Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євтушенко О.І.,

Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди в порядку регресу,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 14 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 10 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія «ПЗУ
Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»)
звернулася до суду з позовом, у якому
просило в порядку регресу стягнути з
ОСОБА_3 суму виплаченого страхового
відшкодування у розмірі 113 204,13 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 25 травня 2007 року між страховою
компанією та ОСОБА_5 був укладений
договір страхування транспортного
засобу «Фольксваген Пассат», д.н.з.
НОМЕР_1.

03 грудня 2008 року о 09 годині 15 хвилин на
перехресті Броварського проспекту з
дорогою на село Зазим'я Броварського
району Київської області сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої застрахований
автомобіль отримав механічні
пошкодження.

Вказана ДТП трапилася з вини ОСОБА_3,
яка порушила вимоги п. п. 10.1., 10.3. ПДР
України, за що була притягнута до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП.

У зв'язку з настанням страхового
випадку страхова компанія виплатила
страхувальнику страхове відшкодування
в розмірі 113 204,13 грн на підставі звіту
про оцінку автомобіля № 353/12/08.

Враховуючи наведене, позивач просив
задовольнити позов.

Заочним рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 14 жовтня 2013 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду
Київської області від 10 липня 2014 року,
позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» страхове відшкодування у
розмірі 113 204,13 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, закрити
провадження у справі, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам закону не відповідають.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що 25 травня 2007 року між
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 25 травня 2007 року
та ОСОБА_5 був укладений договір
страхування транспортного засобу
«Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1.

03 грудня 2008 року о 09 годині 15 хвилин на
перехресті Броварського проспекту з
дорогою на село Зазим'я Броварського
району Київської області сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої застрахований
автомобіль отримав механічні
пошкодження.

Вказана ДТП трапилася з вини ОСОБА_3,
яка порушила вимоги п. п. 10.1., 10.3. ПДР
України, за що постановою Деснянського
районного суду м. Києва була притягнута
до адміністративної відповідальності
за ст. 124 КУпАП.

03 грудня 2008 року ОСОБА_5 звернулась до
страхової компанії з заявою про
виплату їй страхового відшкодування.

На підставі страхових актів від 30 січня
2009 року №
021.28734.3005.L.03.03, від 10 липня 2009 року №
021.28734.3005.L.03.04, розрахунку сум страхового
відшкодування до них, акта виконаних
робіт № АПИ-000038/01, накладних №
№ 186, 265, 154, 185, 211, наряду-замовлення №
С300112357/СН00088854 та на підставі звіту про
оцінку автомобіля № 353/12/08 страхова
компанія виплатила страхувальнику
страхове відшкодування в розмірі 113 204,13
грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із наявності
між сторонами у справі регресного
зобов'язання та того, що за правилами ч.
6 ст. 261 ЦК України за регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання, тобто з моменту
виплати страхового відшкодування.
Зокрема, суд вказав, що оскільки
позивачем страхове відшкодування було
виплачено 14 липня 2009 року, то
визначений законом трирічний строк
позовної давності тривав для нього до 14
липня 2012 року.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Із позовної заяви, поданої ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» про стягнення
відшкодування в порядку регресу
витрат, пов'язаних з виплатою
страхового випадку, та з обставин
справи, встановлених судами,
вбачається, що правовідносини виникли
з договору страхування транспортних
засобів, укладеного 25 травня 2007 року
між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та
ОСОБА_5, і регулюються нормами ст. 27
Закону України «Про страхування» та ст.
993 ЦК України.

Між тим, підмінивши суброгацію
поняттям регрес, ПрАТ СК «ПЗУ Україна»
просило до спірних правовідносин
застосувати правову норму
ст. 1191 ЦК України.

Однак природа правових наслідків за
настанням суброгації є відмінною від
регресу.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 27 постанови від 01 березня 2013
року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки», при вирішенні спорів про
право зворотної вимоги страховика суди
повинні розрізняти поняття «регрес» та
«суброгація». Наприклад, у випадку
суброгації відбувається лише заміна
осіб у вже наявному зобов'язанні
(заміна активного суб'єкта) зі
збереженням самого зобов'язання. У
такому разі страхувальник передає свої
права страховикові на підставі
договору і сприяє реалізації останнім
прийнятих суброгаційних прав. У
випадку регресу одне зобов'язання
замінює собою інше, але переходу прав
від одного кредитора до іншого не
відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею
38 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», а для
суброгації відповідно до
статті 993 ЦК і статті 27 Закону України
«Про страхування» встановлено
особливий правовий режим.

При суброгації перебіг строку позовної
давності починає обчислюватися з
моменту виникнення страхового випадку,
а при регресі - з того моменту, коли
страховик виплатив страхове
відшкодування. Розмір страхового
відшкодування визначається за
правилами, встановленими у договорі
страхування. Страховик не має права
вимагати від завдавача шкоди суму, яку
він виплатив страхувальнику у зв'язку з
порушенням умов договору страхування.

Посилання ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на те,
що перебіг строку позовної давності
необхідно обраховувати з дня виплати
страхового відшкодування, не
ґрунтуються на положеннях чинного
законодавства.

Перебіг строку позовної давності
обраховується з моменту виплати коштів
у випадку, коли особа, яка провела таку
виплату, має право регресної вимоги.

У вказаній справі право вимоги
ґрунтується на суброгації, а не
регресі.

При суброгації перебіг строку позовної
давності починається від дня настання
страхового випадку, оскільки при
переході права вимоги до страховика
переходять усі права, які мав
страхувальник, зокрема це стосується і
права на подання позову, в т.ч. щодо часу
виникнення права на позов, - з моменту
ДТП, в результаті якої заподіяно шкоду.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що
страховий випадок настав 03
грудня 2008 року, трирічний строк
закінчився 03 грудня 2011 року, а до суду з
позовом до ОСОБА_3 позивач звернувся 02
лютого 2012 року, тобто з пропуском
строку позовної давності.

У порушення зазначених вище вимог суд
першої інстанції не визначився з
характером спірних правовідносин та не
звернув уваги, що в даному випадку
виникла суброгація та до даних
правовідносин суд помилково
застосував ст. 1191 ЦК України, оскільки
необхідно застосовувати ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування».

Крім того, суд не звернув уваги, що при
суброгації строк позовної давності
починає обчислюватись з моменту
виникнення страхового випадку, про що
зазначав відповідач та надавав суду
відповідну заяву про застосування
строку позовної давності, яку суд не
розглянув.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд
зобов'язаний застосувати позовну
давність за заявою сторони у спорі.

Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції та залишаючи його без
змін, апеляційний суд на порушення
вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув
допущені порушення суду першої
інстанції.

Дійшовши висновку про те, що ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» не пропустило строків
позовної давності з огляду на те, що
звернулось із позовом, який раніше у
липні 2013 року був залишений без
розгляду, апеляційний суд залишив поза
увагою п. 2 ст. 265 ЦК України, якою
передбачено, що залишення судом позову
без розгляду не зупиняє перебігу
позовної давності.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, у процесі якого
суду слід урахувати наведене та
залежно від установленого вирішити
спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 14 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 10 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель