Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5480/14
Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кримської О.М.

суддів : Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
майном та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю,-

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про
усунення їй перешкод у користуванні
земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з
04.05.2009 року є власником житлового
будинку АДРЕСА_1. Даний житловий
будинок знаходиться на земельній
ділянці площею 500 м2. Відповідач ОСОБА_4
є суміжним користувачем по АДРЕСА_2.
Між ними виникають конфлікти щодо
користування земельною ділянкою.

Просила суд усунути перешкоди у
користування частиною земельної
ділянки площею 13 м2 (із її загальної
площі 500 м2) за парканом з боку
домоволодіння АДРЕСА_2 шляхом
зобов'язання ОСОБА_4 звільнити цю
земельну ділянку, оскільки він займає
її без належних на те підстав,
допустити її для проведення демонтажу
паркану та його встановлення по лінії
межі ділянок, яка існувала до порушення
прав у відповідності до Плану
земельної ділянки. Заборонити ОСОБА_4
виконувати будь які будівельні роботи,
складувати будівельні матеріали та
залишати автомобільний транспорт
перед в'їзними воротами будинку
АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_4 за власні
кошти та особистими силами зарити
канаву, що була ним викопана перед
в'їзними воротами будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з даним позовом,
відповідач ОСОБА_4 подав до суду
зустрічну позовну заяву.

В своєму зустрічному позові ОСОБА_4
просить суд усунути перешкоди у
користуванні його земельною ділянкою
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 за власний
рахунок перенести стіну самовільно
збудованого капітального будинку у
відповідності до державних
будівельних норм, згідно межі будинку
АДРЕСА_2. А також усунути йому перешкоди
у користуванні його земельною ділянкою
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 за власний
рахунок здвинути шлакобетонний в'їзд
до будинку АДРЕСА_1 від паркану будинку
АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_3, та відмовлено у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3,
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду в частині відмови у задоволенні
її позову скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі,
решту рішення залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні первісного
та зустрічного позовів, районний суд
виходи із того, що сторони не надали
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

З таким висновком суду можна
погодитись.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК
України).

Власники та землекористувачі
суміжних земельних ділянок повинні
жити за правилами добросусідства,
тобто зобов'язані співпрацювати при
вчиненні дій, спрямованих на
забезпечення прав на землю кожного з
них, не порушувати законні права один
одного (ст.ст. 91, 96, 103 Земельного кодексу
України).

Судом установлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 16.04.2009 року позивач ОСОБА_3 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
який знаходиться на земельній ділянці
площею 500 м2 ( а.с. 8).

Відповідач ОСОБА_4 є власником
житлового будинку АДРЕСА_2, який
знаходиться на земельній ділянці
площею 468 м2 Вищезазначений будинок
належить йому на праві власності
відповідно до Свідоцтва № 417 від 17.04. 1990
року ( а.с. 54).

Зазначені земельні ділянки сторонами
не приватизовані.

Позивач ОСОБА_3 в позові зазначає, що на
момент виникнення у неї права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1
земельну ділянку огороджував
дерев"яний паркан та розділяв його з
домоволодінням АДРЕСА_2

В подальшому сторони вирішили замінити
паркан і при встановлені нового
паркану, з метою доступу до
обслуговування гаражу відповідача, за
усною домовленістю відступили в бік
двору будинку позивачки на 50 см,
починаючи з середини спільної межі.
Після цього сторони склали та
підписали акт про погодження меж
землекористування ( а.с. 32 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказів, які б беззаперечно
свідчили про те, що новий паркан був
встановлений в бік двору будинку
ОСОБА_3, чим фактично було зменшено
площу земельної ділянки АДРЕСА_1 на 13
м2, починаючи з середини спільної межі,
остання суду не надала. Матеріали
справи також не містять будь-яких
письмових доказів з приводу уступки
ОСОБА_3 частини своєї земельної
ділянки.

Акту обстеження земельної
ділянки щодо встановлено факту
зменшення земельної ділянки позивачки,
зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2,
матеріали справи не містять.

Беззаперечних доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_4 перекрив
в"їзні ворота у будинок позивачки
автотранспортом, вирив канаву, чим
позбавляє її можливості заїзду на
території її домоволодіння особистим
автотранспортом, остання суду також не
надала.

Як на докази зменшення земельної
ділянки, перекриття в"їзних воріт,
ОСОБА_3 посилається на фототаблицю № 3,
яка була зроблена нею самостійно. Однак
з цієї фототаблиці не можна зробити
висновок щодо факту зменшення площі
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
перекриття в"їзних воріт, тому суд
першої інстанції обґрунтовано не
врахував цю фототаблицю, як належний
та допустимий доказ.

Посилання апелянта на постанову
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя у справі № 334/3684/14-а, якою на
думку апелянта підтверджено факт
самовільного зайняття відповідачем її
земельної ділянки, не заслуговує на
увагу, оскільки зі змісту зазначеної
постанови ( а.с. 118) не вбачається, що
ОСОБА_4 був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
самовільне зайняття земельної ділянки
розміром 13 кв. м , яка належить ОСОБА_3, і
яка є предметом спору у даній справі.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з"ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно, ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, а
доводи апеляційної скарг висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: