на вказану вище квартиру,
копії яких містяться в матеріалах
справи.

Двокімнатна квартира АДРЕСА_6, яка
належала на праві приватної власності
батьку відповідача ОСОБА_2 - позивачу
ОСОБА_1, останній з метою поліпшення
житлових умов у 2009 році вирішив
обміняти на спірну квартиру та
запропонував ОСОБА_2 сплатити різницю у
вартості квартири при укладенні
договору міни та сторони домовились, що
відповідачі з дитиною будуть проживати
разом з ним в квартирі за адресою
АДРЕСА_1. Дані обставини та факт
добровільного надання дозволу
відповідачам на вселення до спірної
квартири для сумісного проживання
підтвердив позивач в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що власного житла у
ОСОБА_2 не було, а грошових коштів, які
ним накопичувалися на його придбання
не вистачало, ОСОБА_2 погодився на
пропозицію позивача, сплатив ОСОБА_7
різницю у вартості квартири при
укладенні договору міни, що підтвердив
в судовому засіданні позивач, та з
усного дозволу позивача в дану
квартиру вселилися відповідач ОСОБА_2,
який є його сином, відповідач ОСОБА_3,
яка є його невісткою та їх неповнолітня
на той час дочка ОСОБА_5

Крім того, факт домовленості між
сторонами щодо вселення та проживання
відповідача ОСОБА_2 з позивачем у
спірній квартирі при укладанні
договору міни встановлений рішенням
Южного міського суду Одеської області
від 27.03.2014 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частку квартири, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
ОСОБА_3, яке набрало законної сили 07.04.2014
року, копія якого міститься в
матеріалах справи.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті ж самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
відповідачі вселилися та проживають у
квартирі за адресою АДРЕСА_1, з
добровільного дозволу позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 пояснила, що відповідачі є її
батьками а позивач - її дідусь. Свідок
зазначила, що вона знає про
домовленість між позивачем, який був
ініціатором домовленості, та
відповідачами, згідно якої відповідачі
надали близько 18000,00 доларів США як
різницю у вартості при обміні квартир.
Позивач добровільно надав згоду на
вселення та проживання відповідачів та
свідка у квартирі за адресою АДРЕСА_1.
Свідок до лютого 2012 року проживала у
даній квартирі згідно домовленості
сторін в кімнаті площею 9,5 кв. м., тоді як
позивач проживав в середній кімнаті а
відповідачі у великій, але в зв'язку з
неодноразовими сварками між свідком та
позивачем, ініціаторами котрих був
останній, під час яких позивач морально
принижував її та погрожував фізичним
насильством, ОСОБА_5 виїхала із спірної
квартири та переїхала в кімнату
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири)
може бути виселено у випадках,
передбачених частиною першою статті 116
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично ставиться до твердження
позивача про те, що відповідачі своїми
діями завдали йому тілесні ушкодження,
адже це спростовується постановою ДІМ
Южненського МВ ГУМВС України в
Одеській області від 03.07.2012 року про
закриття кримінальної справи у зв'язку
з відсутністю складу злочину,
передбаченого ст. 122 КК України, копія
якої міститься в матеріалах справи, та
доказів фізичного насильства по
відношенню к позивачу з боку
відповідачів суду не надано. Крім того,
відповідачі позитивно
характеризуються за місцем мешкання,
що підтверджується відповідними
характеристиками з КП «МЖКЦ» м. Южне та
з МВ ГУМВС України в Одеській області,
які містяться в матеріалах справи.

Навпаки, судом встановлено, що позивач
самостійно провокує побутові сварки з
відповідачами, що підтверджується
показами свідка ОСОБА_5 та постановою
ДІМ Южненського МВ ГУМВС України в
Одеській області від 30.08.2012 року про
відмову в порушенні кримінальної
справи у зв'язку з відсутністю складу
злочину, передбаченого ст. 296 КК
України, копія якої міститься в
матеріалах справи, згідно якої 30.08.2013
року о 19:50 год. під час перебування в
гостях у онуки позивача у спірній
квартирі хлопця, позивач, прийшовши на
кухню, почав кричати та виганяти свою
онуку з квартири.

Позивач згідно домовленості з
відповідачами у спірній квартирі
проживає у кімнаті, площею 12,6 кв.м., з
якої є вихід на лоджію площею 3,1 кв.м.
Вказана кімната повністю обладнана
необхідними меблями та придатна для
проживання. Крім того позивач вільно
користується іншими приміщеннями
загального користування. Відповідачі
згідно домовленості з позивачем
проживають у житлових кімнатах площею
17,1 кв.м. та 9,5 кв.м. Таким чином, судом
встановлено, що позивач має всі
необхідні умови для проживання в
спірній квартирі.

Також судом не встановлено фактів
перешкоджання позивачу з боку
відповідачів проживанню у спірній
квартирі. Відповідачі самостійно
сплачують комунальні послуги, що
підтверджується копіями наданих
квитанцій, тоді як позивач, в зв'язку з
тим, що він користується пільгами по
сплаті комунальних послуг, не сплачує
таких платежів, що підтверджено ним в
судовому засіданні. Тобто позивач не
несе матеріальних витрат в зв'язку з
проживанням у спірній квартирі
відповідачів.

При таких обставинах, враховуючи те, що
відповідачі вселилися у спірну
квартиру з добровільного дозволу
позивача, доказів існування іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням суду не надано, судом не
встановлено фактів перешкоджання
позивачу з боку відповідачів
проживанню в квартирі, систематичного
руйнування чи псування жилого
приміщення, використовування його не
за призначенням, або систематичного
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі, суд вважає, що
задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про виселення з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення необхідно відмовити в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 215 ЦПК
України, ст.ст. 64, 116, 156, 157 ЖК України, суд
-

В
И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення - відмовити в повному
обсязі.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Одеської області протягом десяти днів
з дня проголошення рішення через Южний
міський суд Одеської області.

Суддя
В.Г.Котов