АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6964/14 Справа: №
2/643/36/2014 Категорія: «право власності»
Головуючий 1 інстанції:
Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Тичкової О.Ю.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 27 серпня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особи: приватний
нотаріус Валківського нотаріального
округу, житловий кооператив «Брест-1»
про визнання права власності та
стягнення компенсації; за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що з 08
серпня 1964 року знаходилася в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У 1974
році вони, як подружжя буди зараховані
в члені кооперативу на одержання в
ньому двокімнатної квартири. Перший
пайовий внесок по її придбанню ними
зроблено у 1975 році, а у 1989 році вони з
чоловіком повністю внесли пайовий
внесок в ЖК «БРЕСТ-1». Таким чином вони з
чоловіком, перебуваючи у
зареєстрованому шлюбі придбали
кооперативну двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Право власності на цю квартиру
зареєстровано ні ім'я ОСОБА_5 З вересня
1996 року ОСОБА_5 у спірній квартирі не
мешкав. 19 квітня 1998 року між позивачем
та ОСОБА_5 було встановлено
домовленість про розподіл майна, яке
було набуто під час шлюбу, за якою
ОСОБА_5 отримав кооперативний гараж,
будинок та легковий автомобіль, а
ОСОБА_6, в свою чергу, - спірну
двокімнатні квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5 помер. 16 червня 2012 року позивач
отримала від приватного нотаріуса
лист, з якого дізналася про відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_5 та
зазначено, що спірна квартира була
придбана за загальні кошти подружжя, а
тому позивач може претендувати на ?
частини цієї квартири, проте, якщо у
десятиденний строк нею не буде надано
документу на підтвердження факту про
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на квартиру,
її частка буде передана спадкоємцю за
заповітом, у зв'язку з чим ОСОБА_2
просила визнати за нею право власності
на ? частини квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернулася до суду із
зустрічним позовом, в обґрунтування
якого посилалася на те, що 03 жовтня 1998
року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5
Її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та згідно
заповіту він заповів все своє майно на
її користь. Після його смерті вона у
встановлений законом строк звернулася
в нотаріальну контору з заявою про
прийняття спадщини. Оскільки вона є
єдиним спадкоємцем на майно померлого
відповідно заповіту вона просила
визнати за нею право власності в
порядку спадкування за заповітом на
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 27 серпня 2014 року позови
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2
право власності в порядку поділу майна
подружжя на ? частину спірної квартири
та визнано за ОСОБА_3 право власності в
порядку спадкування за заповітом на ?
частину квартири. В інший частині
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
змінити та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги,
відмовивши в позові ОСОБА_2

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_2 з 08 серпня 1964 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 до 11
червня 1998 року.

У 1974 році подружжя було зараховано до
членів кооперативу на отримання в
ньому двокімнатної квартири. У 1975 році
вони зробили перший внесок у придбання
квартири АДРЕСА_1, а у 1989 році повністю
внесли пайовий внесок за вказану
квартиру.

За правилами ч.1 ст.15 ЗУ «Про власність»
член житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майно, що впиває з
положень ч.1 ст.22 КпШС України.

Згідно із ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружини та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Частиною 4 ст.368 ЦК України закріплено,
що майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Судовим розглядом встановлено, що
пайові внески за квартиру АДРЕСА_1
були сплачені подружжям (ОСОБА_2 та
ОСОБА_5) протягом 1975-1989 років.

У ч.2 п.23 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання любу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що спільною сумісною
власністю подружжя можуть бути
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі тощо.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
суду СРСР «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ у спорах між громадянами і
житлово-будівельними кооперативами» №
11 від 11 жовтня 1991 року закріплено, що
квартира в будинку кооперативу може
належати на праві спільної власності,
якщо, наприклад, пайовий внесок за неї
був виплачений подружжям під час шлюбу,
або на праві спільної часткової
власності, коли право на квартиру
перейшла двом і більше спадкоємцям.

Враховуючи наведені положення, спірна
квартира є спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5, виплачена в
повному обсязі в період їх шлюбу.
ОСОБА_2 і на теперішній час мешкає та
зареєстрована у вказаному приміщенні,
а тому судом першої інстанції
обґрунтовано задоволені позовні
вимоги в частині визнання права
власності на ? частину цієї квартири за
ОСОБА_2

Вимога ОСОБА_2 про компенсацію їй
вартості мана, яке було набуто в шлюбі
за рахунок ОСОБА_3, на підставі ч.1 ст.1231,
ч.3 ст.1236 ЦК України не може бути визнана
обґрунтованою, оскільки зазначене
майно (гараж, будинок та автомобіль)
перейшло ОСОБА_5 добровільно, про що не
заперечує і сама ОСОБА_2 та було
відчужено ОСОБА_5 за час життя, а тому
не входить до спадкової маси та
спадкоємець ОСОБА_3 не може відповідати
за зазначене майно.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на пропуск
ОСОБА_2 строку позовної давності є
безпідставним виходячи з наступного .

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності
починається від дня , коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу ,
яка його порушила.

З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається , що
про порушення її права щодо
сумісного майна подружжя вона
довідалась 16.06.2012 року , коли отримала
листа від приватного нотаріуса і
дізналась про наявність заповіту на
спірне майно (т.2 ; а.с.7 зв.). До суду з
позовом ОСОБА_2 звернулась 26.06.2012 року,
тобто в межах трирічного строку
позовної давності.

Що стосується посилання апелянта про
необхідність стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 судових витрат , то
судова колегія вважає це
безпідставним , оскільки розподіл
судових витрат передбачено ст. 88 ЦПК
України , позови задоволено частково ,
ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи , а
відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 до ЗУ « Про
судовий збір» остання звільнена від
сплати судового збору.

Таким чином, судом першої
інстанції повно та всебічно з'ясовані
дійсні обставини справи, дано належну
оцінку зібраним доказам і постановлено
законне й обґрунтоване рішення у
справі, підстав для скасування якого
судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 27 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :