Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5355/14
Головуючий у 1 інстанції: Каракай Н.Д.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 рудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 28 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: товариство з
обмеженою відповідальністю
«Основа-Агро» про стягнення грошових
коштів за недійсним правочином.-

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2014 року ОСОБА_3, звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В позові зазначено, що 04.01.2007 року між
сторонами у справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4
був укладений договір міни земельної
ділянки, відповідно до умов якого
відповідач взамін земельної ділянки
отримав 10 тонн пшениці фуражної по ціні
500 грн. за одну тону на суму 5000 грн..

22.12.2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом про визнання договору міни від
04.01.2007 року дійсним та визнання
права власності на земельну ділянку,
оскільки відповідач визнавав
укладений між сторонами договір, але
відмовлявся посвідчувати його
нотаріально.

24.12.2008 року рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області позов було
задоволено, однак ухвалою апеляційного
суду Запорізької області від 17.03.2010
року рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
24.12.2008 року було скасовано, справа
направлена на новий розгляд.

Ухвалою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 18.06.2010
року, право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку площею 13,1363 га.,
отриману на підставі рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 24.12.2008 року, яка
належала ОСОБА_4 на підставі державного
акту на земельну ділянку припинено,
зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну
ділянку, повернути державний акт на
прав власності, зобов'язано
Гуляйпільський районний відділ
Запорізької регіональної філії Центр
ДЗК поновити державну реєстрацію за
ОСОБА_4.

Восени 2013 року працівники ТОВ
«Основа-Агро» повідомили ОСОБА_3, що він
більше не являється власником
земельної ділянки, оскільки власником
землі є ОСОБА_4

Так як земельну ділянку позивач
повернув відповідачу в 2013 році, прохає
стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача
вартість 10 тонн зерна пшениці фуражної
у сумі 23000 грн., виконаного за недійсним
правочином, а також витрати на сплату
судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 28 жовтня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати ухвалити нове, яким
позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом установлено, що 04.01.2007 року між
сторонами у справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4
був укладений письмовий договір міни
земельної ділянки, відповідно до якого
відповідач взамін земельної ділянки
отримав 10 тонн пшениці фуражної по ціні
500 грн. за одну тону на суму 5000 грн.

24.12.2008 року рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору міни
дійсним та визнання права власності на
земельну ділянку було задоволено,
однак ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 17.03.2010 року
рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 24.12.2008
року було скасовано, справа направлена
на новий розгляд.

Ухвалою Гуляйпільського
районного суду Запорізької області
від 18.06.2010 року, право власності ОСОБА_3
на земельну ділянку площею 13,1363
га.,отриману на підставі рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 24.12.2008 року,
припинено, зобов'язано ОСОБА_3
повернути земельну ділянку, повернути
державний акт на прав власності,
зобов'язано Гуляйпільський районний
відділ Запорізької регіональної філії
Центр ДЗК поновити державну реєстрацію
за ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК
України, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню, або
державній реєстрації є укладеним з
моменту такого посвідчення або
державної реєстрації, а вразі
необхідності і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Статтею 716 ЦК України
передбачено, що до договору міни
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо це не суперечить
суті зобов"язання.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку ( квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Виходячи з наведеного суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що письмовий договір міни
земельної ділянки на зерно пшениці,
укладений 04.01.2007 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, без його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації,
яка передбачена ст. ст. 220, 657 ЦК України
відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України є
нікчемним правочином, який є недійсним
через невідповідність вимогам закону і
не створює прав та обов"язків для
сторін.

Натомість, як вбачається з матеріалів
справи зазначений правочин був
виконаний, позивачу була передана
земельна ділянка площею 13,1363 га, а
відповідач отримав від позивача 10 тонн
зерна фуражної пшениці.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону. Тому в разі посилання позивача
не на ту норму закону суд уточнює
підстави позову й застосовує норму
закону, яка їм відповідає, незалежно
від згоди на це позивача.

Однак у порушення зазначених вимог
закону суд першої інстанції належним
чином не з"ясував у позивача правові
підстави заявленого ним позову.

Як вбачаться з позовної заяви ОСОБА_3
свої вимоги обґрунтовує тим, що
договір міни земельної ділянки на
зерно фуражної пшениці від 04.01.2007 року
між сторонами був виконаний. В
подальшому земельну ділянку, отриману
ним за недійсним договором міни він
повернув відповідачу, однак 10 тонн
пшениці фуражної вартістю 23000 грн.
відповідач йому не повернув, тому
просив відшкодувати йому вартість
пшениця.. Тобто предметом позову
фактично є повернення майна набутого
без достатньо правової підстави, за
недійсним правочином, що регулюється
главою 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи (
потерпілого) без достатньої правової
підстави ( безпідставно набуте майно),
зобов"язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов"язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: повернення
виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач
зобов"язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду справи
про повернення майна.

Відповідно до довідки ТОВ
«Основа-Агро» вих. № 104 від 25.07.2014 року
вартість фуражного зерна складає 2300
грн. за одну тону ( а.с. 11), отже вартість
10 тон зерна становить 23000 грн., що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, оскільки в натурі
відповідач повернути зерно не має
можливості.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що
загальна позовна давність
встановлюється у три роки.

У статті 261 ЦК України зазначено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до статті 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_4 заявив про застосування до
правовідносин позовної давності ( а.с.
18).

З матеріалів справи також вбачається,
що на виконання вищезазначеного
договору міни від 04.01.2007 року та на
підставі рішення Гуляйпільського
районного суду від 24.12.2008 року, яким цей
договір міни був визнаний дійсним ,
ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку
був виданий державний акт ЯД № 997259.

23 березня 2013 року у газеті « Голос
Гуляйпілля» було опубліковане
оголошення, в якому було зазначено, що
зазначений державний акт вважати
недійсним на підставі Ухвали
Гуляйпільського районного суду від
18.06.2010 року ( а.с. 35) .

На підставі цього державного акту
позивач передав земельну ділянку в
оренду ТОВ «Основа -Агро».

25.07.2013 року ТОВ «Основа-Агро» поставило
до відома ОСОБА_3 про те, що договірні
відносини із ним товариство припиняє, у
зв"язку із недійсністю його державного
акту, відповідно до оголошення у газеті
від 23 березня 2013 року ( а.с. 36). Отже,
ОСОБА_3 фактично користувався
зазначеною земельною ділянкою до 25.07.2013
року, що також не заперечувалося
відповідачем у справі.

Таким чином, зазначені обставини
свідчать про те, що ОСОБА_3 про
порушення свого права дізнався в липні
2013 року.

Позовну заяву до суду ОСОБА_3 подав
30.07.2014 року, тобто в межах строку,
передбаченого ст. 257 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги про
сплив позовної давності, не
заслуговують на увагу.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню понесені
позивачем судові витрати в розмірі 243
грн. 60 коп. ( а.с. 3).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 28 жовтня
2014 року у цій справі скасувати.
Ухвалити нове рішення наступного
змісту. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «Основа-Агро» про
стягнення грошових коштів за недійсним
правочином задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 23000
грн. та судові витрати в розмірі 243,60
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте воно
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: