Справа № 265/2150/14-ц
Провадження № 2/265/1354/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі - Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на житловий будинок в
порядку спадкування, третя особа
Четверта Маріупольська державна
нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И В:

31.03.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на житловий
будинок в порядку спадкування. В
обгрунтування своїх позовних вимог
зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її
батько - ОСОБА_3, 05.03.2014 року державним
нотаріусом було відкрито спадкову
справу, але їй не було видано свідоцтво,
а роз'яснено, що на момент смерті
спадкодавця ОСОБА_3 він не був суб'єктом
права власності на зазначений будинок,
тобто реєстраційний запис про право
власності зроблений на іншу особу.
24.06.2009 року ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу продав будинок АДРЕСА_1
ОСОБА_4 27.08.2013 року рішенням
Апеляційного суду Донецької області
були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3
та договір купівлі-продажу був
визнаний недійсним. Дане рішення суду
було залишено без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду. Вона, як
спадкодавець першої черги, у
встановлений термін звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, але оскільки за
життя її батько не встиг належним чином
оформити право власності на
вищезазначений житловий будинок, на
теперішній час у неї виникли труднощі в
оформленні спадкових прав, у зв'язку з
чим вона вимушена була звернутися до
суду.

Посилаючись, зокрема на ст.ст.1220,1261 ЦК
України, просила суд визнати за нею -
ОСОБА_1 право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування
після смерті її батько ОСОБА_3,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка ОСОБА_1, будучи належним
чином повідомлена про час та місце
слухання справи, до судового засідання
не з'явилася, надав суду заяву про
розгляд справи за її відсутністю за
участю її представника ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_5, що діє на
підставі довіреності, під час судового
засідання, підтримала позовні вимоги,
надала пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві та просила
їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним
чином повідомлений про час та місце
слухання справи, до судового засідання
неодноразово не з'явився (а.с.49; 61;63-64;
68-69; 85), мотивуючі свої неодноразово
неявки наявністю бойових дій на
території Донецької області.

Третя особа Представник четвертої
Маріупольської державної нотаріальної
контори, будучи належним чином
повідомлений про час та місце слухання
справи, до судового засідання не
з'явився, надавши заяву про розгляд
справу за їх відсутністю.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши письмові
матеріали справи та оцінивши у
сукупності надані докази, приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, а ч.4 цієї
статті передбачає, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_6
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, про що
свідчить актовий запис № 35, батьками
вказані: батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_7
(а.с.6).

Згідно витягу з державного реєстру
актів цивільного стану громадян про
шлюб щодо підтвердження дошлюбного
прізвища за № 3 від 05.12.2014 року,
зазначено про складання актового
запису № 3096 від 01.09.1982 року Міським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Маріупольського
міського управління юстиції у
Донецькій області, після реєстрації
шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_7.

Таким чином, позивачка по справі ОСОБА_1
є донькою померлого ОСОБА_3.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 09.06.2008 року та витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№20724024 від 28.10.2008 року, ОСОБА_3 належав
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7; 9).

24.06.2009 року між ОСОБА_3 та відповідачем
по справі ОСОБА_2, було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1. Вказаний договір цього ж дня
було посвідчено приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_8 та зареєстровано у
реєстрі за № 1435 (а.с.8).

24.06.2009 року право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за
ОСОБА_2, про що видано відповідний витяг
№23116163 (а.с.66-67).

ОСОБА_3 ще при житті оскаржував
вищезазначений договір
купівлі-продажу, звернувшись до суду із
позовної заявою до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

Частина 3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
- ЦПК України) передбачає, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду від 10.07.2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним було відмовлено. Рішенням
колегії суддів Апеляційного суду
Донецької області від 27.08.2013 року
рішення суду Орджонікідзевського
районного суду від 10.07.2013 року було
скасовано, позовні вимоги ОСОБА_3 були
задоволені, був визнаний недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 № 1435 від
24.06.2009 року. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від
07.11.2013 року, касаційна скарга ОСОБА_2
була відхилена, рішення Апеляційного
суду Донецької області від 27.08.2013 року
залишено без змін (а.с.10-17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що
Орджонікідзевським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області 02.11.2013 року
складено відповідний актовий запис
№1408 (а.с.5).

Таким чином, при житті ОСОБА_3 не встиг
зареєструвати за собою право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Проте, виходячи з того, що одна зі
сторін недійсного правочину, а саме
ОСОБА_3 помер, то повернути сторони у
попередній стан, тобто провести
реституцію неможливо, підстави для
залишення права власності на спірний
житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3
припинилися. В той же час, згідно зі
ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.
Відомостей про існування заповіту
ОСОБА_3 щодо розпорядження спірним
житловим будинком АДРЕСА_1 суду не
надано. Тому суд вважає, що право
власності на спірний житловий будинок
АДРЕСА_1, входив до складу спадщини
ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, а
отже вирішуючи вказану справу,
необхідно керуватися положеннями
законодавства України про спадкування
за законом, зокрема главами 84, 86, 87, 89 ЦК
України.

Відповідно до ст.1258 ЦК України,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є
спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ст.1220 ЦК України,
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Частина 3 ст.1223 ЦК України передбачає,
що право на спадкування виникає у день
відкриття спадщини.

Як було встановлено у судовому
засіданні позивачка ОСОБА_1 у
встановлені законом строки звернулася
із заявою до нотаріальної контори про
прийняття спадщини, що підтверджується
відомостями із Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори (а.с.75). Доказів, які б
підтверджували факт відмови ОСОБА_1 від
спадщини, яка виникла після смерті
ОСОБА_3 суду не надано.

Відповідно до ст.1297 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Частина 1 ст.1298 ЦК України передбачає,
що свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців з часу
відкриття спадщини.

Позивачка ОСОБА_1 ще у березні 2014 року
звернулася до державного нотаріусу
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори Одерій Г.В. із
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину за законом на майно
померлого батько ОСОБА_3 Проте, їй,
відповідно до постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії від 04.12.2014
року було відмовлено у зв'язку з тим, що
вона, не надала жодного документу на
підтвердження належності спадкового
майна, зокрема спірного житлового
будинку АДРЕСА_1, її батько ОСОБА_3

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема визнання
права.

Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає,
що незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги
позивачки ОСОБА_1 є обгрунтованими, а її
право на спадкування підлягає захисту
шляхом визнання за нею права власності
на спірний житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до квитанції від 30.03.2014 року
позивачка ОСОБА_1 сплатила за подання
позову судовий збір у розмірі 243,60
гривень, відповідно до ст..88 ЦПК
України, дані кошті за сплату судового
збору, у зв'язку із задоволенням
позовних вимог, необхідно стягнути із
відповідача на її користь.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 57, 60, 61,88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на житловий
будинок в порядку спадкування, третя
особа Четверта Маріупольська державна
нотаріальна контора, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
з усіма господарськими будівлями та
спорудами у цілому, загальною площею 36,3
кв.м., житловою площею 14,9 кв.м., в порядку
спадкування після смерті її батько
ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
І.Г. Мельник