Номер провадження: 22-ц/785/9811/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Добряк Н.І.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та
представника третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 07 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє
самостійних вимоги щодо предмету
спору, Громадська організація "Комітет
захисту прав міноритарних акціонерів
ЗАТ "Полярна Зірка", про відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
вчинення незаконних дій,

в с т а
н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що вона тривалий час
працювала в ЗАТ "Полярна Зірка" та їй
належить 49 простих іменних акцій ЗАТ
"Полярна Зірка". АТЗТ "Полярна Зірка"
належали будівлі і споруди,
розташовані за адресою: м. Одеса, вул.
Мечникова,15, склади по вул. Банківської,
106 і дитячий садок, що знаходиться за
адресою: м. Одеса, пров. Цегляний, 7. На
теперішній час ЗАТ "Полярна Зірка"
вказана нерухомість не належить, її
відчуження відбулось генеральним
директором ЗАТ - відповідачем ОСОБА_5
без затвердження загальними зборами
акціонерів, не за ринковою вартістю та
кошти за реалізацію майна на рахунок
товариства не надходили. Після
ліквідації ЗАТ "Полярна Зірка" у
пенсіонерів підприємства виникли
проблеми з отримання довідок про
середню заробітну плату, оскільки
вказані документи до архівних установ
не передавались. Вона є головою
Громадської організації "Комітет
захисту прав міноритарних акціонерів
ЗАТ "Полярна Зірка" і її діяльність
спрямована на захист економічних прав
міноритарних акціонерів ЗАТ "Полярна
Зірка" від корпоративної поведінки
крупного акціонера - ОСОБА_5 і посадових
осіб товариства. Внаслідок винних дій
від банкрутства підприємства
постраждали не тільки 68 членів
громадської організації, а і держава.
Її права були порушені внаслідок тиску
та образ з боку відповідача, внаслідок
душевних страдній їй була завдана
моральна шкода в розмірі 200000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 16, 19, 23, 1167 ЦК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд стягнути з
відповідача ОСОБА_5 на її користь
моральну шкоду в розмірі 200000 грн. (т. 1,
а.с. 69-75).

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, проти позову заперечувала й в
своїх поясненнях зазначала, що
позивачка ОСОБА_3 фактично просить
визнати незаконними дії відповідача як
генерального директора ЗАТ "Полярна
Зірка", вона не довела в чому полягає
заподіяння моральної шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
змінити й ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та
представника третьої особи - ОСОБА_7,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивачки
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка ОСОБА_3 працювала на
Одеському міському холодокомбінаті з 16
травня 1984 року, який 24.02.1994 року
реорганізований в Акціонерне
товариство закритого типу «Полярна
зірка» (АТЗТ «Полярна зірка») до 08
вересня 2002 року (т. 1, а.с. 83).

25 грудня 2003 року ОСОБА_3 було придбано 49
одиниць іменних акцій АТЗТ «Полярна
зірка», відповідно сертифікату акцій
Серії А № 081 від 25.12.2003 року (т.1, а.с. 82).

Постановою Господарського суду
Одеської області по справі № 7/441-06-13712
від 02 липня 2007 року, АТЗТ «Полярна
зірка» була визнана банкрутом у зв'язку
з наявністю заборгованості щодо сплати
податків до державного бюджету та
відсутності майна та грошових коштів у
підприємства для погашення такої
заборгованості.

Відповідач ОСОБА_5 працював
генеральним директором АТЗТ «Полярна
зірка».

Предметом судового розгляду була
вимога про відшкодування шкоди
моральної шкоди, завданої відповідачем
як фізичної особою внаслідок вчинення
неправомірних дій відносно майна
підприємства та банкрутства
підприємства, міноритарним акціонером
якого була позивачка.

Відповідно до вимог чинного
законодавства господарське товариство
є власником майна, переданого йому у
власність засновниками та учасниками у
виді внесків, а управління товариством
здійснюють його органи.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про
господарські товариства» визначено
права учасників господарського
товариства. Ця норма не наділяє
учасника товариства суб'єктивним
правом на здійснення повноважень
власника майна товариства, тому такий
учасник не належить до тих суб'єктів,
котрі мають право оспорити договір,
укладений між юридичними особами. Крім
того, угода між товариством та іншою
юридичною особою не зачіпає його прав,
а учасники господарського товариства
не наділені правом звертатися до суду
за захистом прав та інтересів інших
учасників товариства і самого
товариства поза відносинами
представництва, а також обґрунтовувати
свої вимоги порушенням прав інших
учасників товариства.

У п. 51 постанови № 13 Пленум «Про
практику розгляду судами
корпоративних спорів» від 24.10.2008 р.
Верховний Суд України роз'яснив, що
законом не передбачено право акціонера
(учасника) господарського товариства
звертатися до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. Спори цієї категорії є
підвідомчими (підсудними)
господарським судам незалежно від їх
суб'єктного складу на підставі пункту 4
частини першої статті 12 ГПК, якщо
акціонер (учасник) господарського
товариства обґрунтовує відповідні
позовні вимоги порушенням його
корпоративних прав.

У Рішенні Конституційного Суду України
№ 18-рп/2004 від 01.02.2004 року у справі №
1-10/2004 щодо офіційного тлумачення
окремих положень частини першої статті
4 Цивільного процесуального кодексу
України (справа про охоронюваний
законом інтерес) зазначено, що
«акціонер може захищати свої
безпосередні права чи охоронювані
законом інтереси шляхом звернення до
суду у випадку їх порушення,
оспорювання чи невизнання самим
акціонерним товариством, учасником
якого він є, органами чи іншими
акціонерами цього товариства. Порядок
судового захисту порушених будь-ким, у
тому числі третіми особами, прав чи
охоронюваних законом інтересів
акціонерного товариства, які не можуть
вважатися тотожними простій
сукупності індивідуальних
охоронюваних законом інтересів його
акціонерів, визначається законом».

Відповідальність за шкоду, завдану
фізичній чи юридичній особі рішеннями,
діями або бездіяльністю працівника під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків згідно зі ст. 1172
ЦК України покладається на юридичну
особу, з якою працівник перебуває у
трудових відносинах.

Загальна підстава відповідальності за
завдану моральну шкоду передбачена
статтею 1167 ЦК України, відповідно до
частин 1 якої шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності їх вини.

Предмет та підставу позову визначає
виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК
України). Саме на зазначену норму
матеріального права посилалась
позивачка обґрунтовуючи свої позовні
вимоги.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Так під час вирішення спору про
відшкодування моральної шкоди за ст.
1167 ЦК України доказуванню підлягає:
факт спричинення шкоди, протиправність
дій заподіюча шкоди і його вина,
причинний зв'язок між протиправною
дією та негативним наслідками.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами) Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Аналіз наведених правових норм та
зазначених вище наявних обставин
справи свідчить про те, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивачкою ОСОБА_3 не
доведено, що внаслідок дій фізичної
особи ОСОБА_5, їй завдана моральна
шкода, яка полягає у душевних
стражданнях, яких вона зазнала у
зв'язку з порушенням її прав як
акціонера.

Посилання позивачки ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення позову в
повному обсязі, не приймаються до
уваги, оскільки вони не відповідають
дійсним обставинам справи та
спростовуються наявними у справі
доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 повинна була довести
в судовому засіданні належними та
допустимими доказами ті обставини на
які вона посилалась як на підставу
своїх вимог, а саме факт спричинення
моральної шкоди відповідачем,
протиправність дій заподіюча шкоди і
його вина, причинний зв'язок між
протиправною дією та негативним
наслідками завдання їй шкоди, що є
підставою для відшкодування шкоди у
розумінні ст. 1167 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції позивачка ОСОБА_3 не надала
безспірних доказів щодо обставин
завдання їй моральної шкоди
відповідачем.

Колегія суддів зауважує, що згідно зі
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути відшкодування моральної шкоди.
Разом з тим, використання конкретного
способу захисту пов'язується перш за
все зі специфікою спірних
правовідносин, тобто дії презумпція, що
кожне суб'єктивне цивільне право
захищається певним способом, який
обирається позивачем як найбільш
ефективний (постанова Верховного Суду
України від 12 червня 2013 року в справі
№6-32цс13).

ч. 2 ст. 3 Закону України «Про акціонерні
товариства» акціонерне товариство не
відповідає за зобов'язаннями
акціонерів, а акціонери не
відповідають за зобов'язаннями
товариства і несуть ризик збитків,
пов'язаних з діяльністю товариства,
тільки в межах належних їм акцій. До
акціонерів не можуть застосовуватися
будь-які санкції, що обмежують їх права,
у разі вчинення протиправних дій
товариством або іншими акціонерами.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе акціонером ЗАТ "Полярна зірка", не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову до фізичної особи - відповідача
ОСОБА_5, який діяв як посадова особа -
генеральний директор товариства.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 07 жовтня 2014 року залишити
без змін .

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький