АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/5546/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції
- Башмаков Є. А. Доповідач -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпропетровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного
підприємства «ВІККОМП», третя особа
Дніпропетровська міська рада про
стягнення суми боргу та про визнання
права власності,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом
та просить стягнути з ПП «ВІККОМП»
заборгованість за договором підряду в
сумі 30000 грн., та визнати за позивачем
право власності на нежитлові
приміщення № 22, площею 18,9 кв.м. та № 23,
площею 24,4 кв.м., розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилається на те, що придбала згідно
договору купівлі-продажу нерухоме
майно від 24.04.2013 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського МНО ОСОБА_3,
нежитлове приміщення XVII у підвалі
житлового будинку літ А-5, загальною
площею 166,1 кв.м та вхід в підвал у
загальному користуванні VI-1, що
знаходиться на першому поверсі
житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

10 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ПП
«ВІККОМП» укладено договір підряду на
проведення ремонтно - відновлювальних
робіт у вищезгаданому нежитловому
приміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно умов договору підряду від 10.06.2013
р. сторони визначили об'єм робіт, строки
виконання робіт і суму, яку замовник
повинна була сплатити за виконані
роботи. Згідно п. 2.2 зазначеного
договору підряду вона сплатила
відповідачу у якості попередньої
оплати суму 30000 грн. за проведення
ремонтно -відновлювальних робіт.
Згідно п. 1.2 договору сторони визначили
об'єм ремонтно -відновлювальних робіт,
а згідно п.1.5 сторони дійшли згоди, що
роботи у повному обсязі повинні бути
завершені у строк до 01.08.2013 року.

Станом на 15.08.2013 року роботи виконані не
були. Фактично роботи у повному обсязі
проведені лише у приміщеннях № 1, 19, 20, в
інших приміщеннях роботи не
проводилися взагалі або проведені не в
повному обсязі. Позивач неодноразово
зверталася до відповідача з проханням
завершити ремонт та виконати умови
договору, однак відповідач не має
можливості завершити роботи та не має
можливості повернути отриману у якості
попередньої оплати робіт суму.

В процесі проведення ремонтних робіт
були частково демонтовані одні
міжкімнатні перегородки та зведені
інші, які з'єднують приміщення № 6, 5, 4,
тому на даний час фактично були
обладнані нові нежитлові приміщення №
22, площею 18.9 кв.м. та № 23 площею 24.4 кв.м..
Жодних робіт по документальному
оформленню реконструкції відповідачем
не проводилося.

На даний час користування та володіння
вищезгаданим майном окремо від
нерухомого майна, придбаного
позивачкою згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
24.04.2013 року, є неможливим, так як
приміщення № 22 та 23 є фактично єдиним
комплексом з житловим приміщенням А-5
за адресою АДРЕСА_1.

У зв'язку з вищевикладеним позивачка
змушена звернутися за захистом своїх
прав до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково, визнано за ОСОБА_2 право
власності на нежитлові приміщення №22,
площею 18.9 кв.м. та № 23, площею 24.4 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1 без
додаткового прийняття в експлуатацію.
У задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада просить зазначене рішення
суду скасувати як ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у позові.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
рішення суду в частині визнання права
власності на приміщення - скасуванню, з
ухваленням нового рішення, згідно п.п. 3,
4 ст. 309 ЦПК України з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в
частині визнання права власності на
приміщення, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач придбала
згідно договору купівлі-продажу
нерухоме майно від 24.04.2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського MHO ОСОБА_3,
нежитлове приміщення XVII у підвалі
житлового будинку літ А-5, загальною
площею 166,1 кв.м та вхід в підвал у
загальному користуванні VI-І, що
знаходиться на першому поверсі
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

У процесі проведення ремонтних робіт
ПП «ВІККОМП» були частково демонтовані
одні міжкімнатні перегородки та
зведені інші, які з'єднують приміщення
№ 6, 5, 4 (згідно поверхового плану), тому
на даний час фактично були обладнані
нові нежитлові приміщення № 22, площею
18,9 кв.м. та № 23, площею 24.4 кв.м. (згідно
поверхового плану ).

Робіт по документальному оформленню
реконструкції відповідачем ПП
«ВІККОМП» не проводилося.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2, та визнав за ОСОБА_2 право
власності на нежитлові приміщення №22,
площею 18.9 кв.м. та № 23, площею 24.4 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1 без
додаткового прийняття в експлуатацію.

З такими висновками суду погодитися не
можна з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції не мотивував своє
рішення та ухвалив рішення з порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач, згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
24.04.2013 року, придбала нежитлове
приміщення XVII у підвалі житлового
будинку літ А-5(поз.1-21), загальною площею
166,1 кв.м., а - вхід в підвал, у загальному
користуванні VI'-1 - площею 5,5 кв.м. на 1
поверсі , що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 /а.с. 8/.

Отже, суд першої інстанції визнав право
власності на нежитлові приміщення № 22,
площею 18.9 кв.м. та № 23, площею 24.4 кв.м.,
які не були придбані позивачем,
відповідно до зазначеного договору або
закону.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК
України).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України
цивільні права можуть виникати з
рішення суду лише у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства. Щодо права власності, то
ЦК України передбачає можливість його
виникнення на підставі рішення суду у
випадках, встановлених ст. 376 ЦК
України, а підтвердження рішенням суду
існуючого в особи права власності - у
випадках, встановлених ст. 392 ЦК
України. В інших випадках право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України
позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте будь-які належні та допустимі
докази, які б підтверджували набуття
позивачем права власності на
приміщення № 22, площею 18.9 кв.м. та № 23,
площею 24.4 кв.м., на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів, суду не надано.

Представник позивача в апеляційному
суді поясніла, що дійсно зазначені
нежитлові приміщення № 22 та № 23, не
були придбані позивачем.

Знесення міжкімнатних перегородок та
об'єднання спірних приміщень з
привішеннями, які є власністю позивача,
не може бути підставою для визнання за
позивачем права власності на спірні
приміщення, оскільки позивач не набув
на них права власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду першої
інстанції - скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у позові
щодо визнання права власності без
додатковго прийняття в експлуатацію. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржено тому не
переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року
скасувати в частині визнання права
власності без додаткового введення в
експлуатацію та відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: