Справа № 203/1567/14-ц
Провадження № 2/0203/795/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2014 року Кіровський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Католікяна М.О.,

при секретарі Шаповал Л.В.,

з участю перекладача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи -
виконавчий комітет Дніпропетровської
міської ради, ОСОБА_5, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, знесення самовільно
збудованих споруд,

у с т а н о в и в:

11 березня 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи - виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_5, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
знесення самовільно збудованих споруд.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтував тим, що він є власником
домоволодіння АДРЕСА_1. Земельна
ділянка, якою він користується, ним не
приватизована. Відповідачі є
власниками суміжного домоволодіння
АДРЕСА_2. Земельна ділянка, якою вони
користуються, ними також не
приватизована. Протягом експлуатації
домоволодінням відповідачі самовільно
заволоділи частиною земельної ділянки
позивача, побудували на ній самочинні
сараї "К" та "З", а також незаконно
встановили між ділянками паркан.
Викладені обставини стали причиною
звернення позивача до суду з позовом
про усунення йому перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення самовільно збудованих
сараїв та паркану (а.с.а.с. 2 - 5, 26).

Позивач, його представник у судовому
засіданні позов підтримали, а
відповідачі та їх представник -
заперечували проти його задоволення.

Представник виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5
до суду не з'явилися, були повідомлені
належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
їх представників, показання свідка,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 06.09.2012 р.,
виданого П'ятою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою, є
власником домоволодіння АДРЕСА_1.
Земельна ділянка, якою він
користується, ним не приватизована,
межі не визначено (а.с.а.с. 6- 14, 76, 78).

Відповідачам належить по 29/100 часток
суміжного домоволодіння АДРЕСА_2.
Земельна ділянка, якою вони
користуються, ними також не
приватизована, межі не визначено
(а.с.а.с. 8 - 14, 74 - 76, 78).

Позовні вимоги полягають у тому, що
відповідачі самовільно заволоділи
частиною земельної ділянки, якою
користується позивач, побудували на
ній самочинні сараї "К" та "З", а також
незаконно встановили між ділянками
паркан.

Відповідно до статті 57 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК) доказами є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи зміст приведених вище норм
в їх сукупності та кожної окремо, суд
доходить висновку про те, що ані
позивач, ані його представник не довели
судові факт порушення відповідачами
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача з наступних підстав.

Так, згідно з договором купівлі-продажу
від 31.08.1979 р. площа земельної ділянки
ОСОБА_4 складає 534,0 м2 (а.с.а.с. 74, 75).

Цей показник цілком збігається з
показниками, зазначеними у технічних
паспортах, що складалися протягом
експлуатації домоволодіння (а.с.а.с. 76,
78, 105, 115).

Факт порушення відповідачами меж
земельної ділянки, що знаходиться у
користуванні позивача, на його думку,
підтверджується кресленням ТОВ
"Основа", доданим до позовної заяви.

На думку суду доказ, на якій послався
позивач не є належним та допустимим, у
розумінні приведених вище норм,
оскільки за показаннями представника
ТОВ "Основа", допитаного судом в якості
свідка, ці креслення є приблизними.

Посилання позивача на зміст рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 13.05.2013 р., яке
встановило порушення відповідачами
прав позивача, також не є належним
доказом його правової позиції,
оскільки судом при ухваленні цього
рішення не вирішувалося питання
точного визначення меж земельних
ділянок сторін, а відповідно й цифрових
показників порушення таких меж.

Таким чином, і паркан, який нібито
встановлено не на межі земельних
ділянок сторін, не підлягає знесенню,
оскільки позивачем не доведено
відповідними доказами порушення цієї
межі.

Суд критично ставиться до твердження
позивача про те, що сараї "К" та "З" є
самочинними, оскільки їх відповідно до
матеріалів справи було побудовано до
1992 року, отже вони у відповідності з
Інструкцією про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затвердженої наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 24.05.2001 р. № 127.

Відтак, суд вважає, що, оскільки
заявлені позовні вимоги не доведені у
встановленому законом порядку, у їх
задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись статтями 4 - 11, 15, 18, 57 - 60, 208, 209,
212 - 215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи - виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_5, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
знесення самовільно збудованих споруд
відмовити.

Рішення набирає законної сили у
порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК
України, і може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його постановлення. У разі якщо
рішення було постановлено за
відсутності особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 12 грудня
2014 року.

Суддя
М.О. Католікян