У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:Мазур
Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за заявою
Фастівського міжрайонного прокурора
Київської області в інтересах ОСОБА_6
про перегляд у зв'язку з нововиявленими
обставинами судового рішення у справі
за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_6
про припинення права власності на 1/6
частини будинку з виплатою грошової
компенсації, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 06 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2008 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8
звернулися до суду із зазначеним
позовом, на обґрунтовування якого
вказали, що ОСОБА_9, який є чоловіком та
батьком позивачів, в порядку
спадкування за заповітом належала Ѕ
частини будинку АДРЕСА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9
належну йому Ѕ частини спірного
будинку в рівних частинах по 1/6 частини
кожному успадкували позивачі та батько
−? ОСОБА_10

09 липня 1991 року ОСОБА_10 подарував
успадковану ним 1/6 частини будинку
ОСОБА_6 Проте на час укладення договору
дарування будинок був значно
поліпшений та добудований ОСОБА_7 після
отримання його у спадщину: збільшена
його загальна площа до 70,2 кв. м, а жила -
до 48 кв. м, перебудовані глинобитні
стіни ракушняком, обкладено будинок
цеглою, повністю перероблено верх
будинку та перекрито дах шифером,
замінені вікна, двері та підлога.

Оскільки ОСОБА_6 у спірному будинку
ніколи не проживала, в його перебудові
та переобладнанні ніякої участі не
брала, приміщень, які прийняв у спадок
ОСОБА_10, на даний час не існує, в
грошовому еквіваленті частка
успадкованого ОСОБА_10 майна станом на
день його смерті є незначною, на
підставі ст. 365 ЦК України просили суд
припинити право власності ОСОБА_6 на 1/6
частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 21 липня 2010
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від від 24 листопада 2010 року, позов
задоволено. Припинено право власності
ОСОБА_6 на 1/6 частини будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 червня 2011 року
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 21 липня 2010
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 24 листопада 2010
року залишено без змін.

У вересні 2011 року Фастівською
міжрайонною прокуратурою Київської
області в інтересах ОСОБА_6 було подано
заяву про перегляд рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 21 липня 2010 року у
зв'язку з нововиявленими обставинами з
посиланням на істотні для справи
обставини, що не були і не могли бути
відомі собі, яка звертається із заявою,
на час розгляду справи.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 06 листопада
2014 року рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 21 липня 2010 року за наслідками його
перегляду у зв'язку із нововиявленими
обставинами скасовано та ухвалено
нове, яким відмовлено у задоволенні
позову.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 06 листопада 2014
року скасовано, ухвалено нове рішення,
яким припинено право власності ОСОБА_6
на 1/6 частини будинку АДРЕСА_1,
виплативши їй грошову компенсацію в
розмірі 21 135 грн, які внесено позивачкою
на депозитний рахунок суду, та визнано
право власності на цю частину будинку
за ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у рівних частинах.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржуване рішення апеляційного суду
і залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої доводи
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, керувався тим, що
позивачі не довели ту обставину, що
частка відповідачки у спільному майні
є незначною. Крім того, з урахуванням
відсутності у Фастівському районі у
відповідачки іншого житла на праві
власності припинення її права
власності на частину будинку завдасть
її значної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції керувався тим,
що спадщина, яка відкрилась після
смерті ОСОБА_9, складалась з Ѕ частини
глинобитного будинку по АДРЕСА_1 та
надвірних господарських будівель. 1/6
частини цього будинку була успадкована
ОСОБА_12, ОСОБА_8 - дружиною та сином
померлого, а 1/6 - його батьком ОСОБА_10 В
натурі це спадкове майно між
спадкоємцями не ділилось, ОСОБА_12 на
місці спадкової частини будинку
побудувала новий будинок, знісши
успадковану будівлю, внаслідок чого на
даний час спадкового будинку, який
залишився після смерті ОСОБА_9, не
існує, господарські будівлі, які є
приналежністю головної речі -жилого
будинку, не є самостійним об'єктом
спадкування, спадкову частку в даний
час виділити в натурі неможливо, у
зв'язку з чим позивачі правомірно
порушують питання про припинення права
власності відповідачки на ідеальну
частку у спадщині зі сплатою вартості
цієї частки.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не
ґрунтуються на нормах матеріального
закону та не відповідають наявним у
справі доказам.

Судами встановлено, що жилий будинок
АДРЕСА_1 належав на праві власності
ОСОБА_9 - Ѕ частини та Ѕ частини ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Будинок був
глинобитний, жилою площею 28,2 кв. м.
Рішенням Фастівського міськвиконкому
від 8 грудня 1980 року ОСОБА_9 дозволено
перебудувати веранду та кімнату у
будинку розміром 6,0 х 8,0 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. Спадщину
після його смерті прийняли позивачі
(дружина та син померлого) та його
батько ОСОБА_10 у рівних частках, тобто
по 1/6 кожний. 9 липня 1991 року ОСОБА_10
подарував належну йому 1/6 частки
спірного будинку ОСОБА_6 Рішеннями
Фастівського міськвиконкому від 24
грудня 2002 року № 230/3 та від 18 червня 2010
року № 115/1 погашено право власності
ОСОБА_13 на Ѕ частки будинку у зв'язку з
тим, що ця частина будинку непридатна
для проживання, зруйнована і
відновленню не підлягає.

Отже, судами встановлено, що на день
подання в 2009 році позову про припинення
частки в спільному майні позивачі
ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є власниками
спірного жилого будинку по 1/6 частини
кожний (а фактично, з урахуванням
погашення права власності ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на Ѕ частини цього
будинку, по 1/3 частини будинку кожному).

ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_9 знесла
успадкований старий глинобитний
будинок і на його місці за власні кошти
побудувала новий будинок, який не був
предметом спадкування після смерті
ОСОБА_9

Згідно з довідкою Фастівського
міського бюро технічної
інвентаризації іншого житла на праві
власності у ОСОБА_6 немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
випливають місце проживання власника
та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи
на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо: 1)
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном є неможливим; 4) таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Таким чином, припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якого з передбачених
п.п. 1−?3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з
урахуванням того, чи таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику, вирішується
в кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та об'єкта,
який є спільним майном.

Відповідна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року № 6-81цс11, яка в силу ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх
судів України.

Крім того, перерахована на депозитний
рахунок суду грошова компенсація
вартості 1/6 частини будинку в розмірі 11
015 грн, визначена експертом станом на
день смерті ОСОБА_9 суперечить вимогам
ст. 365 ЦК України (у редакції 2003 року), та
згідно з п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», розмір такої грошової
компенсації визначається за угодою
сторін, а за відсутності такої угоди -
судом за дійсною (ринковою) вартістю
будинку станом на час розгляду справи.

Вирішуючи справу, суд апеляційної
інстанції не врахував, що право на 1/6
частини спірного будинку виникло у
ОСОБА_6 з моменту укладення договору
дарування їй ОСОБА_10 1/6 частини будинку
- 09 липня 1991 року, прибудова здійснена
ОСОБА_7 без згоди інших учасників, а
тому частки позивачів і відповідачки
як учасників у спільній власності на
будинок не можуть бути змінені в
порядку ст. 119 ЦК України (у редакції 1963
року).

У свою чергу, суд апеляційної інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
з урахуванням ст. 365 ЦК України, частка
відповідачки у праві власності на
спірний будинок є незначною і не може
бути виділена в натурі, відповідачка у
спірному будинку ніколи не проживала,
вартість частки власника на депозитний
рахунок суду. Суди, зазначивши про
необхідність задоволення позову
відповідно до ст. 365 ЦК України не
врахували, що існуючий житловий
будинок не є будинком, у якому мали 1/6
частини спочатку ОСОБА_10, а потім
ОСОБА_6, оскільки і позивачі, і
відповідач визнали факт знесення того
будинку та побудови на його місці
нового будинку ОСОБА_7 Тому необхідно
визначити, чи має ОСОБА_6 на частину
новоствореного об'єкта нерухомості.

Викладене вище свідчить, що суд
апеляційної інстанції не встановив
фактичних обставин, допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права, котрі згідно зі ст. ст. 336, 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судового рішення та передачі справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_6 частково
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська