Номер провадження: 22-ц/785/8469/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: адвоката ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
на житловий будинок шляхом виселення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 21 серпня 2014
року, -

встановила:

30 липня 2014р. ОСОБА_4 звернулася до суду з
позовом на підставі ст.391 ЦК України до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1, шляхом виселення з
будинку ОСОБА_3

При цьому, посилалася на те, що вона є
власником зазначеного житлового
будинку, її право власності
зареєстровано у законному порядку.

В її будинку зареєстровані та про
живають: син ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (колишня
невістка) - відповідач по сп раві, шлюб
між якими розірвано у судовому порядку
06.05.2014р.

Однак, за довго до розірвання шлюбу,
відповідач почала створювати
неможливі умови для її проживання у
власному будинку, що виявилося у пості
йних скандалах, які вчинює відповідач,
не впускає її до приміщень власного
будинку, перешкоджає готувати їжу у
приміщенні кухні, у зв'я зку з чим вона
змушена готувати їжу на подвір'ї, їй
постійно загрожує небезпека бути
облаяною відповідачем і побитою, що
раніше мало місце.

Вона з відповідачем стали чужими
людьми, тому вона бажає жи ти спокійно
у своєму будинку і не має намір терпіти
у власному житлі сторонню особу, яка
створює перешкоди їй у здійсненні
права власності на належне їй нерухоме
майно.

Позивачка у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
доповнивши викладене у позовній заяві
ще й тим, що відповідачка кілька днів
тому у процесі чергового скандалу
розбила у будинку скло, тягала її за
коси, крім того приводить у її будинок
коханця.

Представник відповідача не визнав
позовні вимоги, вважав їх
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
позива чем не надано належних доказів у
підтвердження своїх вимог.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 21 серпня 2014р.
позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Судом усунуті перешкоди у здійсненні
ОСОБА_4 права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1, що належить їй на
прав приватної власності, шляхом
виселення з будинку ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 21 серпня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилалася на те, що
позивачка подала позов до суду
30.07.2014р., а стала власником житлового
будинку лише 18.07.2014р., тому вона має
бути виселена зі спірного будинку як
колишній член сім'ї тільки на підставі
ст.405 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції адвокат
ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3
просив апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, сповіщена належним чином
про слухання справи, про що в
матеріалах є докази, просила справу
розглянути у її відсутність(а.с. 71).
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, така неявка сторін не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Згідно до ст. ст.57, 60 ЦПК
України кожна особа повинна довести у
суді ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції посилався на
норми ст.ст. 321, 391 ЦК України та ст.116,157
ЖК України, виходив з правомірності
вимог, оскільки позивачка, як власник
житлового будинку, має право
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю на власний розсуд та
вимагати усунення перешкод у
здійсненні цих прав. Суд зазначив, що
між сторонами виникли неприязні
стосунки та відповідачка систематично
своїми діями перешкоджає позивачці у
користуванні спірного будинку, порушує
порядок проживання в будинку, чим
порушує її законні права, а тому вимоги
позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що
висновки суду є передчасними з
наступних підстав.

Розглядаючи вимоги, заявлені
ОСОБА_4, як власника житлового будинку
по АДРЕСА_1, суд не врахував, що
виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді справ
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності від 18
липня 2014р. та витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєст рацію права власності від 18
липня 2014р., власником будинку по
АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, тобто, будинок
належить їй на праві приватної
власності, який зареєстровано у
встановленому законом порядку(а.с.5,6).

Як вбачається з довідок, які
видано виконкомом Лиманської
сільської ради (а.с.10,34,35) у житловому
будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4,
зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 -
син власника, ОСОБА_3 - відпо відач по
справі, колишня дружина сина, її донька
від попереднього шлюбу ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та онуки: - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.10).Тобто ОСОБА_3
вселилася у спірний будинок, як член
сім'ї власника будинку.

Копією технічного паспорту
та довідкою виконкому Лиманської
сільсь кої ради (а.с.7-9,11)
підтверджується, що загальна площа
приміщень жи тлового будинку по
АДРЕСА_1 становить 133,8 кв.м, з них
житлова - 76,4 кв.м.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
розірвано, що підтверджено копією
рішення Татарбунарського районного
суду Одеської обла сті від 06.05.2014p., яке
набрало чинності 15.05.2014р. (а.с.12).

Судом встановлено та як
вбачається з повідомлення
Татарбунарського РВ ГУМВС України в
Одеській області (а.с.36), ОСОБА_3,
відповідач по справі, не притягувалася
до відповідальності за ст.ст.173, 173-2, 178
Кодексу Укра їни про адміністративні
правопорушення. 17.06.2014р. її притягнуто
до відповідальності за ст.184 Кодексу
України про адмініст ративні
правопорушення (невиконання батьками
обов'язків щодо виховання дітей).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї. Право
вимагати у судовому порядку виселення
колишніх членів сім'ї власник жилого
будинку (квартири) має відповідно до
вимог ст.157 ЖК України, але за наявності
обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього
Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК
України члена сім'ї власника жилого
будинку(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього
Кодексу. Виселення проводиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК
України, якщо наймач, член його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

За п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2, при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Таким чином, для застосування
цієї норми необхідна наявність двох
умов: систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

При вирішенні справ про
виселення на підставі ст.116 ЖК України
осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що заходи запобігання і
громадського впливу мають передувати
виселенню наймача або членів його сім'ї
на підставі зазначеної норми закону
без надання іншого жилого приміщення

Виходячи з офіційного
характеру заходів запобігання й
громадського впливу, які мають
передувати виселенню наймача без
надання іншого жилого приміщення на
підставі ст.116 ЖК України, факт
застосування заходів запобігання
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, виконавчими
комітетами, іншими уповноваженими
органами, повинен підтверджуватися
письмовими доказами.

Як вбачається з матеріалів
справи, безспірних доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_3 порушує
правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не
надано. Враховуючи доводи апеляційної
скарги, колегія суддів витребувала
матеріали скарг за повідомленнями
Татарбунарського РВ ГУМВС України в
Одеській області, які є у матеріалах
справи (а.с.13-16), однак вказані
матеріалі, які надійшли до
апеляційного суду Одеської області
(а.с.73-99) не містять даних про те, що
ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних
органів із заявами на ОСОБА_3 щодо
систематичного порушення нею правил
співжиття, які роблять неможливим
проживання ОСОБА_4 з відповідачкою та
що ОСОБА_3 попереджалась про це
правоохоронними органами.

За вказаних обставин, тобто за
відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК
України підстав для виселення ОСОБА_3
зі спірного житлового будинку,
застосування судом ст. 391 ЦК України при
вирішенні питання щодо її виселення на
вимогу власника ОСОБА_4 є
необґрунтованими.

При перевірці її заяв не
доведено факту систематичного
порушення відповідачкою правил
співжиття, вчинення нею аморальних
поступків і заходів громадського
впливу щодо цього до неї не
застосовувалось, тобто порушення
правила співжиття не підтверджено
компетентними органами.

Відповідно до положень ст. 156
ЖК України, члени сім"ї власника жилого
будинку(квартири), які проживають разом
з ним у будинку(квартирі), що йому
належить, користуються жилими
приміщеннями нарівні з власником
будинку(квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин
з власником будинку(квартири) не
позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням.

Позивачем не надано доказів
про наявність відносно відповідача
заходів попередження чи громадського
впливу, систематичності порушення
правил співжиття.

Відповідно до п.4 ст.11 Закону
України «Про міліцію»до осіб, що
допускають протиправну поведінку,
застосовуються заходи впливу у вигляді
винесення письмового офіційного
застереження про неприпустимість
протиправної поведінки.

Наявні в справі матеріали, які
надійшли від Татарбунарського РВ ГУМВС
України в Одеській області не свідчать
про вчинення ОСОБА_3 правопорушень та
не можуть бути заходами попередження
та впливу (а.с. 73-99).

Отже, виходячи з положень
ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт
припинення сімейних відносин з
власником квартири не позбавляє
колишніх членів його сім'ї права
користування займаним приміщенням і не
є підставою для їх виселення з цього
жилого приміщення.

Передбачені вказаними
статтями обмеження щодо виселення
колишніх членів сім'ї власника не є
порушенням права власності. Відповідно
до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст.
321 ЦК України власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві,
однак у передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження права
власника передбачені саме ст.ст. 156, 157
ЖК України.

Крім того, згідно вимог ст. 405
ЦК України, члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Таких доказів матеріали
справи не містять.

Таким чином, з огляду на те, що
судове рішення ухвалене з порушенням
зазначених норм матеріального та
процесуального права, воно не може бути
визнане законним й обґрунтованим та
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в позові за
відсутності правових підстав для його
задоволення.

Однак, відповідно до оглянутих
та досліджених у судовому засіданні
апеляційного суду Одеської області
матеріалів справи, колегія суддів,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, вважає за необхідним
попередити ОСОБА_3 про недопустимість
порушень правил співжиття і створення
умов щодо неможливості проживання
спільно з власником будинку ОСОБА_4 по
АДРЕСА_1 та можливості виселення
ОСОБА_3 відповідно до вимог ч.1 ст.116 ЖК
України.

Керуючись ст.ст.209,303,307 п.2
ч.1,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 21 серпня 2014
року - скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
на житловий будинок шляхом виселення -
відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про те, що у разі
порушення громадського порядку вона
буде виселена із житлового будинку по
АДРЕСА_1, на підставі ч.1 ст.116 ЖК
України.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М.Таварткіладзе