Справа №591/8920/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Шершак М. І.Номер
провадження 22-ц/788/1688/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 5
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Білецького О. М. , Бойка В.
Б.

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 15 серпня 2014 року та на
додаткове рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 29 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний
нотаріус ОСОБА_7,

про визнання недійсним договору
дарування, поділ спільного майна
подружжя та повернення особистого
майна,

в с т а н о в
и л а :

14 жовтня 2013 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 25 вересня 1998 року
між нею та відповідачем укладено шлюб.
За час спільного життя ними була
придбана 2-х кімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1, яку в подальшому
відповідач шляхом введення її в оману
та застосування психічного насильства,
подарував своїй матері ОСОБА_5 Вважала,
що має право власності на 1/2 її частину,
тому просила визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати за нею
право власності на 1/2 частину квартири.

Позивач також зазначала, що 08 січня 2008
року шлюб між нею та ОСОБА_4 розірваний
в судовому порядку. Пізніше стосунки їх
відновилися і вони проживали однією
сім'єю до квітня 2012 року. В період шлюбу
та спільного проживання з
відповідачем, за спільні кошти
придбавались різні речі домашнього
вжитку, меблі, побутова техніка та
автомобіль Хюндай Тюксон, 2009 року
випуску, вартістю 17000 доларів США, які
просила поділити відповідно до
запропонованого нею порядку, а також
повернути їй особисті речі на загальну
суму 2000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 15 серпня 2014 року та додатковим
рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 29 жовтня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 залишено без
задоволення.

В апеляційних скаргах на основне та
додаткове рішення ОСОБА_3, посилаючись
на незаконність рішень суду, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить їх
скасувати і ухвалити нове про
задоволення її позову.

При цьому зазначає, що договір
дарування спірної квартири є
фіктивним, висновки суду першої
інстанції про пропущення строків
позовної давності є надуманими та не
відповідають обставинам справи. Крім
того, суд безпідставно відмовив у
поділі спільного майна та поверненні
особистих речей, не врахувавши, що факт
їх спільного проживання з ОСОБА_4 з 2010
року по квітень 2012 року встановлений
ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 13 серпня 2013 року про визнання
мирової угоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_8, який підтримав доводи
апеляційних скарг, представника
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_9,
який апеляційні скарги визнав
частково, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
на основне рішення підлягає частковому
задоволенню, а апеляційна скарга на
додаткове рішення задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте, вищевказаним вимогам закону
оскаржуване основне рішення не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 25 вересня 1998 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час спільного життя на ім'я ОСОБА_4
була придбана 2-х кімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1 ( т.1, а.с. 12, 93).

Вказану квартиру ОСОБА_4 подарував
своїй матері ОСОБА_5 на підставі
договору дарування від 17 липня 2002 року
за письмовою згодою позивача ( т.1, а.с. 11,
94, зворот ).

08 січня 2008 року шлюб між позивачем та
ОСОБА_4 розірваний у судовому порядку.

Відповідно до ухвали Зарічного
районного суду м. Суми від 13 серпня 2013
року про визнання мирової угоди у
справі про звільнення від
заборгованості по сплаті аліментів,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 04 лютого 2010 року по
квітень 2012 року проживали однією сім'єю
без реєстрації шлюбу ( т.1, а.с 13).

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
відсутності правових підстав для
визнання договору дарування квартири
недійсним, а також з того, що позивач не
надала суду переконливих доказів, що
автомобіль «Хюндай Тюксон», 2009 року
випуску, придбаний нею та ОСОБА_4 за
сумісні кошти. До позовних вимог щодо
поділу іншого майна суд застосував
наслідки спливу позовної давності та
вважав, що позивачем не доведено, що
деяке майно придбане у 2010 році в період
спільного життя сторін по справі.

Колегія суддів вважає, що висновок
місцевого суду щодо відсутності
правових підстав для визнання
недійсним договору дарування квартири
узгоджується із законом.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 була набута на ім'я
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 13 вересня 2000 року,
тобто за час шлюбу з ОСОБА_3

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Отже, на спірну квартиру
розповсюджувався режим спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 23 КпШС України передбачено, що
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі договору дарування від 17
липня 2002 року, засвідченого приватним
нотаріусом Сумського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
вищевказану квартиру ОСОБА_4 подарував
своїй матері ОСОБА_5 (т.1, а.с. 92).

ОСОБА_3, в свою чергу, звернулась до
нотаріуса із письмовою заявою, якою
дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на
дарування придбаної ними в
зареєстрованому шлюбі квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (т.1, а.с. 94, зворот).

Враховуючи положення ст. 23 КпШС
України, вважається, що при укладенні
договору дарування відповідач діяв за
згодою своєї дружини ОСОБА_3

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Угода може бути визнана недійсною лише
з підстав і з наслідками, передбаченими
законом.

У главі 3 ЦК УРСР 1963 року дано вичерпний
перелік підстав, за наявності яких
угода може бути визнана недійсною.

Свої позовні вимоги щодо визнання
недійсним договору дарування квартири
ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що він
вчинений з грубим порушенням закону,
оскільки був укладений проти її
волевиявлення, на вкрай невигідних для
неї умовах та не був спрямований на
реальне настання правових наслідків.
Відповідач, вимагаючи згоду на його
укладення, ввів її в оману та
застосував до неї психічне насильство.

Колегія суддів вважає, що із заявлених
підстав оспорюваний договір дарування
не може бути визнаний недійсним,
оскільки такі підстави не встановлені
законом.

Договір дарування є одностороннім
договором, де є дві сторони, але
обов'язки в другої сторони договору не
виникають. Такий договір може бути
визнаний судом недійсним лише за
позовом сторони правочину, якщо буде
доведено, що його було укладено
дарувателем під впливом обману з боку
обдарованого.

Правочин, вчинений під впливом
насильства, визнається судом недійсним
внаслідок відсутності волі самого
учасника на вчинення правочину, за
позовом потерпілої сторони.

ОСОБА_3 не є стороною договору
дарування, відтак, за її позовом він не
може бути визнаний судом недійсним.

Хоча позивач і посилається в
обґрунтування позову про визнання
недійсним договору дарування квартири
на те, що відповідач, вимагаючи згоду на
його укладення, ввів її в оману та
застосував до неї психічне насильство,
проте, така згода, у розумінні
правочину, є дійсною і ОСОБА_3 в
установленому законом порядку не
оспорюється. Тому відповідно до
принципу диспозитивності апеляційний
суд не має права робити висновків щодо
дійсності цього правочину.

З огляду на викладене, позовні вимоги
ОСОБА_3 в частині визнання недійсним
договору дарування квартири та
визнання за нею права власності на 1/2
частину квартири задоволенню не
підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,
колегія суддів вважає, що висновок суду
про відмову в позові в цій частині не в
повній мірі відповідає обставинам
справи і вимогам закону, вони
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 28, 29 КпШС
України, ст. ст. 70, 71 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Позивач просила поділити майно, яке
вважала спільним сумісним майном
подружжя, виділивши їй у власність
наступне майно на загальну суму 138000
грн.: спальний гарнітур вартістю 8000
грн., придбаний в 2005 році, корпусні
меблі для вітальні «Мона» - 3000 грн.,
придбані в 2004 році, м'який диван
шкіряний «Барон» - 18000 грн., придбаний в
2009 році, журнальний стіл - 400 грн.,
придбаний в 2009 році, кондиціонер - 5000
грн., придбаний в 2009 році, пилосос
«Зелмер» - 3000 грн., придбаний в 2009 році,
телевізор «Панасонік» - 3000 грн.,
придбаний в лютому 2010 року,
мікрохвильову піч «Самсунг» - 1000 грн.,
придбану в 2005 році, пральну машину
«Ардо» - 2000 грн., придбану в 2002 році, стіл
обідній скляний - 1200 грн., придбаний в 2009
році, магнітофон «Панасонік» - 500 грн.,
придбаний в 2002 році, холодильник
«Атлант» - 2000 грн., придбаний в 2000 році,
водонагрівач - 1500 грн., придбаний в 2009
році, домашній кінотеатр - 3000 грн.,
придбаний в лютому 2010 року, 3стільці
«Марко» - 450 грн., придбані в 2009 році,
шафу для ванної кімнати - 450 грн.,
придбану в 2010 році. Крім того, просила
стягнути з відповідача вартість 1/2
частини автомобіля «Хюндай Тюксон»,
придбаний 09 грудня 2009 року, у сумі 85500
грн.

ОСОБА_3 просила відповідачу виділити
наступне майно на загальну суму 137800
грн. : м'який куточок шкіряний «Барон»,
вартістю 30000 грн., придбаний в 2009 році,
телевізор «Панасонік»
жидкокристалічний - 3000 грн., придбаний в
2010 році, комп'ютер - 3000 грн., придбаний у
листопаді 2009 року, ноутбук - 3000 грн.,
придбаний в грудні 2009 року, кухонний
гарнітур - 4000 грн., придбаний в 2001 році,
газову плиту «Ардо» - 1500 грн., придбану в
2002 році, шафу-купе - 1000 грн., придбану в
2009 році, світильник - 500 грн., придбаний в
2009 році, праску «Тефаль» - 300 грн.,
придбану в 2002 році, набір посуду - 1000
грн., придбаний в 2009 році, відеокамеру -
3000 грн., придбану в 2009 році, автомобіль
«Хюндай Тюксон», придбаний 09 грудня 2009
року за 171000 грн.

Крім того, позивач просила зобов'язати
відповідача повернути її особисті речі
на загальну суму 2000 грн., в тому числі:
кухонний куточок, посуд, книги,
сувеніри.

Відповідач ОСОБА_4 в суді першої
інстанції позовні вимоги ОСОБА_3 щодо
поділу майна визнав частково. Крім
того, 11 грудня 2014 року подав
апеляційному суду заяву (т. 3, а.с. 62-64), у
якій просив поділити майно наступним
чином, визнавши за ним право власності
на угловий шифонер від спального
гарнітуру вартістю 900 грн., пральну
машину «Ардо» - 500 грн., кухонний
гарнітур - 2000 грн., газову плиту «Ардо» -
500 грн., холодильник «Атлант» - 700 грн.,
люстру - 500 грн., люстру - 200 грн., всього
на загальну суму 5300 грн.

За позивачем ОСОБА_4 просив визнати
право власності на корпусні меблі для
вітальні «Мона» - 3000 гр., журнальний
стіл - 400 грн., комп'ютер - 3000 грн., шафу
для ванної кімнати - 450 грн., шафу-купе -
1000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» -
1000 грн., стіл обідній скляний - 1200 грн., 3
стільці «Марко» -1350 грн., спальний
гарнітур - 3100 грн., який складається: з
тумби приставної під акваріум - 600 грн.,
пеналу з полицями - 800 грн., підвісних 2 -х
полок з фасадами - по 350 грн. кожна,
підвісної відкритої полки - 250 грн.,
підвісної малої відкритої полки - 150
грн., приставної шафи з полками (верх
відкритий, низ з фасадами) - 600 грн.,
всього на загальну суму 14500 грн. З
урахуванням різниці у вартості
виділеного майна, стягнути з позивача
на його користь грошову компенсацію 4600
грн. В іншій частині позову просив
відмовити у зв'язку з
необґрунтованістю та спливу позовної
давності.

При цьому, в судовому засіданні 16
грудня 2014 року сторони через своїх
представників домовились між собою про
вартість майна, зазначеного
відповідачем у заяві від 11 грудня 2014
року. Представник позивача просив
поділити зазначене у цій заяві майно
порівну без стягнення з ОСОБА_3
грошової компенсації.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням
інтересів сторін та їх неповнолітньої
дитини, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
відносно вартості якого досягнуто
згоди сторонами в суді апеляційної
інстанції, слід поділити між ними в
натурі наступним чином.

За ОСОБА_3 необхідно визнати право
власності на корпусні меблі для
вітальні «Мона» вартістю 3000 гр.,
комп'ютер - 3000 грн., шафу для ванної
кімнати - 450 грн., шафу-купе - 1000 грн.,
мікрохвильову піч «Самсунг» - 1000 грн., 3
стільці «Марко» -1350 грн., люстру - 200 грн.,
а всього на загальну суму 10000 грн.

За ОСОБА_4 необхідно визнати право
власності на спальний гарнітур
вартістю 4000 грн., пральну машину «Ардо»
- 500 грн., кухонний гарнітур - 2000 грн.,
газову плиту «Ардо» - 500 грн.,
холодильник «Атлант» - 700 грн., люстру -
500 грн., , журнальний стіл - 400 грн., стіл
обідній скляний - 1200 грн., а всього на
загальну суму 9800 грн.

З урахуванням різниці у вартості
виділеного майна, з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 підлягає стягненню компенсація
в сумі 100 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про поділ
решта майна, яке вона вважає спільною
сумісною власністю подружжя, колегія
суддів вважає, що в їх задоволенні слід
відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб
між сторонами було розірвано за
рішенням суду 08 січня 2008 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 13 серпня 2013 року про визнання
мирової угоди між цими ж сторонами у
справі про звільнення від сплати
заборгованості по аліментах,
встановлено наступні обставини, а саме,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 04 лютого 2010 року
по квітень 2012 року проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ( т.1, а.с 13).

Проте, позивач, всупереч вимогам ч. 3 ст.
10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надала суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що інше спірне
майно, а саме: м'який диван шкіряний
«Барон», м'який куточок шкіряний
«Барон», кондиціонер, пилосос «Зелмер»,
телевізори «Панасонік»
жидкокристалічні - 2 шт., магнітофон
«Панасонік», водонагрівач, домашній
кінотеатр, ноутбук, набір посуду,
відеокамера, автомобіль були набуті
під час проживання однією сім'єю з
ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу саме в
період часу з 04 лютого 2010 року по
квітень 2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що
автомобіль «Хюндай Тюксон» належав
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_1, виданого 09 грудня 2009 року
Сумським відділом РЕР УДАІ ГУМВС
України в Сумській області (т. 2., а.с. 166).

Доводи відповідача та третьої особи
ОСОБА_6, що зазначене майно набуте
третьою особою під час проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_4 та особисто ОСОБА_4 в 2009 році, на
початку 2010 року, позивачем не
спростовані.

Отже, у задоволенні вимог ОСОБА_3 про
поділ вищевказаного майна слід
відмовити.

Висновок суду першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_3 щодо повернення її особистого
майна, відповідає обставинам справи та
вимогам закону, оскільки вона не надала
суду належних та допустимих доказів
щодо наявності такого майна і не
спростувала пояснення відповідача в
тій частині, що це майно було вивезено
нею.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про необхідність скасування
основного рішення місцевого суду в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову ОСОБА_3 Додаткове рішення цього
суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п.
1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 15
серпня 2014 року задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове
рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 29 жовтня 2014 року відхилити.

Скасувати рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 15 серпня 2014 року в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя та ухвалити в цій частині нове
рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя,
визнавши за ОСОБА_3 право власності на
корпусні меблі для вітальні «Мона»
вартістю 3000 гр., комп'ютер - 3000 грн., шафу
для ванної кімнати - 450 грн., шафу-купе -
1000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» -
1000 грн., 3 стільці «Марко» -1350 грн.,
люстру - 200 грн., а всього на загальну
суму 10000 грн.

За ОСОБА_4 визнати право власності на
спальний гарнітур вартістю 4000 грн.,
пральну машину «Ардо» - 500 грн., кухонний
гарнітур - 2000 грн., газову плиту «Ардо» -
500 грн., холодильник «Атлант» - 700 грн.,
люстру - 500 грн., , журнальний стіл - 400
грн., стіл обідній скляний - 1200 грн., а
всього на загальну суму 9800 грн.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнути
компенсацію різниці у вартості
виділеного майна в сумі 100 грн.

Відмовити в іншій частині позову
ОСОБА_3.

В іншій частині рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 15 серпня 2014
року та додаткове рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 29 жовтня 2014
року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
243 грн. 60 коп. компенсації судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції та 121 грн. 80 коп. - в суді
апеляційної інстанції.

Рішення набрало законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - ( підпис )

Судді - ( підписи )

З оригіналом згідно: суддя
О.Ю. Кононенко