Справа № 2-3935/12 Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/6049/14 Доповідач у 2
інстанції Касьяненко Л.І. Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Антоненко В.І., Кулішенка Ю.М.,

При секретарі: Химинець Н.М.,

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи публічне акціонерне
товариство "ІмексБанк", ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім"єю, поділ майна та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_4, Києво-Стятошинський районний
відділ Управління Державної
міграційнної служби України в
Київській області про виселення,
забов"язання вчинити дію,
відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У травні позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що перебував з ОСОБА_3 в
зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1989 року
по 31 березня 1999 року. Після розірвання
шлюбу, вони не припинили шлюбних
стосунків та продовжували проживати
однією сім'єю, вели спільне
господарство, спільно розпоряджались
та користувались коштами,
транспортними засобами, засобами
зв'язку, укладали кредитні договори,
здійснювали спільні права та обов'язки
до липня 2007 року. За час спільного
проживання ними було придбано майно: у
2007 році домоволодіння та земельна
ділянка по АДРЕСА_1, по АДРЕСА_2; у 2006
році житловий будинок та дві земельні
ділянки по АДРЕСА_3; автомобіль Hundai Gets,
2004 року випуску. Дане майно було
відчужено ОСОБА_3, коштів від його
реалізації він не отримував. При поділі
майна, просив врахувати принцип
рівності часток майна подружжя,
вартість реалізованого майна та
вартість частки ОСОБА_3 житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_4.

Просив встановити факт проживання з
ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 31 березня 1999 року по 01 липня 2007
року; визнати за ним право власності на
житловий будинок, що розташований у
АДРЕСА_4 та зареєстрований на праві
власності за ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
16 листопада 2001 року державним
нотаріусом Вишневої міської держаної
нотаріальної контори.

Відповідачка ОСОБА_3 подала зустрічний
позов , свої вимоги мотивувала тим, що
їй на праві власності належить
житловий будинок та земельна ділянка
по АДРЕСА_4. У 2008 році під тиском погроз
з боку ОСОБА_2 вона змушена була
зареєструвати його в даному будинку, а
він обіцяв надавати щомісячну грошову
допомогу як аліменти на утримання
їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_5 та
у разі необхідності на першу вимогу
знятися з реєстраційного обліку.

В даному будинку ОСОБА_2 почав
проживати з ОСОБА_4, хоча згоди на
проживання вона не надавала. Їй як
власнику будинку, останні чинять
перешкоди у вселенні та користуванні
своєю власністю. Тому вона вимушена
орендувати житло в м.Києві, що є
додатковими матеріальними затратами.
На її вимогу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не
звільняють житловий будинок. Через
неможливість проживання в будинку,
вона вимушена була винаймати житло з
січня 2009 року по листопад 2012 року. Крім
того, відповідач зайняв її сарай та
чинить перешкоди в його користуванні.

У зв'язку з неправомірними діями ОСОБА_2
їй заподіяно матеріальну шкоду в
розмірі 177 902 грн. та моральну, яку вона
оцінює в 45 000 грн.

Просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
житлового будинку по АДРЕСА_4 в
с.Крюківщина Києво-Святошинського
району Київської області; зобов'язати
ОСОБА_2 знятися впродовж 15 днів з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_4, а у разі
ухилення зобов'язати ВГІРФО
Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України
в Київській області зняти його з
реєстраційного обліку; стягнути з
ОСОБА_2 на її користь на відшкодування
матеріальної шкоди 177 902 грн., та
моральної шкоди 45 000 грн.; судові
витрати та витрати на правову допомогу
в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
12 вересня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено; зустрічний позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_4.

У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та
неправильного застосування судом норм
матеріального права та ухвалити нове
рішення, яким повністю задовольнити її
позов та відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_2 до неї.

Апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що з 26 липня 1989
року по 31 березня 1999 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому
шлюбі. Від спільного проживання
сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є
первинним та основним осередком
суспільства. Сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і
тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає. Права члена сім'ї
має одинока особа. Сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої
статті 21 СК України шлюбом є сімейний
союз жінки та чоловіка, зареєстрований
у державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог щодо встановлення факту
проживання однією сім'єю, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх вимог
про встановлення факту проживання. Сам
по собі факт проживання в одному
приміщенні, святкування подій не
підтверджують факту ведення спільного
господарства, виникнення установлених
відносин, притаманних подружжю.

Можливість встановлення даного
юридичного факту передбачена
Цивільним Процесуальним Кодексом
України, який набрав чинності з 1 січня
2004 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963
року передбачали можливість
встановлення факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах, якщо
такі відносини виникли до 8 липня 1944
року і тривали до смерті одного з
подружжя. В інших випадках заяви про
встановлення такого факту судовому
розгляду не підлягали.

Також позивач просив поділити
придбане майно за час проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

16 листопада 2001 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 укладений договір
купівлі-продажу житлового будинку
житловою площею 112,6 кв.м, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_4.

На підставі договору купівлі-продажу 26
грудня 2002 року ОСОБА_3 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,141 га, з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

25 липня 2008 року між ПАТ «Імексбанк» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за
яким остання отримала кредит в розмірі
300 000 дол. США.

28 липня 2008 року між ПАТ «Імексбанк» та
ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за
яким в іпотеку передано житловий
будинок загальною площею 277,5 кв.м,
житловою 100,6 кв.м, та земельну ділянку
площею 0,141га, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_4.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 02 листопада 2011 року позов
ПАТ «Імексбанк» задоволено частково.
Звернено стягнення на предмет іпотеки:
житловий будинок загальною площею 277,5
кв.м, житловою 100,6 кв.м, та земельну
ділянку площею 0,141га, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_4.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний житловий будинок та земельна
ділянка були придбані ОСОБА_3 в 2001 році,
тобто на час його придбання,
будівництва сторони спільно не
проживали, в зареєстрованому шлюбі не
перебували.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 74 СК України , якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Крім того, положення ст. 74 СК України,
які передбачають, що майно, набуте за
час спільного проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, належить їм на праві спільної
сумісної власності, набрали чинності з
1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Позивач по справі не надав жодних
належних та допустимих доказів ,які б
свідчили про те, що на час придбання
відповідачкою ОСОБА_3 спірного майна -
житлового будинку та земельної ділянки
у 2001 році, сторони проживали однією
сім'єю, вели спільне господарство, мали
єдиний бюджет, а також що спірне майно
придбане внаслідок їх спільної праці.

Проте що даний будинок є особистою
власністю ОСОБА_3, свідчить і укладений
нею кредитний договір та договір
іпотеки, яким вона розпорядилась як
власник.

За наведених обставин суд І інстанції
зробив правильний висновок,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 за недоведеністю.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що з 12
листопада 2008 року ОСОБА_2
зареєстрований та проживає за адресою:
АДРЕСА_4.

За даною адресою проживає також ОСОБА_4
як дружина ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу,
виданого відділом реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській
області.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3
в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
суд обґрунтовано виходив з положень
ст.391 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 як
власник житлового будинку вправі
вимагати усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК
України, яка регулює спірні
правовідносини, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, дією,
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної чи юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" роз'яснено, шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції обгрунтовано прийшов до
висновку, щодо недоведеності обставин,
що через неправомірні дії ОСОБА_2
позивачці за зустрічним позовом ОСОБА_3
було заподіяно матеріальної шкоди в
розмірі 177 902 грн., оскільки належних та
допустимих доказів цим обставинам не
надано.

Також ОСОБА_3 не надала належних та
допустимих доказів, що їй спричинені і
моральні страждання, а саме що
внаслідок неправомірних дій
відповідача, вона пережила моральні
страждання та хвилювання, змушена була
витрачати час та кошти на лікування, що
призвело до змін упорядкованого
життєвого ритму .

Колегія суддів, вважає, що суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Докази та обставини, на які посилаються
апелянти в апеляційних скаргах , були
предметом дослідження судом першої
інстанцій та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом І
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.308,315 ЦПК
України, колегія суддів , -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: