АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/8654/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В. С. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б.,
Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Друга дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, зазначаючи, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_3,
після смерті якої відкрилась спадщина
на житловий будинок, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1. При зверненні до
нотаріальної контори їй було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину після смерті матері,
тому позивач просила суд визнати за нею
право власності в порядку спадкування
за законом на житловий будинок АДРЕСА_1
та на земельну ділянку площею 0,0532 га на
якій воно розташоване (а.с. 2-5).

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 липня 2014 року
позовні вимоги в частині визнання
права власності на земельну ділянку
було залишено без розгляду (а.с. 90).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року
позовні вимоги було задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1,
право власності на житловий будинок,
господарські будівлі та споруди, що
розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, що складається із літ.А-1
житловий будинок, загальною площею 84,8
кв.м, житловою 58,1 кв.м, Б -літня кухня, В -
гараж, Г - сарай, Д, Ж - вбиральня, Е - душ
№1-3, І вимощення, ворота, колонка,
цоколь, огороджувальні елементи,
трубопровід. Стягнуто з
Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі
3095,20 грн. (а.с. 100-103).

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада посилається на неповне
з'ясування судом обставин у справі,
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні судового рішення, у
зв'язку з чим ставить питання про його
скасування з прийняттям нового про
відмову у задоволенні позовних вимог
(а.с. 107-111).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому
Ленінської районної ради № 326 від 23
березня 1954 року та нотаріально
посвідченого договору на право
будівництва будинку та безстрокового
користування земельною ділянкою від 21
травня 1954 року було виділено земельну
ділянку площею 532 кв.м за адресою
АДРЕСА_1 для індивідуального
будівництва житлого одноповерхового
будинку (а.с.9, 10, 77).

В подальшому рішенням виконкому
Ленінської селищної ради № 328 від 06
серпня 1963 року було затверджено акт про
закінчення будівництва
індивідуального домоволодіння та
введення його в експлуатацію (а.с. 78-82).
Право власності на все домоволодіння
АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3
на підставі договору забудови від 21
травня 1954 року Дніпропетровським МБТІ
12 серпня 1963 року в реєстраційній книзі
під № 158-117 (а.с. 147 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 7).

Відповідно даних домової книги, ОСОБА_2,
є дочкою померлої ОСОБА_3, і, на день
смерті своєї матері була зареєстрована
у спірному будинку та проживає в ньому
на даний час (а.с. 47-54), тобто як
спадкоємець першої черги прийняла
спадщину на спадкове майно.

У жовтні 2013 року позивач звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину,
проте їй було відмовлено у зв'язку з
тим, що дублікат договору забудови не
зареєстровано в реєстраційному органі
(а.с. 56-57).

Відповідно до ч. 1. п. 1 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» відносини
спадкування регулюються правилами ЦК
України 2003 року, якщо спадщина
відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У
разі відкриття спадщини до зазначеної
дати застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом. У разі коли спадщина, яка
відкрилася до набрання чинності ЦК
України 2003 року і строк на її прийняття
не закінчився до 1 січня 2004 року,
спадкові відносини регулюються цим
Кодексом.

Згідно із правилами частин 1, 2 ст. 549 ЦК
УРСР визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов'язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

У 1963 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно до ст. 1 Указу від 26 серпня 1948
року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

З урахуванням зазначених обставин, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що спірний житловий будинок
був побудований ОСОБА_3, яка померла у
1996 році, на виділеній для цього
земельній ділянці на підставі
отриманого в установленому порядку
дозволу, прийнятий в експлуатацію та
зареєстрований в МБТІ, і, на підставі
положень статей 1216, 1218, 1261,1268 ЦК України,
які відповідають положенням статтям 529,
548, 549 ЦК Української РСР, визнав за
ОСОБА_2 право власності на спірний
будинок в порядку спадкування за
законом, оскільки право на спадщину
іншими особами не заявлялося, про що
свідчать матеріали копії спадкової
справи (а.с.42-58).

Доводи відповідача, що по даній справі
він не є належним відповідачем, не може
бути прийнято до уваги, оскільки
виходячи із правовідносин які виникли
на час відкриття спадщини, суд
обґрунтовано виходив із того, що
стороною у справі є міська рада, яка
представляє місцеву територіальну
громаду.

Разом з тим, враховуючи, що судом не
встановлено порушення відповідачем
прав позивача, та приймаючи до уваги, що
позивач не просила стягнути на її
користь судові витрати ні в суді першої
інстанції, ні в апеляційній інстанції,
колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в частині стягнення на користь
позивача судових витрат в розмірі 3095,20
грн. підлягає скасуванню з ухваленням
рішення в цій частині, яким судові
витрати понесені позивачем покласти на
останню.

Виходячи з вище наведеного, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково, а саме, в
частині стягнення судових витрат, в
решті рішення суду залишивши без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року -
скасувати в частині стягнення з
Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_2 судових витрат в
розмірі 3095,20 грн. та ухвалити в
цій частині нове, яким покласти судові
витрати на позивача.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: