АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
29 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення грошової компенсації
вартості частки майна, що перебуває у
спільній власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №753/19475/13 № апеляційного
провадження: 22-ц/796/14673/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Коренюк
А.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Гаращенко Д.Р.08 квітня 2013
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому
просив стягнути з них грошову
компенсацію за 2/5 частини 3-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1 в розмірі - 291 584 грн. 80
коп., припинити право власності ОСОБА_1
на 2/5 частини спірної квартири та
визнати це право за ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 Свої вимоги обґрунтовував тим,
що спірна квартира АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право спільної часткової
власності на квартиру належить ОСОБА_8,
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у
рівних долях. Після смерті ОСОБА_8 він і
його сестра ОСОБА_9 успадкували 1/5
частини житла, отримавши по 1/10 частини
квартири. Свою частку сестра згодом
подарувала йому. Між ним та колишньою
дружиною - ОСОБА_3 склалися неприязні
стосунки. Відповідачі заважали
позивачу в користуванні житлом і з
цього приводу позивач звертався до
суду з позовом про встановлення
порядку користування спірним житлом.
Позивач одружений вдруге та має
малолітню доньку. Звертався до
відповідачів з пропозицією продати
квартиру та поділити гроші за частки у
майні, однак дійти порозуміння в
досудовому порядку не вдалося.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 13 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою колегії суддів
Апеляційного суду м. Києва від 23 липня
2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 жовтня 2013 року рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
13 червня 2013 року та ухвалу колегії
суддів Апеляційного суду м. Києва від 23
липня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

10 листопада 2014 року представник ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин у справі,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 358, 361,
ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України випливає, що
право співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації не може бути
обмежене іншими співвласниками, які
зобов'язані сплатити зазначену грошову
компенсацію незалежно від своєї згоди.
На думку апелянта, рішення судом першої
інстанції ухвалено виключно в
інтересах відповідачів і при цьому
залишено поза увагою доводи позивача
про наявність у нього іншої сім'ї і
малолітньої дитини, неможливості
спільного проживання у квартирі.
Додатково апелянт вказав, що
неспроможність відповідачів виплатити
грошову компенсацію не може бути
підставою для відмови у задоволенні
позову.

У судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_4 та їй представник - адвокат
ОСОБА_10 апеляційну скаргу просили
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник за
довіреністю - ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилися, були належним чином
повідомлені про день, час та місце
апеляційного розгляду, тому розгляд
справи за апеляційною скаргою на
підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності від25
липня 2005 року № 40349 квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної-часткової
власності ОСОБА_8 та членам її сім'ї
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у рівних
частках (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 27 березня 2009
року свідоцтво про право на спадщину на
1/10 частини квартири видане ОСОБА_1 та на
1/10 частини квартири видане ОСОБА_9 (а.с.
6).

Згідно з договором дарування частини
квартири від 06 червня 2009 року ОСОБА_9
подарувала ОСОБА_1 1/10 частини квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 7).

За даними технічної інвентаризації
спірна квартира складається з трьох
жилих кімнат загальною площею 70,1 кв. м,
житловою - 42.1 кв. м (а.с. 8).

Виділ частки ОСОБА_1 в натурі є
неможливим.

Відповідно до звіту ТОВ «Оціночна
компанія «Місто» про незалежну оцінку
майна від 13 березня 2013 року оціночна
вартість квартири становить 728 962 грн.
(а.с. 38-69).

Згідно висновку експерта № 8130 за
результатами проведення повторної
судової оціночно-будівельної
експертизи встановлено, що станом на 15
серпня 2014 року дійсна ринкова вартість
квартири АДРЕСА_1 становить 939 100 грн., а
її 2/5 частки - 375 640 грн. (а.с.70-96 том 2).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ч. 1-2 ст. 364
ЦК України та виходив з того, що грошову
компенсацію відповідачі сплатити
позивачу неспроможні. Припинення права
власності на 2/5 частку квартири
позивача за умови неможливості сплати
відповідачами компенсації призведе до
порушення прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України та ст.ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації
(ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

У Постанові Верховного Суду України
від 19 лютого 2014 року, прийнятій за
результатами перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 листопада 2013 року у справі
про стягнення грошової компенсації
вартості частки квартири, що
знаходиться у спільній частковій
власності, вказано, що при вирішенні
справ про стягнення грошової
компенсації вартості частки квартири,
що знаходиться у спільній частковій
власності, крім ст. 364 ЦК України суду
слід врахувати і загальні засади
цивільного законодавства (стаття 3 ЦК
України) щодо справедливості,
добросовісності та розумності з
врахуванням прав та інтересів усіх
співвласників. При цьому суду слід
ретельно вивчити обставини справи з
метою з'ясувати, чи не зловживає
позивач, який бажає виділу частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні та чи реалізація цього права не
порушить прав інших осіб, які не мають
змоги сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову
компенсацію вартості частки квартири,
якою фактично володіють та
користуються лише відповідачі, і
виходячи при цьому з інтересів
останніх (їх скрутного матеріального
становища), суду слід перевірити
можливості сплати відповідачами такої
компенсації і враховувати, що правовий
режим спільної часткової власності має
враховувати інтереси всіх її учасників
і забороняє обмеження прав одних
учасників за рахунок інших.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_3 (колишня дружина
ОСОБА_1) є інвалідом 3 групи загального
захворювання довічно (а.с.85 том 2), має
онкологічне захворювання, лікарями їй
рекомендовано зменшення фізичних
навантажень, працює вихователем в
дитячому садочку, її середньомісячна
заробітна плата становить 2 603 грн.,
інших джерел заробітку не має (а.с.116 том
2). ОСОБА_5 (дочка ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, є
студенткою 2-го курсу Інституту
екології, економіки та права,
навчається на контрактній основі, не
працює (а.с.114 том 2). ОСОБА_4 (син ОСОБА_1)
працює водієм-експедитором в ПП
ОСОБА_12, його середньомісячна
заробітна плата становить 2 535 грн.,
інших джерел заробітку не має (а.с. 115
том 2). Спірна квартира є єдиним житлом
відповідачів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції вірно відмовлено у
задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що право
співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації не може бути
обмежене іншими співвласниками, які
зобов'язані сплатити зазначену грошову
компенсацію незалежно від своєї згоди,
колегія суддів відхиляє як такі, що
суперечать правовій позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 19 лютого 2014 року, що є
обов'язковою для судів усіх інстанцій
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги
про те, що неспроможність відповідачів
виплатити грошову компенсацію не може
бути підставою для відмови у
задоволенні позову, колегія суддів
виходить з того, що однією із засад
цивільного законодавства є
добросовісність, розумність і
справедливість (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України),
а ухвалення рішення на користь
позивача порушить права відповідачів,
що не мають можливості сплатити
грошову компенсацію.

Також колегія суддів не приймає до
уваги доводи апелянта про наявність у
позивача іншої сім'ї і малолітньої
дитини, неможливості спільного
проживання у квартирі, оскільки
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 31 травня 2010 року визначено
порядок користування спірною
квартирою між сторонами у справі,
позивачу виділено окрему кімнату
площею 15 кв.м., будь-яких доказів
вчинення відповідачами перешкод у
користуванні квартирою не надано.

Отже, рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року є
законним і обґрунтованим. Доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, на законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді