АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач -
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової
Л.А.

суддів - Дерев`янка
О.Г., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частину домоволодіння, усунення
перешкод в користуванні
домоволодінням, -

В С Т А
Н О В И Л А:

17 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеною позовною заявою, за
якою з урахуванням змін, доповнень
позову та уточнених позовних вимог
просив визнати його право власності на
1/2 частину домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_5; зобов'язати відповідача не
чинити йому перешкод в користуванні
спірним домоволодінням до винесення
рішення судом, а власне: повернути
комплект ключів від хвіртки в
огородженні домоволодіння, вхідних
дверей в дім, літню кухню, гараж, сарай,
забезпечити реальне проживання в одній
із кімнат домоволодіння, користування
кухнею, санвузлом та іншими об'єктами
домоволодіння. В обґрунтування своїх
позовних вимог зазначає, що він з 1991
року проживав з відповідачем. Спільно
вели домогосподарство, були зв'язані
спільним побутом, мали спільний
сімейний бюджет, виконували всі
сімейні обов'язки та разом виховували
доньку ОСОБА_3 від першого шлюбу. В 1991
році вони не мали спільного житла, тому
проживали у батьків відповідача за
адресою: АДРЕСА_6. В подальшому,
приблизно у 1997 році придбали
недобудоване домоволодіння та
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5,
яке разом добудовували за спільні
кошти, проживали в ньому з 2000 року.
Частина недобудованого домоволодіння
та земельної ділянка були придбані на
ім'я відповідача по причині того, що
він, як молодий спеціаліст стояв на
квартирному обліку на отримання житла.
В подальшому його мати займалася
приєднанням іншої частини земельної
ділянки, яку також було зареєстровано
на відповідача. Він займався
будівництвом дома, фінансував, частину
робіт виконував самостійно або в
якості підсобного працівника. Разом з
ОСОБА_3, та сам, їздив на заробітки в
якості «челнока». Позивач неодноразово
пропонував зареєструвати шлюб, але
постійно отримував відмову, а також
відмову в реєстрації його фактичного
місця проживання. Останнім часом
відповідач стала вимагати його
покинути домоволодіння мотивуючи тим,
що він там не зареєстрований та не має
будь-яких прав на нього. В грудні 2013
року до позивача стали надходити
погрози та всілякі провокації з боку
відповідача, у зв'язку з чим він
неодноразово звертався до
правоохоронних органів, але все одно
був змушений покинути домоволодіння. В
зв'язку з чим просив його позовні
вимоги задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2014
року ухвалено: у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2014
року виправлено описки в рішенні
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2014
року.

В апеляційній скарзі та доповненнях і
змінах до апеляційної скарги ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, на неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
04.11.1992 року шлюб між відповідачем
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. 28 квітня 1995
року між продавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1. 03
січня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_6, за умовами якого до ОСОБА_5
перейшло право власності на квартиру
АДРЕСА_1. Згідно з договору
купівлі-продажу, 08.04.1997 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
зареєстрованого в реєстрі за № 1984,
відповідач ОСОБА_3 придбала 1/2 частину
жилого будинку АДРЕСА_5. Вищезазначене
домоволодіння розташоване на
земельній ділянці площею 0.0712 га, яка
належить ОСОБА_3 на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю від 15.10.1998 року № 018237 виданого
Дніпропетровською міською радою
народних депутатів м. Дніпропетровська
на підставі рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
Ради народних депутатів, акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на заземлю за № 018237. Для
поліпшення житлових умов ОСОБА_3 на
території належного їй домоволодіння у
2000 році самочинно побудувала житловий
будинок літ. Б-1, ганок літ. б, погріб під
Б-1, гараж літ. В, під В оглядова яма, у
2009 році самочинно побудувала веранду
літ. б-1, сарай літ. Г, навіс літ. Е,
убиральню літ. Д, вольєр літ. Ж.
Відповідно до складеної 11 вересня 2013
року ТОВ «Содель» декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
житлового будинку: літера «Б-1», веранди
літера «б-1», гаражу, літера «В», сараю,
літера «Г», навіс, літера «Е», вбиральні
літера «Д», вольєру літера «Ж»
розташованого в АДРЕСА_5, встановлена
відповідність об'єкта вимогам
надійності і безпечної експлуатації.
Рішенням № 11475899 від 07.03.2014 року
державного реєстратора Мажари Н.І. -
відповідачу ОСОБА_3 відмовлено у
державній реєстрації права власності
на житловий будинок, що розташований:
АДРЕСА_5. Таким чином, із довідки КП
«ДМБТІ» Дніпропетровської обласної
ради від 03.10.2013 року № 11192 вбачається, що
станом на 31.12.2012 року в
інвентаризаційній справі містяться
відомості про право власності за
адресою АДРЕСА_5 за ОСОБА_3, 1/2 частина
житлового будинку літ. А-1, з
відповідними господарськими будівлями
і спорудами, та незакінчений
будівництвом будинок літ. Б-1, процентом
готовності 38% на підставі договору
купівлі-продажу від 08.04.1997 року, який
посвідчений приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі № 1984,
записано в реєстрову книгу 603 за
реєстровим № 76. Згідно домової книги,
ОСОБА_3, та їх донька ОСОБА_8
зареєстровані в домоволодінні АДРЕСА_5.
Позивач ОСОБА_2, як молодий спеціаліст,
28.02.1994 року отримав однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 та був там
зареєстрований з 25.03.1994 року по 07.11.2003
року. З 14 липня 2008 року ОСОБА_2
зареєстрований з адресою АДРЕСА_3.
Наведені обставини свідчать, що ОСОБА_2
та ОСОБА_3 зареєстровані за різними
адресами. Крім того, відповідно до
договору купівлі-продажу посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_2
21.12.2002 року продав належну йому на праві
приватної власності квартиру АДРЕСА_2.
В пункті 10 вищевказаного договору
купівлі-продажу від 21.12.2002 року вказано
про те, що ОСОБА_2 зміст ст. 47, 57,58,59, 224
ЦКУ, ст. 22 23 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, ст. 4,17, Закону України «Про
власність» нотаріусом роз'яснено, і цей
письмовий доказ ніякими іншими
доказами не спростований. Цим
спростовуються пояснення позивача
стосовно того, що він на цей період часу
фактично проживав з ОСОБА_3. З фото, які
надав суду позивач, чого він не
заперечував в судовому засіданні,
вбачається, що він був присутній лише
на значних сімейних подіях поруч з
ОСОБА_3 та її рідними. Також з долучених
до матеріалів справи фотографій на
відпочинку ОСОБА_2 поруч з ОСОБА_3 не
вбачається що між ними існували
близькі стосунки, які притаманні
подружжю. В судовому засіданні позивач
не зміг пояснити суду що у нього з
ОСОБА_3 існував баланс доходів і витрат,
сумові доходи, не зміг вказати суму
витрат за певний період часу, також не
вказав планування фінансів, які товари
широкого вжитку вони спільно купували,
які подарунки він дарував ОСОБА_3 Також,
з наданих до матеріалів справи копій
накладних, договорів, квитанцій та
приходно-касових ордерів, оформлених
на ОСОБА_3 вбачається, що саме ці
будівельні матеріали, які вказані в
перелічених документах були
спрямовані на будівництво спірного
домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд обґрунтовано виходив з
того, що у своєму позові ОСОБА_2 в
обґрунтування позовних вимог
посилається на ст.386 ЦК України, якою
передбачені засади захисту права
власності, однак з позовними вимогами
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з ОСОБА_3 як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу починаючи з
1991 року до суду не звертався. Як видно
із справи, достовірних доказів в
розумінні ст. 57,58 ЦПК України, які б
містили інформацію щодо предмета
доказування, а саме відносно того, що
майно, яке придбане на ім'я ОСОБА_3
придбано спільною працею ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 як сім'ї за їхні кошти внаслідок
спільною праці, що останні вели спільне
господарство, побут, та мали спільний
бюджет, а також доказів про наявність
відношень притаманних сім'ї, ознаки
якої визначено ст. 3 СК України, ОСОБА_2
не надав, таких доказів судом не
встановлено. За таких обставин сам по
собі факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3
у фактичних шлюбних відносинах, на що
посилається ОСОБА_2, не має правового
значення для вирішення справи,
оскільки наявність такого факту без
установлення ведення спільного
господарства, побуту та бюджету не є
підставою для визнання права власності
на половину майна за кожною із сторін. В
зв'язку з чим суд вважав, що позовні
вимоги ОСОБА_2 є незаконними,
недоведеними, необґрунтованими та
безпідставними, а тому є неможливим їх
задоволення.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини у сторін виникли
щодо визнання права власності на 12
частину домоволодіння АДРЕСА_5 з
підстав набуття його за час спільного
проживання сторонами у справі, як
чоловіком та жінкою, які проживали
однією сім'єю, але не перебували у шлюбі
між собою.

Згідно зі ст. 74 СКякщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СКслід
виходити з того, що зазначена норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СКсуд повинен
встановити факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в
період, протягом якого було придбано
спірне майно.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СКсім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Подружжя
вважається сім'єю і тоді, коли дружина
та чоловік, у зв'язку з навчанням,
роботою, лікуванням, необхідністю
догляду за батьками, дітьми та з інших
поважних причин не проживають спільно.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК Українифакт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу може бути встановлений
у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові
наслідки встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю без шлюбу, так і встановлення
належності їм майна на праві спільної
сумісної власності на підставі статті
74 СК Українипов'язується виключно з
набранням законної сили рішенням суду,
яким такі юридичні факти встановлені.

Відповідач факт проживання однією
сім'єю та ведення спільного
господарства з позивачем не визнала,
докази на підтвердження факту
перебування позивача з відповідачем у
фактичних шлюбних відносинах, зокрема,
відповідне судове рішення, в
матеріалах справи відсутні, а в межах
даної справи позовна вимога про
встановлення факту перебування з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах позивачем не заявлялась.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 року при
застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактично шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Правовідносини, на які посилається
позивач в період з 1991 року до 2004 року,
регулюються ст.17 Закону України «Про
власність» та відповідними нормами ЦК
Української РСР, за положеннями яких
майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Судова колегія встановила та це
підтверджується матеріалами справи, що
позовних вимог щодо встановлення факту
проживання однією сім'єю ОСОБА_2 не
заявлялись. Доказів того, що сторони по
справі вели спільне господарство,
побут та бюджет суду не надано. На час
1991 року відповідач знаходилась в
іншому зареєстрованому шлюбі, який
розірвано 04 листопада 1992 року (а.с.195).

Із матеріалів справи вбачається, що
08.04.1997 року відповідач ОСОБА_3 придбала
1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від
08 квітня 1997 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
зареєстрованого в реєстрі за № 1984 та
зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР в
реєстровій книзі за реєстровим № 76
(а.с.181, 194том 1).

Відповідач ОСОБА_3 на території
належного їй домоволодіння у 2000 році
самочинно побудувала житловий будинок
літ. Б-1, ганок літ. б, погріб під Б-1,
гараж літ. В, під В оглядову яму.

Відповідач у 2009 році самочинно
побудувала в спірному домоволодінні
веранду літ. б-1, сарай літ. Г, навіс літ.
Е, убиральню літ. Д, вольєр літ. Ж.

Ці обставини підтверджені технічним
паспортом на житловий будинок
індивідуального житлового фонду по
АДРЕСА_5 складеного ДМБТІ станом на 16
листопада 2001 року (а.с.160-166 том 1),
технічним паспортом на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_5 виготовленого ТОВ «Содель»
станом на 11 вересня 2013 року (а.с.232-238 том
1), декларацією складеною 11 вересня 2013
року ТОВ «Содель» про готовність
об'єкта до експлуатації, житлового
будинку: літера «Б-1», веранди літера
«б-1», гаражу, літера «В», сараю, літера
«Г», навіс, літера «Е», вбиральні літера
«Д», вольєру літера «Ж» розташованого в
АДРЕСА_5 (а.с. 209-212 том1). Рішенням № 11475899
від 07.03.2014 року державного реєстратора
відповідачу ОСОБА_3 відмовлено у
державній реєстрації права власності
на житловий будинок, що розташований:
АДРЕСА_5 (а.с.213 том 1).

Таким чином, спірне домоволодіння на
теперішній час є самочинним, у
встановленому законом порядку не
зареєстрованим.

Крім того, відповідно до ст.321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, - ч.2 -
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Відповідно до вимог постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995
року із змінами «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» п.п.5,6,8,15 -
створення спільної сумісної власності
на майно передбачає укладення
письмової угоди між членами сім`ї
внаслідок їх спільної праці та вимоги
про право на майно учасника спільної
власності, не зазначеного у
правовстановлюючому документі,
обчислюється з часу коли він дізнався
або повинен був дізнатися, що його
право на це майно оспорюється.

Судова колегія встановила, що позивач
не є членом сім`ї відповідача, та між
ними не було укладено договору про
створення спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК Україниакти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Сімейний кодекс Українинабув чинності
з 1 січня 2004 року і правила, встановлені
в ст. 74 цього Кодексуможуть
застосовуватися до правовідносин, які
виникли після набуття ними чинності. До
1 січня 2004 року шлюбні правовідносини
регулювалися КпШС України, а створення
спільної власності громадянами, які не
перебували у шлюбі Законом України "Про
власність"та ЦК УРСР.

З урахуванням наведеного не можуть
застосовуватися положення ЦК Україниі
статей 62, 74 СК Українидля визнання за
особою права власності на половину
домоволодіння, набутого до 1 січня 2004
року, без установлення факту створення
сторонами спільної часткової
власності на домоволодіння та
визначення ступеня участі в цьому
працею й коштами такої особи.

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 1 січня 2004
року, вона має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Однак в матеріалах справи відсутні
докази про власну участь у набутті
цього майна позивачем, ступеня його
участі працею і коштами у створенні
спільної часткової власності.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
Україникожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оскільки, права і обов'язки щодо
спірного майна виникають в момент його
придбання, тому правовий режим майна
(домоволодіння), придбаного у 1997 році і
самочинно побудованого в 2000 році та
правовідносини між сторонами у справі
із приводу нього, не можуть
регулюватися нормами СК України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року. Щодо
майна, яке самочинно побудовано в 2009
році то відповідно до вимог ч.2 ст. 376 ЦК
України, - це майно не є об'єктом права
власності.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про неможливість визнання
права власності на половину майна за
кожною із сторін є правильними,
обґрунтованими та відповідають
вимогам закону.

Позовні вимоги про зобов'язання
відповідача не чинити йому перешкод в
користуванні спірним домоволодінням є
похідними від позовних вимог про
визнання права власності на 1/2 частину
спірного домоволодіння, тому не
підлягають задоволенню з підстав не
визнання за позивачем права власності
на вказане нерухоме майно.

Судова колегія, переглядаючи справу в
апеляційному порядку, дійшла висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є
безпідставними, недоведеними та
необґрунтованими, у зв'язку з чим
задоволенню не підлягають.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі,
не спростовують висновків суду та є
необґрунтованими.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко