У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про відшкодування майнової та
моральної шкоди, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від
06 березня 2014 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Донецької області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась
до суду з позовом до Приватного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») про відшкодування
матеріальної шкоди, з урахуванням
уточнених позовних вимог, в розмірі 475
850 грн та моральної шкоди в розмірі 50
тис. грн. Позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що 05 жовтня 2000 року між нею та ПАТ
КБ «ПриватБанк» в особі директора
Маріупольської філії ОСОБА_7 було
укладено договір про спеціальний
строковий вклад №204, відповідно до
якого позивачем було внесено в касу
банку 50 тис. доларів США строком на 1 рік
зі сплатою 18% річних один раз у квартал.
Після закінчення строку дії договору
відповідач відмовився виплатити
грошові кошти по даному вкладу.
Позивач, вважаючи, що злочинними діями
третіх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8, під час
виконання ними своїх службових
обов'язків їй було завдано майнову
шкоду в розмірі 50 тис. доларів США, яка
підлягає стягненню з відповідача, а
також моральну шкоду в розмірі 50 тис.
грн, яка також підлягає стягненню з
відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 06 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Донецької області від 21 травня 2014 року,
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково. Стягнуто з
ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6
матеріальну шкоду в сумі 472 445 грн та
моральну шкоду у сумі 10 тис. грн. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
доведеності вини третіх осіб у скоєнні
шахрайських дій, які виразились у
привласненні грошових коштів, належних
позивачу. З огляду на те, що треті особи
перебували з відповідачем у трудових
відносинах та діяли від його імені,
отже він має відшкодовувати майнову та
моральну шкоду.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2000 року
між позивачем ОСОБА_6 та
Маріупольською філією ПАТ КБ
«Приватбанк» в особі директора ОСОБА_7
був укладений договір про спеціальний
строковий вклад № 204, строк дії
договору склав один рік із виплатою 18%
річних один раз у квартал. Умовами
договору передбачено, якщо протягом
шести місяців вкладник не витребує
суму вкладу, договір вважається
подовженим ще на три місяці на тих саме
умовах. Договір підписаний сторонами
та скріплено печаткою банку (а.с. 8).

Постановою Ленінського районного суду
м. Донецька від 07 червня 2006
року (а.с. 95-98) у справі про
обвинувачення ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 за скоєння злочинів,
передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 365, ч. 2
ст. 366 КК України, в редакції 2001 року, та
ч. 3 ст. 166 КК України, в редакції 1960 року
застосовано відносно ОСОБА_8 примусові
заходи медичного характеру, з
направленням її на примусове лікування
до психіатричної лікарні з загальним
наглядом. Зі змісту постанови
вбачається, що ОСОБА_7, відносно якої
оголошено розшук, і ОСОБА_8 за
попередньою змовою групою осіб,
вийшовши за межі наданих їм службових
повноважень, розробили і склали бланк
договору про спеціальний строковий
вклад, що не відповідав типовим
бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ
«ПриватБанк» відповідно до наказів від
22 вересня 1997 року № 719 та від 30
листопада 2000 року № 1278 та використали
його для укладення спеціальних
договорів, у тому числі і з ОСОБА_6,
незаконним шляхом отримали грошові
кошти, які у касу банку не надходили,
чим спричинили останній матеріальну
шкоду у розмірі 50 тис.
доларів США. При цьому, ОСОБА_8, будучи
допитаною в ході судового розгляду
показала, що грошові кошти у
потерпілих, в тому числі у позивача,
вона отримувала разом з ОСОБА_7

Дана постанова прийнята відповідно до
ст. 420 КПК України в редакції 1960 року,
зокрема, при вирішенні питання про
застосування примусових заходів
медичного характеру, як і при ухваленні
вироку, вирішуються питання чи мало
місце суспільно-небезпечне діяння, з
приводу якого порушена кримінальна
справа, чи вчинено це діяння особою,
щодо якої розглядається справа.
Ухвалення вироків щодо даної категорії
обвинувачених законом не передбачено.

Постановами старшого слідчого
прокуратури Донецької області від
28 березня 2002 року ОСОБА_6 була
визнана по цій кримінальній справі
потерпілою та цивільним позивачем на
суму 50 тис. доларів США. (а.с.126, 127).

Перебування третіх осіб у трудових
відносинах з позивачем 05 жовтня 2000
року, тобто під час укладання договору
про спеціальний строковий вклад № 204 з
ОСОБА_6, та підписання його директором
МФ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7, сторонами не
оспорюється.

На час виникнення спірних
правовідносин з відкриття
банківського депозиту ОСОБА_6 вони були
врегульовані Правилами здійснення
депозитних операцій для банківських
депозитів, затверджених постановою
Правління Національного Банку України
від 07 липня 1997 року № 216 (у редакції,
затвердженій постановою Правління
Національного Банку України від 30
червня 1998 року № 250).

Відповідно до п. 6 вказаних Правил
залучення депозитів (вкладів)
юридичних і фізичних осіб оформляється
банком шляхом:

- відкриття строкового депозитного
рахунку з укладенням договору
банківського вкладу ( видачею ощадної
книжки);

- видачі ощадного (депозитного)
сертифіката.

За договором банківського депозиту
(вкладу) комерційний банк, який прийняв
кошти від вкладника або кошти, що
надійшли на рахунок вкладника від
іншої сторони, зобов'язується
виплатити вкладнику суму депозиту
(вкладу) та нараховані проценти на
умовах та в порядку, що передбачені
договором.

Договір банківського вкладу має бути
укладений письмово.

Згідно з п. 7 Правил особливості
залучення вкладів на строкові
депозитні рахунки і випуску ощадних
(депозитних) сертифікатів комерційних
банків регулюються їхніми внутрішніми
положеннями.

У п. 11 Правил зазначено, що депозитний
договір засвідчує право комерційного
банку управляти залученими від
юридичних і фізичних осіб коштами та
право вкладників отримати в чітко
визначений строк суму депозитного
вкладу і процентів за його
користування.

За п. 12. Правил основними реквізитами та
умовами депозитного договору повинні
бути:

- назва та адреса банку, який приймає
депозит (вклад);

- назва та адреса власника коштів;

- дата внесення депозиту;

- сума депозиту;

- дата вимоги вкладником своїх коштів;

- процентна ставка за користування
депозитом (комерційний банк може
залишити за собою право змінювати
процентну ставку відповідно до зміни
облікової ставки Національного Банку
України з відповідним повідомленням
про це вкладника. У разі незгоди
вкладника договір може бути змінений
або розірваний згідно з чинним
законодавством України);

- зобов'язання банку повернути суму, яка
внесена на депозит;

- підписи сторін: керівника виконавчого
органу банку або уповноваженої на це
особи та вкладників (для юридичної
особи −? керівника або уповноваженої
на це особи; для фізичної особи −?
власника коштів або уповноваженої на
це особи).

Наданий ОСОБА_6 договір про спеціальний
строковий вклад від 05 жовтня 2000
року №791 відповідає вказаним вимогам
Правил здійснення депозитних операцій
для банківських депозитів,
затверджених постановою Правління
Національного банку України від 07
липня 1997 року №216 у редакції,
затвердженій постановою Правління
Національного Банку України 30
червня 1998 року №250.

Відповідно до ст. 440 ЦК УРСР, в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, шкода, заподіяна особі
або майну громадянина, а також шкода,
заподіяна організації, підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла
шкоду, у повному обсязі, за винятком
випадків, передбачених законодавством
Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду,
звільняється від її відшкодування,
якщо доведе, що шкоду заподіяно не з
його вини.

Моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини
(ст. 440-1 ЦК УКРСР).

Відповідно до ст. 441 ЦК УРСР організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну
з вини її працівників під час виконання
ними своїх трудових (службових)
обов'язків.

Із роз'яснень, викладених у п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» від 27 березня 1992
року № 6 вбачається, що при розгляді
справ про відшкодування шкоди за ст. 441
ЦК суди повинні мати на увазі, що крім
загальних підстав, передбачених ст. 440
ЦК, відповідальність юридичної особи
настає лише у випадках, коли особа, з
вини якої заподіяна шкода, знаходиться
з даною організацією в трудових
відносинах, і шкода, заподіяна нею у
зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Господарські (підприємницькі)
товариства, кооперативи відповідають
за шкоду на підставі ст. 441 ЦК у випадках
її заподіяння як їхнім учасником
(членом) під час здійснення ним
підприємницької або іншої діяльності
від їх імені, так і особами, які
виконують роботу за трудовим
договором.

Таким чином, майнову шкоду завдано
позивачу внаслідок неправомірних дій
посадових осіб банку - ОСОБА_8 та ОСОБА_7,
спрямованих на заволодіння грошовими
коштами.

Матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували з ПАТ КБ
«ПриватБанк» у трудових відносинах,
діяли у робочий час у приміщенні банку
та від імені банку, неналежним чином
виконували свої службові обов'язки, а
саме: ОСОБА_7 підписала від імені
відповідача договір про спеціальний
строковий вклад, а при прийнятті від
позивача грошових коштів у розмірі 50
тис доларів США ОСОБА_8 вказані кошти у
касу банку не внесла.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції в
порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не
визначився належним чином з характером
спірних правовідносин, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам та встановленим в ході
судового розгляду обставинам, дійшовши
висновку про наявність між сторонами
договірних правовідносин у вигляді
відкриття банківського депозиту,
зауважив, що майнову шкоду завдано
позивачу внаслідок неправомірних дій
посадових осіб відповідача,
спрямованих на заволодіння її
грошовими коштами. При цьому, суд
першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги не вирішив питання щодо
строку позовної давності при зверненні
позивачем до суду, з огляду на те, що
договір спеціального строкового
вкладу був укладений 05 жовтня 2000 року, в
той час як позивач звернулась до суду з
позовом у листопаді 2013 року, при цьому
питання про поновлення строків
позовної давності не порушує,
залишивши поза увагою положення ст. 80
ЦК УРСР. Посилання суду першої
інстанції на те, що позивачем строк
позовної давності не пропущений є
помилковим, оскільки позов заявлявся
до винних осіб, а не до ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315
ЦПК України на вказані положення
закону уваги не звернув, не перевірив
належним чином доводів апеляційної
скарги, погодився з висновками суду
першої інстанції стосовно спірних
правовідносин, та залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення
першої та апеляційної інстанції не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від
06 березня 2014 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Донецької області від 21 травня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І.
Наумчук