Справа № 144/1282/14-ц
Провадження № 2/144/340/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2014 р. Теплицький районний суд
Вінницької області

в складі :
головуючої - судді Задорожної Л.І.,

секретаря судового засідання
- Кошмелюк А.С.,

за участю представника позивачів
ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт Теплик
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до КП «Редакція газети та
радіомовлення «Вісті Тепличчини»,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
спростування недостовірної інформації
та відшкодування моральної шкоди,

установив :

В жовтні 2014 року ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 через представника ОСОБА_1
звернулись до суду з позовом про захист
честі, гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди до КП
«Редакція газети та радіомовлення
«Вісті Тепличчини», ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті „Вісті
Тепличчини" НОМЕР_1 було опубліковано
статтю під заголовком „ІНФОРМАЦІЯ_2»
автора ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 в газеті
«Вісті Тепличчини» НОМЕР_2 було
розміщено статтю «ІНФОРМАЦІЯ_4» автора
ОСОБА_3, в яких викладено недостовірну
інформацію, яка порочить честь,
гідність та підриває ділову репутацію
позивачів. В результаті розповсюдження
таких відомостей у формі, яка
суперечить загальноприйнятим нормам
моралі та спілкування між людьми,
відповідачами було заподіяно моральну
шкоду, яку вони оцінили в розмірі 50 000
гривень, яку просили стягнути
солідарно з відповідачів на їх користь.
Просять визнати недостовірною
інформацію, що викладено ІНФОРМАЦІЯ_1 в
газеті „Вісті Тепличчини" НОМЕР_1 в
статті „ІНФОРМАЦІЯ_2", автором якої є
відповідач ОСОБА_4: «Суть конфлікту
полягає в тому, що в зв'язку зі
зменшенням кількості дітей
законодавство зобов'язує директора
об'єднати два класи, за чим слідує
перерозподіл обов'язків між двома
вчителями ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Саме ця
складова найбільше зіткнула лобами
всіх учасників протистояння.»; «За
словами директора школи ОСОБА_2, його
змусили взяти її на роботу колишній
начальник відділу освіти РДА ОСОБА_10 та
інспектор відділу, вона ж - рідна тітка
вчительки, ОСОБА_11. Замовив своє слово і
депутат обласної ради ОСОБА_6. Він
визнає, що свідомо йшов на порушення,
беручи на учительську роботу людину, що
на той час не мала педагогічної
освіти.»; «Певно, нерви у ОСОБА_12,
дійсно, почали здавати, оскільки, аж
занадто поспішаючи покинути стіни
учительської після не зовсім зручних
для нього запитань, його пропозиція
завершити зустріч виконанням
Державного Гімну України звучала уже,
як наказ чи ультиматум. Це було справді
зайвим, оскільки чи не кожен із
присутніх є не меншим патріотом своєї
держави, ніж шановний депутат. Гімн
проспівали, ОСОБА_6 залишив зібрання
так і не вислухавши іншу сторону
батьківської громадськості. А вони, до
речі, як запевнили, теж складали певну
когорту його виборців. На жаль, цей
виключно трудовий конфлікт аж тхне
з'ясуванням особистих стосунків
владних людей чи тих, хто тієї влади
прагне.»; визнати недостовірною
інформацію, що викладена в газеті
«Вісті Тепличчини» НОМЕР_2 від
ІНФОРМАЦІЯ_3 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_4»,
автором якої є ОСОБА_3, а саме:
«Інтелігентно і толерантно, не стаючи
на бік жодної зі сторін, редактор
ОСОБА_4 висвітлила конфлікт ОСОБА_5 з
трудовим колективом Теплицької ЗОШ
І-ІІІ ступенів № 2. Я не буду вдаватися в
подробиці методів боротьби
протилежної сторони «за місце під
сонцем», але хочу розказати правду, щоб
тепличани знали «ціну питання»»; «Хоча
тільки лінивий в Теплику не сміявся, що
в другій школі вчителька без диплома.»;
«Як визнав на зборах трудового
колективу, що відбулися 19 серпня,
директор школи ОСОБА_2, він дійсно під
тиском колишнього начальника відділу
освіти ОСОБА_10, інспектора ОСОБА_11 та
депутата обласної ради ОСОБА_6 взяв
ОСОБА_5 на посаду вихователя групи
продовженого дня.»; «А найстрашніше те,
що вчительство району все знало і
мовчало. І, на жаль, у цих педагогів не
знайшлося, як у ОСОБА_5, ніякого
депутата, щоб захистив їх. Ось така
сумна правда нашого життя.»; «А тепер
про те, що батьки 2-Б «будуть бити у всі
дзвони» (як сказано у статті
«ІНФОРМАЦІЯ_2»), щоб повернути своїм
дітям улюбленого класовода. Спасибі
вам, шановні, що «забили у ці дзвони», і
весь район, а скоро і вся Україна
знатимуть про корупційну схему
призначення на посаду вчителя людини,
яка мала зовсім іншу, далеку від освіти
професію. (А якими методами
здійснювався набір до 2-Б класу ви
знаєте краще за мене).»; «Шановному ж
депутату ОСОБА_6 хочу порадити більш
ефективно захищати всіх дітей, а не
тільки 2-Б класу. Ну, наприклад,
відновити дорогу по вулиці, на якій сам
живе. Там калюжі такої глибини, що
батьки бояться пускати дітей до школи
по тому шляху, щоб не сталося біди. І
тоді ОСОБА_12 ввійде в маленьку історію
Теплика, як щедрий меценат, яким він, до
речі, і був до цієї історії.»; «Ця
організація ніколи не дозволить
недалеким у своєму розвитку
керівникам, що різними шляхами
приходять до влади, а потім намагаються
створити навколо себе сіре середовище
на зразок самих себе, принижувати
ВЧИТЕЛЯ - сіяча доброго, мудрого,
вічного.»; «Цей відкритий лист до
редакції газети я написала ще й у
відповідь тим людям, які підло вдаються
до анонімок про мене. Я відкрито
висловлюю свою думку і не ховаюсь за
якесь видумане прізвище.».; зобов'язати
КП «Редакція газети та радіомовлення
«Вісті Тепличчини» та ОСОБА_4 здійснити
спростування недостовірної інформації
шляхом розміщення в газеті
повідомлення про ухвалене у справі
рішення, включаючи публікацію його
повного тексту у наступному номері
після набрання рішенням суду законної
сили; зобов'язати відповідача ОСОБА_3
спростувати інформацію шляхом

- 2 -

розміщення статті в газеті «Вісті
Тепличчини» у наступному номері після
набрання рішенням суду законної сили;
зобов'язати відповідача ОСОБА_2
спростувати інформацію шляхом виступу
на зборах вчительського та
батьківського колективу Теплицької
ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 протягом тижня з
дня набрання рішенням суду законної
сили.

В грудні 2014 року представник
позивачів ОСОБА_1, який діє на підставі
нотаріально посвідчених довіреностей,
подав заяву про збільшення позовних
вимог, в якій просить стягнути з КП
«Редакція газети та радіомовлення
«Вісті Тепличчини» 12 500 грн. моральної
шкоди, з відповідача ОСОБА_4 - 12 500 грн.
моральної шкоди, з відповідача ОСОБА_2 -
50 000 грн. моральної шкоди, з відповідача
ОСОБА_3 - 25 000 грн. моральної шкоди, з яких
на користь ОСОБА_5 - 75 000 грн. моральної
шкоди, на користь ОСОБА_6 - 25 000 грн.
моральної шкоди.

В судове засідання позивачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не з'явились,
направили на адресу суду заяви про
розгляд справи без їх участі. Ухвалою
суду від 17 листопада 2014 року було
визнано потрібним, щоб позивачі ОСОБА_5
та ОСОБА_6 дали особисті пояснення у
справі, про що позивачі були належним
чином повідомлені, однак, в судове
засідання не з'явились.

В судовому засіданні
представник позивачів ОСОБА_1
підтримав заявлені позовні вимоги,
посилаючись на підстави, що викладені в
позовній заяві. Пояснив, що
опубліковані в газеті «Вісті
Тепличчини» статті є резонансними,
порушили права позивачів, внаслідок
чого їм заподіяно моральну шкоду. В
статті, автором якої є ОСОБА_4,
перекручена інформація щодо вимоги
законодавства про необхідність
об'єднання двох класів. Вважає, що ця
ситуація була створена відповідачем
ОСОБА_2 через суперництво з ОСОБА_11 за
посаду начальника відділу освіти.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує
проти позову, оскільки до публікацій в
газеті жодного стосунку не має. На
зборах в приміщенні Теплицької школи
№2 він, як директор школи, виніс на
загал проблему, яка виникла у зв'язку із
зменшенням кількості учнів, що
потягнуло за собою необхідність
об'єднання двох других класів школи в
один. На його виступ було зроблено
посилання в статтях, що опубліковані в
газеті, автором яких він не являється.
Також, пояснив, що коли він перебував на
території автомийки, до нього підійшов
ОСОБА_6 і сказав, що потрібно взяти на
роботу таку людину, на що він відповів,
що у тієї людини відсутня освіта і на
роботу приймає не директор школи, а
відділ освіти, він тільки погоджує. 1
вересня 2012 року позивача ОСОБА_5 було
прийнято на роботу в Теплицьку школу
№2, хоча на той момент відповідної
освіти вона не мала, в 2013 році вона
стала класоводом першого класу, хоча
диплом про перепідготовку в Уманському
педагогічному університеті, який надає
право працювати вчителем початкової
школи, вона отримала тільки влітку 2014
року. Вказаний диплом школа ставить під
сумнів, оскільки він не відповідає
встановленому державному зразку,
навчальної та виробничої практики
ОСОБА_5 не проходила.

Відповідач ОСОБА_4, яка також
є представником відповідача КП
„Редакція районної газети та
радіомовлення „Вісті Тепличчини" ,
позов не визнала, посилаючись на
письмові заперечення, що подані до
суду. Пояснила, що в редакцію газети
звернулись батьки колишнього 1-Б класу
Теплицької школи №2, а також, позивач
ОСОБА_5 разом з тіткою ОСОБА_11, які й
надали їй документи про освіту
позивача. Газета є засобом масової
інформації в районі, тому інформацію
про суспільно значимі події життя
району можливо отримати з публікацій в
газеті. Вона, як головний редактор
газети, діяла в межах Закону України
«Про друковані засоби масової
інформації(пресу) в Україні». При цьому
жодних дій, спрямованих на порушення
прав позивачів, з боку газети чи
головного редактора, допущено не було.
Люди дякували за те, що газета почала
відкрито говорити про осіб та ситуації,
які не роблять честь депутатам та
працівникам освіти. Зауважує, що справа
стала резонансною не завдяки
публікаціям в газеті, де було надано
можливість висловити різні точки зору
на неї, а через ситуацію, яка склалась в
школі №2. Позивачі не скористались
своїм правом на відповідь, до редакції
з подібним питанням не звертались.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала. Пояснила, що статтю
«ІНФОРМАЦІЯ_4» вона написала
самостійно, не погоджуючи її зміст ні з
ким. В ній вона висловила свої судження
щодо ситуації, яка склалась з
призначенням на посаду вчительки, яка
не мала відповідної освіти, в той час як
у відділі освіти знаходиться більше
сотні заяв від випускників
педагогічних закладів, для яких роботи
не знайшлося, а також, щодо інших
проблем в освіті: атестації вчителів,
звільнення освітян. В школі було більше
чотирьох вчителів, які мали більше 20
років стажу, і які могли претендувати
на посаду класовода першого класу, а
чомусь класоводом призначили ОСОБА_5, у
якої на той час відповідної освіти не
було. Для того, щоб у ОСОБА_5 була
достатня кількість учнів у класі, з її
класу, так як вона вела старший клас
початкової школи, забрали одного учня.
Крім того, в позовних вимогах вирвано з
контексту її висловлювання, чим
викривляється їх зміст.

Заслухавши пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши надані сторонами докази,
суд вважає вимоги позову
безпідставними, виходячи з таких
міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

У відповідності до ч.1 ст.201 ЦК
України особистими немайновими
благами, які охороняються цивільним
законодавством, є: здоров'я, честь,
гідність і ділова репутація, ім'я,
авторство, свобода літературної,
художньої, наукової і технічної
творчості, а також інші блага, які
охороняються цивільним
законодавством.

Судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті „Вісті
Тепличчини" НОМЕР_1 опубліковано
статтю „ІНФОРМАЦІЯ_2", автором якої є
відповідач ОСОБА_4. В тексті вказаної
статті містяться такі висловлювання:
«Суть конфлікту полягає в тому, що в
зв'язку зі зменшенням кількості дітей
законодавство зобов'язує директора
об'єднати два класи, за чим слідує
перерозподіл обов'язків між двома
вчителями ОСОБА_8 та ОСОБА_5. Саме ця
складова найбільше зіткнула лобами
всіх учасників протистояння.»; «За
словами директора школи ОСОБА_2, його
змусили взяти її на роботу колишній
начальник відділу освіти РДА ОСОБА_10 та
інспектор відділу, вона ж - рідна тітка
вчительки, ОСОБА_11. Замовив своє слово і
депутат обласної ради ОСОБА_6. Він
визнає, що свідомо йшов на порушення,
беручи на учительську роботу людину, що
на той час не мала педагогічної
освіти.»; «Певно, нерви у ОСОБА_12,
дійсно, почали здавати, оскільки, аж
занадто поспішаючи покинути

- 3 -

стіни учительської після не зовсім
зручних для нього запитань, його
пропозиція завершити зустріч
виконанням Державного Гімну України
звучала уже, як наказ чи ультиматум. Це
було справді зайвим, оскільки чи не
кожен із присутніх є не меншим
патріотом своєї держави, ніж шановний
депутат. Гімн проспівали, ОСОБА_6
залишив зібрання так і не вислухавши
іншу сторону батьківської
громадськості. А вони, до речі, як
запевнили, теж складали певну когорту
його виборців. На жаль, цей виключно
трудовий конфлікт аж тхне з'ясуванням
особистих стосунків владних людей чи
тих, хто тієї влади прагне.».

Також, ІНФОРМАЦІЯ_3 в газеті
«Вісті Тепличчини» НОМЕР_2 було
опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_4»,
автором якої є відповідач ОСОБА_3. В
тексті цієї статті містяться такі
висловлювання: «Інтелігентно і
толерантно, не стаючи на бік жодної зі
сторін, редактор ОСОБА_4 висвітлила
конфлікт ОСОБА_5 з трудовим колективом
Теплицької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2. Я не
буду вдаватися в подробиці методів
боротьби протилежної сторони «за місце
під сонцем», але хочу розказати правду,
щоб тепличани знали «ціну питання»»;
«Хоча тільки лінивий в Теплику не
сміявся, що в другій школі вчителька
без диплома.»; «Як визнав на зборах
трудового колективу, що відбулися 19
серпня, директор школи ОСОБА_2, він
дійсно під тиском колишнього
начальника відділу освіти ОСОБА_10,
інспектора ОСОБА_11 та депутата
обласної ради ОСОБА_6 взяв ОСОБА_5 на
посаду вихователя групи продовженого
дня.»; «А найстрашніше те, що
вчительство району все знало і мовчало.
І, на жаль, у цих педагогів не знайшлося,
як у ОСОБА_5, ніякого депутата, щоб
захистив їх. Ось така сумна правда
нашого життя.»; «А тепер про те, що
батьки 2-Б «будуть бити у всі дзвони» (як
сказано у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2»), щоб
повернути своїм дітям улюбленого
класовода. Спасибі вам, шановні, що
«забили у ці дзвони», і весь район, а
скоро і вся Україна знатимуть про
корупційну схему призначення на посаду
вчителя людини, яка мала зовсім іншу,
далеку від освіти професію. (А якими
методами здійснювався набір до 2-Б
класу ви знаєте краще за мене).»;
«Шановному ж депутату ОСОБА_6 хочу
порадити більш ефективно захищати всіх
дітей, а не тільки 2-Б класу. Ну,
наприклад, відновити дорогу по вулиці,
на якій сам живе. Там калюжі такої
глибини, що батьки бояться пускати
дітей до школи по тому шляху, щоб не
сталося біди. І тоді ОСОБА_12 ввійде в
маленьку історію Теплика, як щедрий
меценат, яким він, до речі, і був до цієї
історії.»; «Ця організація ніколи не
дозволить недалеким у своєму розвитку
керівникам, що різними шляхами
приходять до влади, а потім намагаються
створити навколо себе сіре середовище
на зразок самих себе, принижувати
ВЧИТЕЛЯ - сіяча доброго, мудрого,
вічного.»; «Цей відкритий лист до
редакції газети я написала ще й у
відповідь тим людям, які підло вдаються
до анонімок про мене. Я відкрито
висловлюю свою думку і не ховаюсь за
якесь видумане прізвище.».

Статтею 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів.

В ст.297 ЦК України вказано,
що кожен має право на повагу до його
гідності та честі, гідність та честь
фізичної особи є недоторканними, та
фізична особа має право звернутись до
суду з позовом про захист її честі та
гідності;

Статтею 299 ЦК України
передбачено, що фізична особа має право
на недоторканність своєї ділової
репутації і може звернутись до суду про
захист своєї ділової репутації;

В ст.30 Закону України „Про
інформацію" визначено, що ніхто не
може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком наклепу,
є висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи
ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона
вправі скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку. Якщо
суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий
спосіб висловила думку або оцінку,
може бути покладено обов'язок
відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованої
Законом України 7 липня 1997 року N
475/97-ВР(п.18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 лютого 2009 року №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи») .

Стаття 10 Європейської
конвенції про захист прав та основних
свобод людини визначає, що кожна людина
має право на свободу виявлення
поглядів, що включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і поширювати інформацію та
ідеї без втручання держави і незалежно
від кордонів. Свобода висловлювань не
обмежується фактичними даними, які
можна підтвердити, а включає також
погляди, критику, припущення. Особа, що
висловила свої погляди, а не факти, не
може бути зобов'язана доводити їх
правдивість. Здійснення цих свобод,
оскільки воно пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду. Статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду" встановлено, що суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй
практиці Європейський Суд з прав
людини розрізняє факти та оціночні
судження.

При дотриманні умов § 2 статті
10 Конвенції, право вільно передавати

- 4 -

інформацію поширюється не лише на
"інформацію" та "ідеї", які сприймаються
сприятливо або вважаються
необразливими чи нейтральними, але й
такі, які ображають, шокують чи
викликають стурбованість. Такі є
вимоги плюралізму, толерантності і
лібералізму, без яких немає
"демократичного суспільства" (рішення у
справі Handyside v.United Kingdom).

Викладене вище відображено
також і в рішенні Європейського суду з
прав людини у справі "Українська
Прес-Група" проти України", в якому
Європейський Суд, зокрема, зазначив, що
межа допустимої критики щодо політика,
який виступає у своїй публічній якості,
є ширшою ніж щодо приватної особи. На
відміну від останнього, перший
неминуче та свідомо відкриває кожне
своє слово та вчинок для ретельної
уваги журналістів та всього
суспільства і тому має виявляти більшу
терпимість. Звичайно, право на захист
репутації поширюється і на політиків,
навіть коли вони виступають не як
політики, проте вимоги такого захисту
мають бути збалансовані з інтересами
суспільства до відкритої дискусії з
політичних питань. У своєму рішенні від
10 квітня 2003 року №8-рп/2003
Конституційний Суд України вказує, що
межі допустимої інформації щодо
посадових та службових осіб можуть
бути ширшими порівняно з межами такої ж
інформації щодо звичайних осіб, тому,
якщо посадові чи службові особи діють
без правових підстав, то мають бути
готовими до критичного реагування з
боку суспільства.

Таким чином, зважаючи на те,
що позивач ОСОБА_6 є публічною особою -
політиком, депутатом Вінницької
обласної ради, межа його допустимої
критики є ширшою, ніж щодо приватної
особи.

Якщо особа вважає, що
оціночні судження або думки, поширені в
засобі масової інформації, принижують
її гідність, честь чи ділову репутацію,
а також інші особисті немайнові права,
вона вправі скористатися наданим їй
частиною першою статті 277 ЦК України та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне тлумачення
справи (стаття 30 Закону України «Про
інформацію», стаття 65 Закону України
"Про телебачення і радіомовлення") у
тому ж засобі масової інформації з
метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Відповідно до роз'яснень п.15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» недостовірною
вважається інформація, яка не
відповідає дійсності або викладена
неправдиво, тобто містить інформацію
про події та явища, яких не існувало
взагалі або які існували, але відомості
про них не відповідають
дійсності(неповні або перекручені);
негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації;
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Відповідно до частин 2 та 3
статті 2 Закону України „Про друковані
засоби масової інформації(пресу) в
Україні" друковані засоби масової
інформації є вільними. Не допускається
вимога попереднього погодження
повідомлень і матеріалів, які
поширюються друкованими засобами
масової інформації, а також заборона
поширення повідомлень і матеріалів з
боку посадових осіб державних органів,
підприємств, установ, організацій або
об'єднань громадян, крім випадків, коли
посадова особа є автором поширюваної
інформації чи дала інтерв'ю.

Стаття 34 Закону України „Про
друковані засоби масової
інформації(пресу) в Україні" визначає,
що кожен має право на оперативне
одержання через друковані засоби
масової інформації публічно
поширюваної інформації про діяльність
державних органів і організацій,
об'єднань громадян та їх посадових
осіб, а також інших відомостей,
необхідних для реалізації ними своїх
прав, свобод і законних інтересів,

здійснення завдань і функцій.

Пунктом 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого
2009 року №1 «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
визначено обов'язок позивачів довести
факт поширення інформації
відповідачами, а також те, що внаслідок
цього було порушено їх особисті
немайнові права.

А в пункті 15 цієї Постанови
роз'яснено, що при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення
позову, є сукупність таких обставин:
а) поширення інформації, тобто
доведення її до відома хоча б одній
особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується
певної фізичної чи юридичної особи,
тобто позивача; в) поширення
недостовірної інформації, тобто такої,
яка не відповідає дійсності; г)
поширення інформації, що порушує
особисті немайнові права, тобто або
завдає шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення і
щодо яких у сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, виникає спір,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Тому, виходячи з
вищевикладеного, суд вважає, що в
статтях «ІНФОРМАЦІЯ_2» та
«ІНФОРМАЦІЯ_4» відсутня інформація
відносно позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
яку можна було б оцінити як таку, що
принижує їх честь, гідність чи ділову
репутацію як громадян в громадській
думці чи думці окремих громадян з точки
зору дотримання законів,
загальновизнаних правил співжиття чи
принципів людської моралі. Також,
позивачами не доведено, що поширена
відповідачами інформація порушує їх
особисті немайнові права.

Вирішуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд

- 5 -

виходить з наступного.

Стаття 1167 ЦК України, на яку
посилаються позивачі, визначає, що
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
тобто необхідно довести наявність
такої шкоди, протиправну поведінку
заподіювачів, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправною
поведінкою заподіювачів та їх вину.

Враховуючи вище викладене,
суд вважає, що позивачами в судовому
засіданні не доведено позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди, а
саме не доведено наявність моральної
шкоди, не доведено якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
відповідачів їм заподіяна моральна
шкода, не доведено наявності
причинного зв'язку між заподіяною
шкодою та протиправною поведінкою
відповідачів та в чому заключається
вина відповідачів. При цьому посилання
представника позивачів на листки
непрацездатності, видані на ім'я
позивача ОСОБА_5 26 серпня 2014 року, 09
вересня 2014 року та 03 жовтня 2014 року, як
на докази підтвердження факту
заподіяння моральної шкоди, не
заслуговують уваги, оскільки вказані
листки не містять інформації про
підстави отримання медичної допомоги,
причинного зв'язку між захворюванням
та діями чи бездіяльністю відповідачів
з них не вбачається.

Відповідач ОСОБА_2
скористався своїм правом на правову
допомогу, у зв'язку з чим поніс витрати
на правову допомогу адвоката в розмірі
1 500 грн., які документально
підтверджені та доведені(квитанція
№11/11-14 від 11 листопада 2014 року про
оплату адвокату ОСОБА_14 1 500 грн., реєстр
процесуального часу, затраченого
адвокатом ОСОБА_14 при наданні правової
допомоги: консультація 30 жовтня 2014 року
(1 година) - 100 грн., консультація 07
листопада 2014 року(1 година 30 хвилин) - 120
грн., виготовлення заперечення 11
листопада 2014 року(3 години) - 680 грн.,
участь в судовому засіданні 17
листопада 2014 року(2 години) - 600 грн.), що
відповідає вимогам Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», які
відповідно до ст..88 та ст..89 ЦПК України
необхідно стягнути за його заявою з
позивачів на його користь в рівних
частинах, тобто по 750 грн. з кожного
позивача(1 500 грн. : 2 = 750 грн.).

Керуючись
ст.ст.3,10,15,60,88,209,213,215 ЦПК України, суд -

вирішив :

В позові ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до КП «Редакція газети та
радіомовлення «Вісті Тепличчини»,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
спростування недостовірної інформації
та відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_2 понесені ним судові
витрати на правову допомогу в розмірі
750 грн.(сімсот п'ятдесят гривень).

Стягнути з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_2 понесені ним судові
витрати на правову допомогу в розмірі
750 грн.(сімсот п'ятдесят гривень).

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Вінницької області.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення
виготовлено 17 грудня 2014 року.

Суддя: