Справа № 2/359/1791/14 Головуючий у І
інстанції Журавський В.В.Провадження №
22-ц/780/6593/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом про поділ
спільного майна подружжя, посилаючись
на те, що перебував з зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_3 з 23 грудня 2000 року по 02
жовтня 2012 року, від шлюбу подружжя
мають сина ОСОБА_5, 2001 року народження.
За час шлюбу ними придбано квартиру
АДРЕСА_2, після розірвання шлюбу ОСОБА_3
його та дитину в квартиру не пускає,
замінила вхідні замки та здає її в
оренду. Джерелом придбання квартири є
не лише спільні кошти подружжя, а й
кошти від майна, що належало на праві
власності позивачу. Органом опіки та
піклування Дніпровської районної
державної адміністрації в м. Києві
визначено місце проживання дитини
разом із позивачем, де їх дитина і
проживає з часу розірвання шлюбу, в той
час як відповідач ухиляється від
утримання дитини, добровільно грошові
кошти не надає. Посилаючись на ст. 70 СК
України про підстави відступу від
принципу рівності часток майна
подружжя у випадку недостатності
розміру аліментів для забезпечення
розвитку і лікування дитини в зв'язку
із проживанням дитини із позивачем та
ухиленням відповідача від утримання
дитини, просив здійснити поділ
спільного майна подружжя, визнати за
ОСОБА_2 право власності на ? частини
квартири АДРЕСА_2, за ОСОБА_3 - право
власності на ? частину даної квартири,
покласти на відповідача судові
витрати.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 жовтня 2014 року позов задоволено,
визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частини квартири АДРЕСА_2, за ОСОБА_3 -
право власності на ? частини даної
квартири, стягнуто із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судовий збір 3654 грн.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 жовтня 2014 року, подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, просив
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким визнати право власності на
квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, сплативши
ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 8428
доларів США у гривневому еквіваленті
по курсу НБУ на день ухвалення рішення
суду.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до відхилення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, суд першої
інстанції виходив із того, що спірна
квартира знаходиться у спільній
сумісній власності подружжя, дитина
сторін проживає із позивачем, розмір
аліментів на утримання дитини є
недостатнім, а тому на підставі ст. 70 СК
України відступив від засад рівності
часток в праві власності і збільшив
частку квартири, яка підлягає поділу,
на користь позивача.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували
у шлюбі із 23 грудня 2000 року по 02 жовтня
2012 року та є батьками ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

30 грудня 2003 року ОСОБА_6 подарував
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках
квартиру АДРЕСА_1, що складається з 3
жилих кімнат, загальна площа 49,30 кв.м.
Дар сторони оцінюють в сумі 10000 грн.

Розпорядженням Дніпровської районної
у м. Києві державної адміністрації від
04 жовтня 2007 року № 1102 надано дозвіл
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на продаж ? частини
квартири АДРЕСА_1, яка належить їх
малолітньому сину ОСОБА_5 за умови
одночасного дарування на його ім'я ?
частини квартири АДРЕСА_3.

08 листопада 2007 року ОСОБА_2 подарував
ОСОБА_5 ? частину квартири АДРЕСА_3, що
складається з 3 жилих кімнат, загальна
площа 59,40 кв.м., яка належить
дарувальнику на праві особистої
приватної власності на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Дніпровською районною радою
народних депутатів м. Києва 24 березня
1995 року. Дар, що є дійсним наміром
сторін, сторони оцінюють в сумі 3293 грн.

08 листопада 2007 року ОСОБА_3 та
малолітній ОСОБА_5, від імені якого
діють його батьки, продали квартиру
АДРЕСА_1, за 606000 грн.

14 листопада 2007 року ОСОБА_3 придбала
квартиру АДРЕСА_2 за 691122,80 грн. за
договором купівлі-продажу.

Наведені обставини стверджуються
наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до
частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим або
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них.

Вирішуючи питання про поділ спільного
майна подружжя, суд першої інстанції
визнав квартиру АДРЕСА_2 спільним
майном подружжя.

Так, колегія враховує, що спірна
квартира АДРЕСА_2 придбана за 691122,80 грн.,
при цьому основним джерелом коштів, за
які вона придбавалась, став продаж
іншої квартири АДРЕСА_1 за 606000 грн., дані
обставини визнавались обома сторонами.

В свою чергу, квартира АДРЕСА_1
належала в рівних частках відповідачу
ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_5 на
підставі договору дарування. Однак, для
надання дозволу на продаж частки
неповнолітнього ОСОБА_5 рішенням
органу опіки та піклування покладено
обов'язок на позивача ОСОБА_2
подарувати йому ? частину квартири
АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_2 на праві
власності. Таким чином, орган опіки та
піклування визнав рівнозначними ?
частину квартири АДРЕСА_1 та ? частину
квартири АДРЕСА_3. Інша ? частина
квартири АДРЕСА_1, належна ОСОБА_3 на
підставі договору дарування та продана
нею для придбання квартири АДРЕСА_2.

Решта грошових коштів внесена
подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно,
оскільки сторонами не доведено іншого.

Виходячи із вищевикладеного, сторонами
понесені рівні витрати на придбання
квартири АДРЕСА_2, а тому доводи
відповідача, що дане майно є її
особистою власністю, не
підтверджується обставинами справи.

Із цих підстав колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції не звернув уваги на
обставини придбання квартири, не
з'ясував джерела придбання майна, що
ділиться між подружжям і визнав, що
спірна квартира була придбана виключно
за спільні кошти подружжя і є спільною
сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що позивач
намагається отримати у власність
квартиру, що була придбана за кошти, які
були виручені від продажу квартиру, що
належала їй та її сину, не спростовують
тих обставин, що ОСОБА_2 фактично
здійснив обмін частини квартири ОСОБА_2
на свою частину в квартирі, яка також
належала йому на праві особистої
власності, і даний обмін визнано
органом опіки та піклування
рівноцінним.

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1
просила визнати за нею право власності
на спірну квартиру із виплатою
компенсації позивачу, разом із тим, під
час розгляду справи судом першої
інстанції із зустрічним позовом про
визнання квартири своєю особистою
власністю вона не зверталася і це
питання не було предметом розгляду
суду першої інстанції, а відтак в силу
вимог ст. 11 ЦПК України не є предметом
розгляду і при апеляційному перегляді.

Оцінюючи спосіб розподілу майна, при
якому суд першої інстанції відступив
від принципу рівності часток подружжя,
колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Таким чином, умовою для збільшення
частки в майні одного з подружжя є
недостатність розміру аліментів для
забезпечення розвитку та лікування
дитини, яка з ним проживає.

Доводячи наявність підстав для
збільшення розміру своєї частки у
спільному майні, позивач вказував, що
неповнолітній син ОСОБА_5 проживає
разом з ним і відповідач ухиляється від
його утримання, а розмір стягнутих
судом аліментів є недостатнім для
утримання дитини.

Із матеріалів справи вбачається, що
висновком органу опіки та піклування
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини №
1356/41/2/103 від 18 лютого 2014 року визначено
місце проживання ОСОБА_5 з батьком
ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 червня 2014 року частково
задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення
аліментів, стягнуто із ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 аліменти на утримання
сина ОСОБА_5 в розмірі 1286 грн. щомісячно
із 07 травня 2014 року. Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 30 липня
2014 року зменшено розмір аліментів до 400
грн. щомісячно, але не менше 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку.

Ст. 7 Закону України «Про державний
бюджет України на 2014 рік» передбачено,
що прожитковий мінімум для дитини
віком від 6 до 18 років становить 1286 грн.

Таким чином, оскільки розміру
аліментів 400 грн., стягнутих рішенням
суду із відповідача на користь
позивача, явно недостатньо для
забезпечення розвитку і лікування
дитини, яка проживає із позивачем, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність відступу від засад
рівності часток подружжя в праві
спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт
щомісячно перераховує кошти на
утримання сина та виконує обов'язки по
участі у вихованні дитини, висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.