Номер провадження: 22-ц/785/9911/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю: секретаря
Феленко В.В.,

представника Київської районної

адміністрації Одеської міської ради
Баранова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 21 жовтня 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання права
користування житловим приміщенням,

встановила:

09.07.2014 року позивач звернулася до суду з
позовом та просила ухвалити рішення,
яким визнати її членом сім'ї наймача
ОСОБА_5 як особи, що постійно проживала
з наймачем та вела спільне
господарство; визнати за ОСОБА_4 право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1 (далі - спірна
квартира).

Свої вимоги мотивувала тим, що її мати
ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6, який був наймачем і на
якого був відкритий особовий рахунок
на спірну квартиру, де вони разом
проживали.

Позивач зазначає, що після смерті
ОСОБА_6 її мати переоформила особовий
рахунок по даній квартирі на себе,
уклала договір про користування
електричною енергією.

Позивач стверджує, що з 2007 року вона
стала проживати разом з матір'ю у
вищевказаній квартирі, разом вели
спільне господарство, вона приймала
участь в оплаті комунальних послуг, а
також разом здійснювали у квартирі
поточний ремонт.

Позивач вказує, що у липні 2009 року
померла її мати, та після її смерті вона
продовжувала проживати у квартирі,
оплачувати комунальні послуги та
користуватись приміщенням даної
квартири.

Таким чином позивач вважає, що вона
набула право на користування спірною
квартирою, у зв'язку з чим звернулась до
суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач позов
підтримала, та посилаючись на
зазначені обставини, просила його
задовольнити.

Представник Київської районної
адміністрації Одеської міської ради в
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позову, посилаючись на
його необгрунтованість та
безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 21 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було
відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить
питання про скасування зазначеного
рішення суду і постановлення ухвали
про залишення її позовної заяви без
розгляду.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
ОСОБА_4 не набула права користування
спірною квартирою, а тому підстав для
задоволення її позову матеріали справи
не містять.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Так, обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_4 посилалась на те, що чоловік її
матері ОСОБА_6 був наймачем спірної
квартири, та на нього був відкритий
особовий рахунок по даній квартирі.
Разом з ОСОБА_6 у спірній квартирі також
проживала її матір ОСОБА_5, які вели
спільне господарство.

Крім того, у судовому засіданні позивач
стверджувала, що її мати працювала в
санаторії «Маяк» та спірна квартира
була виділена їй, як працівникові
зазначеного санаторію.

Однак, суд першої інстанції
обгрунтовано зазначив, що жодних
підтверджень вищевикладеного позивач
суду не надала.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, після чого у спірній
квартирі фактично продовжувала
проживати мати позивачки, що
підтверджується Договором № 2004444 про
користування електричною енергією з
побутовим споживачем, укладеного 15
лютого 2006 року між ОСОБА_5 та ВАТ
«Одесаобленерго» (а.с.16).

Однак, колегія суддів зазначає, що
зазначені обставини жодним чином не
свідчать про те, що мати позивачки -
ОСОБА_5 у встановленому законом порядку
вселилась у спірну квартиру та набула
право користування нею.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивачки ОСОБА_5
померла, що підтверджується Свідоцтвом
про смерть, серії НОМЕР_2, та про що
Київським відділом реєстрації актів
цивільного стану Одеського міського
управління юстиції в Книзі реєстрації
смертей зроблено відповідний актовий
запис за № 1130.

Згідно листа КП «БТІ» ОМР № 4756-08/33 від
13.08.2014 року станом на 31.12.2012 року право
власності на об'єкт нерухомого майна, а
саме квартири АДРЕСА_1 не
зареєстровано.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого
висновку про те, що спірна квартира
перебуває у власності територіальної
громади міста Одеси та знаходиться у
комунальній власності.

Відповідно до ст. 143 Конституції
України територіальна громада міста
безпосередньо або через створені ними
органи місцевого самоврядування, керує
майном, що знаходиться в комунальній
власності.

Ухвалюючи судове рішення, суд
правомірно виходив із вимог,
передбачених ст.ст. 61, 63, 64 ЖК України, у
відповідності до яких користування
жилим приміщенням у будинках
державного і громадського житлового
фонду здійснюється відповідно до
договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду укладається в
письмовій формі на підставі ордера на
жиле приміщення між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Предметом договору найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду є окрема
квартира або інше ізольоване жиле
приміщення, що складається з однієї чи
кількох кімнат, а також одноквартирний
жилий будинок.

Члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України
повнолітній член сім'ї наймача вправі
за згодою наймача та інших членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вимагати
визнання його наймачем за раніше
укладеним договором найму жилого
приміщення замість попереднього
наймача. Таке ж право у разі смерті
наймача або втрати ним права на жиле
приміщення належить будь-якому членові
сім'ї наймача.

У відповідності до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України»,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов
правильного і обґрунтованого висновку
про те, що матеріали справи не містять
жодних доказів того, що позивач ОСОБА_4
у встановленому порядку вселилась у
спірну квартиру і проживала в ній в
якості наймача, або члена сім'ї наймача.

Суд правильно зазначив, що наявний в
матеріалах справи технічний паспорт
від 17.08.2001 року не може вважатись
правовстановлюючим документом на
спірну квартиру та будь-яким чином
свідчити про обґрунтованість позовних
вимог ОСОБА_4 (а.с.11-14).

Суд першої інстанції також
обґрунтовано взяв до уваги, що позивач
має постійне місце реєстрації за
адресою: АДРЕСА_2 та жодних доказів
проживання з матір'ю у спірній квартирі
суду не надала.

При цьому колегія суддів зазначає, що
зберігання позивачкою ОСОБА_4 права
користування житловим приміщенням,
яким є кв. АДРЕСА_2, виключає її право
користування спірною квартирою.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Що стосується вимог заявника
апеляційної скарги про залишення
позовних вимог ОСОБА_4 без розгляду, то
колегія суддів зазначає, що виходячи із
положень п. 5 ч. 1 ст. 207 та ч. 1 ст. 310 ЦПК
України, залишення позову без розгляду
за заявою позивача можливе лише до
ухвалення судового рішення в суді
першої інстанції.

Враховуючи, що на стадії апеляційного
розгляду справи позовні вимоги вже
розглянуті, то суд апеляційної
інстанції не наділений процесуальними
повноваженнями залишати позов без
розгляду через відмову від нього
позивача.

Доводи апелянта про те, що вона
заявляла суду першої інстанції про
залишення позову без розгляду, є
безпідставними і спростовуються
технічним записом та журналом судового
засідання, згідно яких у судовому
засіданні позивач наполягала на своїх
позовних вимогах, підтримавши їх також
в судових дебатах (а.с.37-38).

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 21 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко