У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Лисенко
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - Публічне
акціонерне товариство «Українська
пожежно-страхова компанія», про
відшкодування матеріальних і
моральних витрат, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Тлумацького
районного суду Івано-Франківської
області від 17 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування
матеріальної шкоди у розмірі 74 000 грн та
моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 24 серпня 2013 року
близько 21 год. 30 хв. він керував
автомобілем марки «Пежо 306» на
автодорозі Снятин-Тязів (біля с. Грушка
Тлумацького району Івано-Франківської
області) та здійснив обгін вантажного
автомобіля марки «Мерседес-Бенц 609» під
керуванням водія ОСОБА_6 Завершивши
маневр обгону без порушення Правил
дорожнього руху, відчув удар
автомобілем марки «Мерседес-Бенц 609»,
від якого автомобіль позивача
відштовхнуло вперед на 40 м. Після чого
відбувся повторний удар автомобілем
марки «Мерседес-Бенц 609», який, не
гальмуючи, посунув його автомобіль на
зустрічну смугу дороги, а далі в кювет,
що призвело до перекидання його
автомобіля, автомобіль марки
«Мерседес-Бенц 609» зупинився лише через
60 м.

Працівниками Державної автомобільної
інспекції складено протокол на
позивача, однак постановою
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
жовтня 2013 року провадження у справі про
адміністративне правопорушення
закрито у зв'язку з відсутністю у діях
водія ОСОБА_4 складу
адміністративного правопорушення.

За вказаних обставин позивач вважав, що
винним у дорожньо-транспортній пригоді
є водій автомобіля марки
«Мерседес-Бенц 609» ОСОБА_6,
відповідальність за якого несе власник
автомобіля ОСОБА_5

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди його автомобіль не підлягає
відновленню, його вартість позивач
оцінював у 74 000 грн.

Разом з цим під час аварії та після неї
позивач пережив великі страждання,
значний фізичний біль і моральний
стрес, у нього порушився звичний ритм
життя, без автомобіля він не може
нормально займатися своєю
підприємницькою діяльністю, тому
оцінював моральну шкоду у розмірі 20 000
грн.

Посилаючись на вказані обставини,
уточнивши позовні вимоги, позивач
просив суд стягнути з відповідачів 90 000
грн вартості автомобіля, 4 000 грн на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 17
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 29
травня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування оскаржуваних
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судами встановлено, що 24 серпня 2013 року
стосовно ОСОБА_4 складено протокол
серії АБ2 № 688286 про адміністративне
правопорушення, в якому зазначено, що 24
серпня 2013 року о 21 год. 30 хв. на
автодорозі Снятин-Тязів 66+000 ОСОБА_4,
керуючи автомобілем марки «Пежо 306»,
державний номер НОМЕР_1, після обгону
здійснив перешкоду транспортному
засобу, який він обганяв, повертаючись
на займану смугу, допустив зіткнення із
транспортним засобом, чим спричинив
механічні пошкодження транспортних
засобів та порушив вимоги п.п. «г» п. 14.2
ПДР України, за що передбачена
відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 11 жовтня 2013 року
провадження у справі про
адміністративне правопорушення
стосовно ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито
у зв'язку з відсутністю в його діях
ознак адміністративного
правопорушення.

26 листопада 2012 року між ОСОБА_7 та
акціонерним товариством «Українська
пожежно-страхова компанія» укладено
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів строком з 27 листопада 2012 року
до 26 листопада 2013 року (поліс № АВ/9646043),
забезпечений транспортний засіб:
модель «Мерседес-Бенц 609», тип С2,
складає 50 000 грн, розмір франшизи 0 грн.

12 січня 2013 року між ОСОБА_4 та приватним
акціонерним товариством «Страхова
компанія «Універсальна» (далі - ПрАТ
«СК «Універсальна») укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів строком з 16 січня 2013 року до 15
січня 2014 року. Забезпечений
транспортний засіб: модель «Пежо 306»,
тип В2, номерний знак НОМЕР_1, 1998 року
випуску.

Згідно з довідковим повідомленням
судового експерта-автотоварознавця
ОСОБА_8 від 18 березня 2014 року № 26 станом
на 18 січня 2014 року середньо-ринкова
вартість продажу автомобіля «Пежо 306»
становить 52 750 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що матеріали справи не
містять доказів того, що
дорожньо-транспортна пригода сталася з
вини відповідачів, а та обставина, що
вина позивача у настанні пригоди
відсутня, не є беззаперечним доказом
наявності вини відповідачів та вина
останніх підлягає доведенню
відповідно до загальних норм,
передбачених ст. 60 ЦПК України.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна з наступних
підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою; за
наявності вини лише особи, якій завдано
шкоди, вона їй не відшкодовується; за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.

З огляду на презумпцію вини завдавача
шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач
звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано не з його вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

У зв'язку із цим у разі прийняття судом
постанови про закриття провадження у
справі про адміністративне
правопорушення суд повинен звернути
увагу на те, чи містить така постанова
суду відповіді на питання про те, чи
мала місце дорожньо-транспортна
пригода та чи сталася вона з вини
відповідача. При цьому постанова
(ухвала) суду про відмову в порушенні
справи або її закриття є доказом, який
повинен досліджуватися та оцінюватися
судом у цивільній справі у порядку,
передбаченому ЦПК України.

Встановивши, що внаслідок взаємодії
двох джерел підвищеної небезпеки
відбулося ДТП; позивачу завдана шкода;
шкода, завдана позивачу не з його вини,
суд у порушення ст. ст. 10, 212, 213, 214 ЦПК
України не з'ясував: цивільно-правові
наслідки дій водія відповідача ОСОБА_6
та чи містить постанова
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
жовтня 2013 року відповіді на питання про
те, чи сталася ДТП з вини ОСОБА_6,
залишив поза увагою ч. 2 ст. 1166 ЦК
України та помилково вважав, що
наявність вини ОСОБА_6 повинен доводити
позивач.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних
транспортних засобів» (далі - Закон)
nau://ukr/1961-15/на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону,
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

У зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК
України, залучити до участі у справі
страхову організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення ст. 1194 ЦК України, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 вказаного Закону
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого ст. 33 Закону обов'язку
з'ясовується судом першої інстанції, у
зв'язку з чим до участі у справі може
бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Вказані порушення норм матеріального і
процесуального права залишилися поза
увагою суду апеляційної інстанції,
який не виконав вимог ст. ст. 303, 309 ЦПК
України і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені у справі
рішення суду не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень з направленням справи
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 17
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 29
травня 2014 року скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук