Справа №477/1646/14-ц 08.12.2014 08.12.2014 08.12.2014
Провадження №22-ц/784/3242/14
Провадження № 22-ц/784/3242/14 Головуючий
першої інстанції: Семенова Л.М.
Суддя-доповідач апеляційної інстанції:
Ухвала

Іменем України

08 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Орельською Н.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2, її представника
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 28 жовтня
2014 року, ухваленого
за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Мішково-Погорілівської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області, реєстраційної служби
Жовтневого районного управління
юстиції у Миколаївській області, про
визнання права власності на нерухоме
майно, зобов'язання вчинити певні дії,
та

за зустрічним позовом

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та
Мішково-Погорілівської сільської ради
про визнання права власності на
спадкове майно,

встановила:

10 липня 2014 року позивач ОСОБА_2,
через свого представника ОСОБА_3,
звернулася до суду із вищезазначеним
позовом, який обґрунтовувала
наступним.

01 листопада 1996 року вона з ОСОБА_7
зареєстрували шлюб.

До реєстрації їх шлюбу, 06 жовтня
1995 року на підставі договору
купівлі-продажу, ОСОБА_7 придбав у
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 житловий будинок в
Жовтневому районі в АДРЕСА_1.

За цим же договором, ОСОБА_7 набув
прав власника земельної ділянки під
будинком, але державний акт на право
власності на землю не отримав, що було
перешкодою його спадкоємцям оформити
спадщину в нотаріальній конторі.

В період шлюбу з ОСОБА_7, придбаний
ним будинок, вони знесли та сумісно
побудували новий, істотно збільшив
цінність цього майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, не
набувши право власності на вказаний
будинок.

Після смерті ОСОБА_7, троє його
спадкоємців прийняли спадщину, у тому
числі і вона.

-2-

За рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 23 грудня
2013 року на неї переведено 2/3 частки
прав та обов'язків забудовника
вказаного житлового будинку, з яких 1/6 -
як частка спадкоємця, та ? - як частка у
спільному майні подружжя.

Рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської області від
10 лютого 2014 року на відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також було переведено
по 1/6 частки прав та обов'язків
забудовника житлового будинку.

Позивачка вказувала, що ? частина
земельної ділянки під будинком
належить їй як частка у спільному майні
подружжя, оскільки за час шлюбу зі
спадкодавцем істотно збільшилася у
своїй вартості, а 1/6 - як частка
спадкоємця.

Посилаючись на те, що земельна
ділянка є спільною сумісною власністю
подружжя та приналежністю до головної
речі - житлового будинку, а також
неправомірно значиться зареєстрованою
за попереднім власником ОСОБА_6,
позивач просила визнати за нею право
власності на 2/3 частини спірної
земельної ділянки, зобов'язати
реєстраційну службу скасувати запис
про державну реєстрацію права
власності на це майно за ОСОБА_6 та
стягнути з відповідачів на її користь в
солідарному порядку судові витрати по
справі в розмірі 2243,60 грн.

29 вересня 2014 року відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пред'явили зустрічний
позов до ОСОБА_2 та
Мішково-Погорілівської сільської ради
Жовтневого району про визнання за ними
по 1/6 частині права власності щодо
вищевказаної земельної ділянки в
порядку спадкування за законом після
смерті батька, посилаючись на ті самі
обставини, що перешкоджають оформленню
їх спадкових прав в нотаріальній
конторі.

Рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 28
жовтня 2014 року первісний та
зустрічний позови задоволенні
частково.

Визнано за позивачкою ОСОБА_2 та
відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право
власності по 1/6 частині спірної
земельної ділянки в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7

Відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину цієї ж
земельної ділянки як спільного майна
подружжя, скасування державної
реєстрації права власності на земельну
ділянку за ОСОБА_6 та стягнення судових
витрат по справі.

Відмовлено у стягненні на користь
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та невірну оцінку
зібраних доказів, просила змінити
рішення суду в частині вирішення
позову ОСОБА_2 та визнати за нею права
власності на 2/3 частини земельної
ділянки в порядку спадкування і
зобов'язати реєстраційну службу
скасувати державну реєстрацію прав на
земельну ділянку за попереднім
власником.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив з того, що у
позивачки за час шлюбу з ОСОБА_7 не
виникло спільної сумісної власності на
спірну земельну ділянку, яка належала
спадкодавцю до їх одруження, та вважав
що частки спадкоємців є рівними. Тому
відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_2
щодо

-3-

її права власності на ? частину
земельної ділянки як частки у
спільному сумісному майні подружжя. У
зв'язку з тим, в межах заявлених вимог,
визнав за спадкоємцями право
власності по 1/6 частки земельної
ділянки в порядку спадкування за
законом, після смерті ОСОБА_7

Водночас, відмовляючи у
задоволенні вимог ОСОБА_2 про
покладання обов'язку на реєстраційну
службу щодо скасування державної
реєстрації права на земельну ділянку
за попереднім власником, суд вважав, що
зазначений позивачкою спосіб захисту
її прав є неналежним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Згідно статті 25 Кодексу про
шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на час
придбання спадкодавцем нерухомого
майна, якщо майно, яке було власністю
одного з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власності подружжя.

Аналогічні положення містять
норми ст. 62 СК України.

З матеріалів справи вбачається,
що до укладання шлюбу з ОСОБА_2, на
підставі договору купівлі-продажу від
06 жовтня 1995 року, ОСОБА_7 придбав у
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 житловий будинок в
Жовтневому районі в АДРЕСА_1 (а.с.15, 17). 31
березня 2010 року вказаний договір
зареєстровано в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно.

Цим договором передбачено, що
разом із правом власності на житловий
будинок до нового власника переходить
і право власності на земельну ділянку.

З договору слідує, що на підставі
державного акту серії МК № 10462,
продавцю ОСОБА_6, за цією ж адресою
належала і земельна ділянка на праві
приватної власності площею 0,12 га для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд (а.с. 27).

Державний акт на право власності
на землю ОСОБА_7 не отримав (а.с. 54).

Згідно ст. 30 ЗК України від 18
грудня 1990 року, який діяв на час
укладення вказаного договору, при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

За такого, висновок суду про те, що
до ОСОБА_7 з переходом права власності
на житловий будинок перейшло і право
власності на земельну ділянку під ним,
у тих же розмірах, що належали і
попередньому власнику, є вірним.

Майже через рік, 01 листопада 1996
року ОСОБА_7 з ОСОБА_2 зареєстрували
шлюб (а.с 13).

В період їх шлюбу, ОСОБА_7 отримав
дозвіл на знесення придбаного ним
будинку та будівництво двоповерхового
житлового будинку, з прибудовою, а
також господарських будівель і споруд
(а.с. 18).

ОСОБА_7 завершив будівництво
нового будинку, але не набув права
власності на об'єкт нерухомості, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.14).

-4-

Зі спадкової справи заведеної
після смерті ОСОБА_7 вбачається, що
спадщину прийняли його дружина -
позивач ОСОБА_2 та діти - відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 23 грудня
2013 року на ОСОБА_2 переведено 2/3
частки прав та обов'язків забудовника
вказаного житлового будинку.

За рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської області від
10 лютого 2014 року, що набрало
законної сили 21 лютого 2014 року, на
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також
було переведено по 1/6
частки прав та обов'язків забудовника
житлового будинку (а.с. 29-31).

На час ухвалення рішення судом
першої інстанції право власності на
відповідну частину житлового будинку
спадкоємцями не оформлено.

23 травня 2014 року приватним
нотаріусом ОСОБА_10 позивачці
відмовлено в оформленні спадщини, у
зв'язку з ненаданням державного акту на
право власності на земельну ділянку та
їй рекомендовано звернутися до суду
для вирішення цього питання (а.с. 33).

Статтями 1216, 1218, ч. 1 ст. 1225 ЦК
України встановлено, що спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). До складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Право власності на земельну
ділянку переходить до спадкоємців на
загальних підставах, із збереженням її
цільового призначення.

Частиною 1 ст.131 ЗК України також
передбачена можливість набуття права
власності на земельну ділянку на
підставі успадкування.

Зі змісту позову вбачається, що
ОСОБА_2 просила визнати за нею право
власності на 2/3 частини спірної
земельної ділянки, з урахуванням того,
що ? частина цієї ділянки належить їй як
частка у спільному сумісному майні
подружжя, а 1/6 - як частка спадкоємця.

Як встановлено, перехід права
власності ОСОБА_7 на земельну ділянку
відбувся до реєстрації шлюбу з
позивачкою, яка його право власності не
оспорювала.

Будь-яких доказів того, що
земельна ділянка істотно збільшилася у
своїй цінності, внаслідок трудових або
грошових затрат подружжя, позивач не
надала, хоча згідно ст. 60 ЦПК України, то
є її обов'язком.

Саме по собі будівництво нового
житлового будинку на земельній ділянці
(на що посилалася позивач) не свідчить
про збільшення цінності земельної
ділянки та виникнення права власності
на неї.

Згідно ст.ст. 177, 179 ЦК України
житловий будинок та земельна ділянка є
самостійними видами об'єктів цивільних
прав.

Цільове призначення земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку і господарських споруд не
свідчить про її приналежність до
житлового будинку.

Тому посилання позивача на те, що
земельна ділянка є приналежністю до
головної речі, якою, на її думку, є
житловий будинок, є необґрунтованими
та є наслідком невірного тлумачення
норм матеріального права.

-5-

З інших підстав позов ОСОБА_2 не
пред'являвся.

За таких обставин, висновок суду
першої інстанції про те, що за час шлюбу
позивачки зі спадкодавцем у них не
виникло спільної сумісної власності
подружжя на земельну ділянку, яка була
власністю останнього до одруження, є
вірним.

Отже, в межах заявлених вимог
ОСОБА_2, суд обґрунтовано дійшов
висновку про захист її спадкових прав
щодо земельної ділянки у визначений
нею спосіб та задовольнив позовні
вимоги частково на 1/6 частину
земельної ділянки.

Що ж до вимоги про скасування
державної реєстрації державного акту
на право власності на земельну ділянку
попереднього власника, то через зміну
процедури реєстрації прав на
нерухомість, відсутність натепер
відповідного органу та порядку
скасування таких актів, ця вимога не
може бути задоволена.

З врахуванням викладеного і
беручи до уваги те, що на час проведення
такої реєстрації землевпорядний орган
діяв у межах своїх правомочностей, у
цій вимозі слід відмовити.

Оскільки цього ж, щодо таких же
мотивів дійшов і районний суд, то
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції, в частині вирішення
названої вимоги, немає.

Доводи представника позивача в
апеляційній скарзі про те, що спірна
земельна ділянка була набута ОСОБА_7 до
реєстрації шлюбу з позивачкою але за
час перебування їх у фактичних шлюбних
відносинах не заслуговують на увагу та
не свідчать про виникнення спільної
сумісної власності подружжя.

Так, положеннями Кодексу про шлюб
та сім'ю УРСР, які діяли на час переходу
право власності спадкодавця на
земельну ділянку, набуття права
власності на майно за час перебування у
фактичних шлюбних відносинах не
передбачалось.

Більш того, з підстав ст. 74 СК
України позивач свої вимоги не
пред'являла та не обґрунтовувала.

Посилання представника позивача
на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 23 грудня 2013
року щодо переводу прав та обов'язків
забудовника житлового будинку, як на
підставу виникнення права спільної
сумісної власності на земельну
ділянку, є необґрунтованими, оскільки
цим рішенням суду не вирішувався спір
про право власності на земельну
ділянку і воно не має преюдиційне
значення для вирішення цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду.

Рішення суду в частині вирішення
зустрічного позову не оскаржується,
тому не є предметом апеляційного
перегляду.

Отже, висновок суду ґрунтується
на встановлених судом обставинах
справи і вимог закону.

Таким чином, рішення суду
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
тому апеляційну скаргу слід відхилити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України з відповідачів на користь
позивача не підлягає стягненню судовий
збір за подачу апеляційної скарги.

-6-

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 28 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, і
з цього часу може бути оскаржене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: