Номер провадження: 22-ц/785/7232/14
Головуючий у першій інстанції Єршова
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Драгомерецького М.М.,

суддів:
Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

та відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 18 червня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання угоди такою, що
відбулася та дійсною, визнання права
власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

27 лютого 2003 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання угоди такою, що відбулася та
дійсною, визнання права власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з
30.10.1976 року по 11.03.2004 року.

10.09.1997 року за договором №1158/97,
укладеним між ОСОБА_7, яка продала, а
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купили садовий
будинок, що складає 5/100 ДСК «Інженерів
та наукових робітників», розташований
за адресою: АДРЕСА_1, Кооператив
«Інженерів та наукових робітників».

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси по справі № 2-5662/04 від 29.07.2004
року зазначену угоду визнано дійсною.

Постановою старшого слідчого
прокуратури Приморського району
м.Одеси від 24.09.2009 року зроблено
висновок, що голова ДБК ОСОБА_8 вніс до
офіційних документів відомості, що не
відповідають дійсності, а саме, що пай
ОСОБА_7 передано одноособово ОСОБА_5, а
не ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради №1141 від
25.12.1998 року вилучено з фактичного
користування ДБК «Інженерів та
наукових робітників» земельні ділянки,
та передано безкоштовно у приватну
власність ОСОБА_5 земельну ділянку
АДРЕСА_2. На підставі чого ОСОБА_5
отримала державний акт на зазначену
земельну ділянку для дачного
будівництва.

22.09.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6
уклали договір - розписку, відповідно
до якого відповідачі продали ОСОБА_3
земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка
АДРЕСА_2.

22.09.2001 року ОСОБА_3 виплатив ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 150 000
доларів США. Відповідно до розписки,
відповідачі зобов'язались оформити
вказану угоду нотаріально до 01.02.2002
року.

Однак, до теперішнього часу
відповідачі своїх зобов'язань не
виконують, внаслідок чого позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
та просив його задовольнити з
наведених у позовній заяві правових
підстав.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 20.03.2003 року позовні вимоги
задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 17.01.2012 року за заявою ОСОБА_6
рішення суду від 20.03.2003 року скасовано
за нововиявленими обставинами.

В судовому засіданні позивач просив
позов задовольнити у повному обсязі з
наведених у позовній заяві правових
підстав, відповідач ОСОБА_6 проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що він ніколи не
підписував з ОСОБА_3 жодних угод, а його
підпис на угоді є підробленим.
Відповідач ОСОБА_5 позов визнала,
просила його задовольнити у повному
обсязі.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 18 червня 2014 року позов
задоволено частково.

Суд визнав угоду, укладену 22.09.2001 р. між
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 такою, що
відбулася та дійсною в частині
купівлі-продажу земельної ділянки
НОМЕР_1, розташованої за адресою:
АДРЕСА_2 та визнав за ОСОБА_3 право
власності на земельну ділянку НОМЕР_1,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційнх скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_5
просять рішення суду в частині відмови
ОСОБА_3 у визнанні права власності на
незакінчену будівництвом будівлю, що
розташована за адресою АДРЕСА_2 на
земельній ділянці НОМЕР_1 скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
іншій частині.

У судове засідання не з'явився позивач
по справі ОСОБА_3, однак він був
повідомлений про розгляд справи
належним чином про що є відповідні
данні, які містяться в матеріалах
справи, крім того його інтереси у суді
апеляційної інстанції представляє
довірена особа, тому у відповідності до
ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка до
апеляційного суду не перешкоджає
подальшому розгляду справи та не
порушує його у праві на доступ до суду.

Заслухавши доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів позовних вимог заявлених в
суді першої інстанції, апеляційних
скарг та заперечень на них, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а
апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини справи, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Судом встановлені такі обставини у
справі.

22 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 у простій письмовій формі
укладено договір-розписку, відповідно
до умов якого ОСОБА_5 і ОСОБА_6 продали
ОСОБА_3 земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (земельна ділянка
АДРЕСА_2), а ОСОБА_3 виплатив ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 грошові кошти в сумі
еквівалентній 150 000 доларів США.

Однак, як вбачається з матеріалів
цивільної справи та рішення суду
першої інстанції, договір-розписка від
22.09.2001 pоку, якою суду обґрунтував своє
рішення, судом в оригіналі не оглядався
і не досліджувався у зв'язку з його
втратою позивачем.

При цьому відповідач ОСОБА_6, не
визнаючи заявлений позов, мотивував
свої заперечення проти нього тим, що
будь-яких договорів з ОСОБА_3 він не
укладав, договір-розписку від 22.09.2001
року не підписував та підпис від його
імені в копії цього договору-розписки
виконано іншою особою. На
підтвердження заперечень просив суд
витребувати у позивача оригінал
договору-розписки від 22.09.2001 року і
призначити у справі судову
почеркознавчу експертизу та технічну
експертизу спірного документа.

У зв'язку з чим представник позивача
неодноразово заявляв клопотання про
відкладення розгляду справи з метою
надання часу для представлення суду
оригіналу договору-розписки від 22.09.2001
pоку, витребуваної ухвалою суду від
позивача. Однак, в подальшому в
судовому засіданні заявив про втрату
цього договору-розписки позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Однак позивач, та його представник не
надали суду належних і допустимих
доказів на підтвердження укладення
ОСОБА_6 з позивачем вищевказаного
договору.

Копія договору-розписки від 22.09.2001 pоку,
якою суд першої інстанції обґрунтував
свій висновок, навіть засвідчена
суддею, за відсутності оригіналу цього
договору-розписки не може бути визнана
допустимим доказом в даній цивільній
справі, оскільки не відповідає вимогам
ч. 2 ст. 59 ЦПК України щодо допустимості
доказів.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, розгляд справи судом і
ухвалення в ній рішення від 24.03.2003 pоку,
що скасовано за нововиявленими
обставинами, відбувались за
відсутності ОСОБА_6, питання належності
підпису в договорі-розписці від 22.09. 2001
року ОСОБА_6 судом не досліджувалось і
не з'ясовувалось ( т. 1, а. с. 18-21, 22-24).

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 44, ст. 227 ЦК
УРСР 1963 p., що діяв на час виникнення
спірних правовідносин, угода (договір)
купівлі-продажу нерухомого майна мала
бути укладена в письмовій формі,
підписана особами, які її уклали, та
посвідчена нотаріально.

Не підписання такої угоди особою,
вказаною в ній у якості сторони,
виконання підпису від імені сторони
угоди іншою особою, що не має на це
належних повноважень, робить угоду
неукладеною ( ч.1 ст.44,153 ЦК УРСР).

Згідно з ст. 46 ЦК УРСР 1963 p. у разі
виникнення спору щодо угоди, яка
повинна згідно закону укладатись в
письмовій формі, для підтвердження
такої угоди та підписання її саме
сторонами, може бути використано лише
оригінал угоди, укладеної в письмовій
формі.

Таким чином, позивач і його представник
не надали суду допустимих доказів на
підтвердження заявлених позовних
вимог, тому ці вимоги належним чином не
обгрунтовані.

Визнання ОСОБА_5 позову не може бути
прийнято судом, оскільки воно
суперечить закону і порушує права
іншого відповідача, тобто ОСОБА_6, у
користуванні та розпорядженні
належним йому майном.

Крім того, висновок суду першої
інстанції про участь ОСОБА_6, в
укладенні договору-розписки від 22.09.2001
року спростовуються копією рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 29.04.2004 pоку, висновком №10395/03 від
27.07.2011 року по експертному дослідженню
копії договору-розписки від 22.09.2001 pоку,
копією відповіді прокуратури
Приморського району м. Одеси від 06.02.2006
pоку, копією постанови про закриття
кримінальної справи від 24.09.2005 року (т. 2,
а.с.12, 13).

Поклавши в основу свого висновку про
укладення ОСОБА_6, 22.09.2001 pоку з ОСОБА_3
угоди про відчуження земельної ділянки
з незакінченою будівництвом будівлею
копію договору-розписки, суд фактично
обґрунтував свій висновок на
припущеннях, що суперечить вимогам ч.4
ст.60 ЦПК України, відповідно до якої,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Не підтверджується доказами висновок
суду першої інстанції, що незавершений
будівництвом дачний будинок по АДРЕСА_1
(адреса земельної ділянки: АДРЕСА_2 ) є
самочинним будівництвом, а тому на
нього не може бути визнано право
власності відповідно до ст.105 ЦК УРСР
1963 року.

В обґрунтування чого ОСОБА_6, надано
суду копію розпорядження Приморської
районної адміністрації виконкому
Одеської міської ради від 12.06.1998 року за
№701, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надано
дозвіл на будівництво дачного дому по
АДРЕСА_1 (ДБК «Інженерів та наукових
працівників») замість існуючого згідно
з проектом, розробленим МІФ
«Металл-сервіс» та копією цього
проекту.

Також в матеріалах справи знаходиться
копія рішення виконкому Одеської
міської ради №1141 від 25.12. 1998 року, копія
державного акту на право приватної
власності на землю від 19.09.1999 року,
копія довідки ДБК ««Інженерів та
наукових працівників», згідно з якими
земельна ділянка, на якій розташований
незавершений будівництвом дачний
будинок, передана для дачного
будівництва (т.1, а.с.5-8).

Отже, суд безпідставно визнав
незавершене будівництво самочинним і
застосував до спірних правовідносин
ст.105 ЦК УРСР 1963 року.

Земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,0802 га.
по АДРЕСА_2 арештована ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 21.06.2004 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, яка
знаходиться на розгляді в Приморському
районному суду м. Одеси.

Цей арешт внесено до Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна 29 червня 2004 року.

Незавершений будівництвом дачний
будинок по АДРЕСА_1 ( земельна ділянка
по АДРЕСА_2 ДБК «Інженерів та наукових
працівників») в м. Одесі арештовано
ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 20.07.2005 pоку, постановленій у
цивільній справі про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Арешт внесено до
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна 21.07.2005 року.

Заборона відчуження об'єктів
нерухомого майна - це заборона
розпоряджатися нерухомим майном, яка
встановлена актами уповноваженого на
це органу державної влади, у даному
випадку суду (ч.1 ст. 2 Закону України «
Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Арешт є видом заборони відчуження
нерухомого майна.

Права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації, відповідно до вказаного
Закону, виникають з моменту такої
реєстрації ( ст.3 Закону).

Арешт судом в забезпечення позову вище
вказаної земельної ділянки і
розташованого на ній незавершеного
будівництвом дачного будинку та
реєстрація арештів у Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна роблять неможливим згідно закону
визнання судом угоди стосовно цього
майна дійсною або такою, що відбулась.

Рішення суду першої інстанції щодо
визнання угоди в частині
купівлі-продажу земельної ділянки
АДРЕСА_2 такою, що відбулась не
ґрунтується на законі, оскільки такий
спосіб захисту права з одночасним
визнання угоди дійсною суперечить
нормам матеріального права.

Виклавши у рішенні зміст положень ч.2
ст.47 ЦК УРСР і п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», суд
припустився помилки при застосуванні
ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР до спірних
правовідносин в частині визнання
дійсним договору з відчуження
земельної ділянки під АДРЕСА_2

Згідно ст.18 Земельного кодексу України,
чинного на той час, договір
купівлі-продажу земельної ділянки
підлягав нотаріальному посвідченню.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору ( ч. 1 ст. 47 цього
Кодексу).

Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна
з сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріаль ного
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

В матеріалах цивільної справи відсутні
докази, які б свідчили, що ОСОБА_5, або
ОСОБА_6 ухилялись від нотаріального
посвідчення угоди, оформленої
договором-розпискою від 22.09.2001 року. Не
наведено таких доказів і в
оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР про визнання
угоди дійсною не може бути застосоване,
якщо сторонами не досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження, або вона містить
протизаконні умови.

У даному випадку наявні передбачені
законом обмеження у вигляді арешту
судом в забезпечення позову вказаного
договорі-розписці від 22.09.2001 року
нерухомого майна та відсутності
рішення органу місцевого
самоврядування про дозвіл на
відчуження незавершеного будівництвом
дачного будинку, передбаченого
законом.

Також відсутні передбачені п.54
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженій наказом Мін'юсту України
від 18.06.1994 року, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
документи для нотаріального
посвідчення договору про відчуження
нерухомого майна, вказаного в копії
договору-розписки від 22.09.2001 року, що
також робить неможливим визнання
такого договору судом таким, що
відбувся і дійсним, та визнання за
позивачем права власності на це
нерухоме майно.

Визнавши такою, що відбулася та дійсною
угоду по відчуженню земельної ділянки
під АДРЕСА_2, на якій розташований
незавершений будівництвом дачний
будинок, поштова адреса якого: АДРЕСА_1,
суд фактично позбавив відповідача
ОСОБА_6, права володіння і користування
новоствореним за час шлюбу з ОСОБА_5
нерухомим майном, що є грубим
порушенням його майнових прав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Без земельної ділянки ОСОБА_6
позбавлений доступу до вказаного
дачного будинку, не може його
обслуговувати, а також здати до
експлуатації.

Згідно з ч.1 ст.30 ЗК України та п.18
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК України
до набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Таким чином, згідно з законом при
переході до ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу нерухомого майна №1158/97
від 10.09.1997 року права спільної сумісної
власності на дачний будинок з
надвірними спорудами, розташований по
АДРЕСА_1 в м. Одесі, перейшло й право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані дачний будинок і
надвірні споруди.

Відповідно до п.18-г вищеназваної
постанови Пленуму Верховного Суду
України, якщо на такій земельній
ділянці знаходиться будинок, будівля,
споруда, що є спільною сумісною
власністю подружжя, то у разі поділу
будинку, будівлі, споруди між подружжям
та виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди.

Адреса розташування земельної ділянки
на момент приватизації була змінена
головою ДБК ОСОБА_10, що вбачається з
копії постанови про закриття
кримінальної справи від 24.09.2005 року.

Однак суд, ухвалюючи рішення, не
врахував закріплені законом підстави
та способи набуття права власності на
землю під об'єктами нерухомості, що
відчужуються та те, що на дату
винесення судом оскаржуваного рішення
на розгляді в цьому ж суді знаходиться
позов ОСОБА_6 про визнання приватизації
ОСОБА_5 земельної ділянки АДРЕСА_2
виданого на її ім'я на цю земельну
ділянку державного акту недійсними у
зв'язку з порушенням права ОСОБА_6 на
участь у приватизації даної земельної
ділянки.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції помилково прийшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог, тому апеляційна скарга
ОСОБА_6 підлягає задоволенню у повному
обсязі, у зв'язку з чим судова колегія
не вбачає підстав для задоволення
апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
оскільки вони не містять правових
підстав для задоволення позовних вимог
у повному обсязі з наведених вище
мотивів.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Оскільки, апеляційний суд позбавлений
можливості виправити недоліки
допущені судом першої інстанції під
час розгляду справи, то з урахуванням
викладеного і на підставі п.п. 2, 4 ч.1
ст.309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог
у зв'язку з їх безпідставністю та
необґрунтованістю в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 2, 4 ч.
1 ст.309, ч. 2 ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5
відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити, рішення Приморського
районного суду м. Одеси 18 червня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди
такою, що відбулась та дійсною,
визнання права власності відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області:
М.М.Драгомерецький

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік