Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №272/138/14-ц
Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Матюшенка І.В.,Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання
Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк", третя особа - ФОП ОСОБА_2, про
визнання кредитного договору
недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1,

на рішення Андрушівського районного
суду Житомирської області від 30 жовтня
2014 року,-

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати недійсним з
моменту укладання договір про надання
споживчого кредиту №2 від 26
серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та
Публічним акціонерним товариством
«ОТП Банк» з підстав невідповідності
його нормам Цивільного кодексу України
та вимогам Законів України «Про захист
прав споживачів» і «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Рішенням Андрушівського районного
суду Житомирської області від 30 жовтня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову. Послався на
обставини, якими обґрунтовувались
позовні вимоги та вказав, що суд у
рішенні «не спростував та не зазначив
норми закону, які порушені позивачем»
та не зазначив дотримання норм Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» відповідачем. На
його думку, суд не врахував, що товар на
придбання якого видавався кредит, не
виготовлений третьою особою. Також, суд
не вжив передбачених законом заходів з
метою виконання його ухвали про
забезпечення доказів та притягнення
винних до відповідальності. Ненадання
банком на виконання ухвали суду
кредитної справи та заяви ОСОБА_1 про
розірвання спірного договору, на думку
апелянта, вказує на те, що договір між
позивачем та третьою особою не
підписаний. Залишилась нез'ясованою
обставина, чи перераховані третій
особі кошти за умовами кредитного
договору.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 серпня 2012 року
між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» укладений
Договір про надання споживчого кредиту
№ (далі - Кредитний договір) на
загальну суму 18039 грн. 62 коп. За умовами
договору ОСОБА_1 отримує кредит на
придбання: товару у ФОП ОСОБА_2 на суму
13117,37 грн.; послуг зі страхування у ПАТ
"Страхова компанія "Кардіф" на суму 4722,25
грн.; пакету послуг «Повернемо
загублене» у оператора мобільного
зв'язку на суму 200 грн. та зобов'язується
повернути його у строки, встановлені
цим договором, сплатити проценти за
користування кредитними коштами та
виконати інші обов'язки, покладені на
неї вказаним договором (а.с.13-16).

26 серпня 2012 року ПАТ "Страхова компанія
"Кардіф" ( страховик ) та ОСОБА_1
(страхувальник) уклали договір
комплексного страхування майнових
інтересів (а.с.19-21).

Принцип свободи договору є одним із
загальних принципів цивільного
законодавства. Сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору (ст.ст.6,627
ЦК України). Свобода договору - це,
насамперед, свобода укладення договору
і визначення його умов.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, що
визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України. У свою
чергу зміст договору складають умови
(пункти), визначені на розсуд сторін,
погоджені ними (ст. 628 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено
підстави недійсності правочину, якими
є недодержання в момент вчинення
правочину вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5,6
ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

При укладенні договору, підписаного
позивачем, який підтвердив цим свою
згоду умовами даної угоди, було
дотримано всі передбачені законом
істотні умови договору, котрі були
обумовлені згодою сторін.

Доводи апелянта щодо порушення
кредитодавцем ст. ст. 11, 15 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
спростовуються п.3.11 умов договору щодо
надання ОСОБА_1 вичерпної інформації
про послуги, які їй надавались; п.3.15 і
заявою позичальника після реквізитів
сторін у договорі, у яких позивач
підтверджує, що їй була надана в
письмовій формі та в повному обсязі
інформація, передбачена вищевказаними
статтями Закону.

Крім того, остання в цей же день
добровільно уклала договір
комплексного страхування, з умовами
якого погодилась, засвідчивши це своїм
підписом.

Є безпідставними доводи апелянта щодо
недодержання банком її права на
відмову від договору, оскільки
належних та допустимих доказів на
підтвердження даної обставини та
наявності підстав для такої відмови,
визначених абзацами першим та другим ч.
12 ст. 10 Закону України «Про захист прав
споживачів», позивач та її представник
не надали.

Позивачем також не доведено порушення
її прав відповідачем та підстав для
визнання договору недійсним
відповідно до ч. 6 ст. 19, ст. 21
вищевказаного Закону та Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».
Відсутність в умовах договору умов
його припинення, відповідальності
банку за порушення зобов'язань, не
можуть бути підставами для визнання
недійсним договору, оскільки в разі
настання обставин для їх реалізації,
настають правові наслідки, встановлені
законом, про що правильно зазначив суд
у своєму рішенні.

Питання укладення договору з Продавцем
ОСОБА_2 та перерахування йому коштів
для вирішення спору правового значення
немає, оскільки згідно з п. 3.17 договору
про надання споживчого кредиту -
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами, якими є банк
та ОСОБА_1, а згідно з п. 1.2.3 цього
договору підставою для перерахування
коштів Банком Продавцям є його
оригінал.

Отже, суд першої інстанції правильно
керувався нормами матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
та обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову, оскільки оспорюваний договір
не містить умов, які є несправедливими
та за якими, всупереч принципу
добросовісності, їх наслідком є
істотний дисбаланс прав та обов'язків
споживача. Позивач був ознайомлений з
інформацією про умови кредитування,
визначеною Законом України «Про захист
прав споживачів».

Інші доводи апеляційної скарги
висновки суду не спростовують та на
правильність ухваленого рішення не
впливають.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування або зміни
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Андрушівського районного суду
Житомирської області від 30 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: