Номер провадження: 22-ц/785/9652/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі : Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 червня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
про визнання права власності на
самочинне будівництво,-

встановила:

У грудні 2006 року позивачка (уточнюючи
свої позовні вимоги) звернулася до суду
з зазначеним позовом, в якому просила
визнати за нею право власності на
самочинне будівництво, посилаючись на
те, що на території фактично належної
їй домобудівлі АДРЕСА_1 при проведенні
інвентаризації будинку були виявлені
самочинні споруди, на які належним
чином не було оформлено право
власності , що стало для неї перешкодою
в оформленні в нотаріальному порядку
свідоцтва про право на спадщину, у
зв'язку з чим вона вимушена була
звернутися до суду. Крім того, просила
встановити факт приналежності
самовільно зведених будівель
безпосередньо забудовнику - ОСОБА_5,
померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 червня 2007 року позовні вимоги
задоволено.

Встановлено факт приналежності
самовільно зведених будівель: житлової
будівлі літ. «В1» розміром 5,0 х 9,24 м.,
веранди літ. «в» зі збільшеними
розмірами до 8,30 х 1,90 х + 3,54 х 2,10 м., гаражу
літ. «Г» зі збільшеними розмірами 4,06 х
6,54 м. з оглядовою ямою літ «Г» розміром
3,50 х 0,90 м., сараю літ. «Д», розміром 2,75 х
4,35 м., підвалу літ. «д» розміром 4,05 х 4,65
м., вбиральні літ. «Є» розміром 1,50 х 1,50 м.
та збільшеної житлової площі будинку
літ. «В» на 6,8 кв.м., зменшеної загальної
площі на 3,7 кв.м. (за рахунок відхилення
від проекту забудови), що розташовані у
АДРЕСА_1 - ОСОБА_5, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
зазначені самочинно зведені будівлі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити, з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та
визнаючи за нею право власності на
самочинне збудоване нерухоме майно,
суд першої інстанції виходив з того, що
воно не порушує права інших осіб, а тому
відсутні підстави для відмови у
задоволенні позову.

Однак колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 червня 2007 року зазначеним вимогам
не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що
відповідно до висновку КП
«Білгород-Дністровське БТІ» № 1230 від
08.09.2006 року власником домобудівлі по
АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя не оформив
право власності на будинок (а.с.7).

19.11.2001 року позивачка ОСОБА_4 як
спадкоємиця, після смерті ОСОБА_5
звернулася до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини (а.с.8),
але свідоцтво про право на спадщину не
отримала, оскільки на території
спадкового домоволодіння знаходяться
самовільно збудовані будівлі, а саме:
житлова прибудова літ. «В1» розміром 5,0
х 9,24 м., веранда літ. «в» зі збільшеними
розмірами до 8,30 х 1,90 х + 3,54 х 2,10 м., гараж
літ. «Г» зі збільшеними розмірами 4,06 х
6,54 м. з оглядовою ямою літ «Г» розміром
3,50 х 0,90 м., сарай літ. «Д», розміром 2,75 х
4,35 м., підвал літ. «д» розміром 4,05 х 4,65 м.,
вбиральня літ. «Є» розміром 1,50 х 1,50 м. та
збільшена житлова площа будинку літ.
«В» на 6,8 кв.м., зменшена загальна площа
на 3,7 кв.м. (за рахунок відхилення від
проекту забудови), на які належним
чином не було оформлено права
власності, що стало перешкодою для
оформлення позивачкою спадкових прав.

Відповідно до висновку Управління
містобудування та архітектури м.
Білгород-Дністровський № 159 від 28.09.2006
року розміщення самочинних будівель
узгоджено з
санітарно-епідеміологічною службою,
районним управлінням ГУ МНС України в
Одеській області, управлінням
містобудування та архітектури міста
(а.с.5). Також у висновку зазначено, що в
результаті самочинного будівництва
права інших осіб не порушені. Є
узгодження сусіда з вул. Орджонікідзе,
72 на розміщення сараю по межі земельних
ділянок.

За самочинне будівництво міською
інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
оформлений штраф.

Зазначене будівництво є самовільним,
оскільки прибудови були проведені
позивачем без затвердженої в
установленому порядку проектної
документації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про народження НОМЕР_1 (а.с.27), тобто є
спадкоємцем першої черги за законом
разом з позивачкою, та оскаржуваним
рішення порушуються його права, як
спадкоємця.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» та п. 1
інформаційного листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, при
вирішенні спорів про спадкування,
спадщина по яких відкрилась і була
прийнята до 01 січня 2004 року, не
допускається застосування судами норм
ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають
норми законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно було, щоб
спадкоємець її прийняв. Свідченням
прийняття спадщини є подання
спадкоємцем до нотаріуса заяви про
прийняття спадщини, або фактичний
вступ спадкоємця в управління та
володіння спадковим майном, при цьому
такі дії мають бути вчинені протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини,
тобто з дня смерті спадкодавця ( ст. 525,
ч. 2 ст. 549 ЦК).

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами України справ про
спадкування» № 4 від 24.06.1983 року
(втратила чинність, але роз'яснювала
спірні правовідносини на момент їх
виникнення та існування), якщо позивач
протягом встановленого строку для
прийняття спадщини вступив в
управління та володіння спадковим
майном чи його частиною, суд з цих
підстав вирішує питання про визнання
права власності на спадкове майно.

З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що
за спірною адресою він зареєстрований
з 1997 року, тобто на час смерті свого
батька - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
та після його смерті постійно проживав
зі спадкодавцем та фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном, прийнявши таким чином спадщину
після смерті батька з іншими
спадкоємцями - матір'ю та сестрою
ОСОБА_6.

Судом також встановлено, що позивачем в
обґрунтування своїх позовних вимог не
надані документи, які підтверджували б
законність виконаної прибудови.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Правилами ст. 376 ЦК України передбачено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Частиною другою ст. 331 ЦК України
передбачено, що право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до змісту пп. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року № 280/97-ВР, що діяв на момент
ухвалення рішення, прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів у порядку, встановленому
законодавством, відноситься до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику
застосування судами ст. 376 Цивільного
кодексу України (про правовий режим
самочинного будівництва)» визнання
права власності на незавершений об'єкт
самочинного будівництва не
допускається, оскільки це суперечить
змісту як частини третьої статті 376, так
і статті 331 ЦК.

Відповідно до п. 12 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою КМУ
від 13 квітня 2011 року № 461 експлуатація
об'єктів, не прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Самочинно збудовані об'єкти не були
прийняті в експлуатацію, та серед
матеріалів справі відсутні жодні
докази того, що ОСОБА_5 звертався із
відповідною заявою до компетентних
органів влади.

Відповідно до статті 26 Закону України
«Про основи містобудування» спори з
питань містобудування вирішуються
радами, інспекціями державного
будівельного архітектурного контролю
у межах їх повноважень, а також судом
відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК України, частина перша статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЩІК). У зв'язку із цим
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Крім того, як роз'яснено у п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30 травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», якщо
спадкодавцем було здійснене самочинне
будівництво (частина перша статті 376
ЦК), до спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Суд першої інстанції, при ухваленні
рішення, усі зазначені обставини до
уваги не прийняв та не визначився з
колом осіб, які повинні приймати участь
у розгляді справи, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим та підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Враховуючи, що ОСОБА_3 при зверненні до
суду з апеляційною скаргою сплачено
судовий збір, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 121,8
грн..

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 червня 2007 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
про визнання права власності на
самочинне будівництво відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 121,80 грн..

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко