Номер провадження: 22-ц/785/6870/14
Головуючий у першій інстанції Гнатюк
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Колеснікова Г.Я.,

Плавич
Н.Д.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
про відшкодування матеріальних
збитків та моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 28 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 13 січня 2014
року до суду з вищеназваним позовом до
ОСОБА_4, вказав, що 3 серпня 2013 року на
вул. Мічуріна в с. Янишівка
Любашівського району Одеської області
з вини водія ОСОБА_4, який керував
автомобілем марки «ВАЗ»-21063,
реєстраційний номер НОМЕР_1, з причепом
ПГ«Орлик», реєстраційний номер НОМЕР_2,
сталася дорожньо-транспортна пригода,
в результаті якої належний йому
автомобіль марки «ІЖ»-2715,
реєстраційний номер НОМЕР_3, отримав
механічні пошкодження. Посилаючись на
завдання з вини ОСОБА_4 збитків та
шкоди, позивач ОСОБА_3 після уточнення
вимог просив стягнути з ОСОБА_4 на свою
користь на відшкодування завданих
аварійним пошкодження автомобіля
матеріальних збитків 4714,20 грн.,
завданих пошкодженням баку для
перевезення молока 1050,00 грн., витрат на
бензин 399,00 грн., на відшкодування
завданої ушкодженням здоров'я
моральної шкоди 5000,00 грн. та судові
витрати (а.с.2, 50).

Ухвалою Любашівського районного суду
Одеської області від 22 квітня 2014 року
до участі в справі в якості
співвідповідача залучено ВАТ
«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта»(а.с.49).

Відповідач ОСОБА_4 в особі представника
позов не визнав.

Відповідач ВАТ НАСК «Оранта» пояснень,
заперечень не надав.

Рішенням Любашівського районного суду
Одеської області від 28 травня 2014 року
позов задоволено частково, стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на
відшкодування завданих аварійним
пошкодженням транспортного засобу
матеріальних збитків 4714,20 грн.,
пошкодженням баку 1050,00 грн., на
відшкодування моральної шкоди 2000,00
грн., витрат на правову допомогу 487,00
грн., на сплату судового збору 338,70 грн.;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь НДЕКЦ при
ГУ МВС України в Одеській області
витрати на проведення експертизи в
сумі 734,20 грн. (а.с.90-92).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить рішення суду першої інстанції
в частині стягнення з нього збитків,
шкоди та присудження судових витрат
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні вимог до нього.

Неправильність рішення суду апелянт
мотивував порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

3 серпня 2013 року о 12.10 годині на вул.
Мічуріна в с. Янишіка мала місце
дорожньо-транспортна пригода,
учасниками якої були транспортний
засіб автомобіль марки «ВАЗ»-21063,
реєстраційний номер НОМЕР_1, з причепом
під керуванням водія ОСОБА_4 та
транспортний засіб автомобіль марки
«ІЖ»-2715 моделі «вантажний фургон
малотоннажний-В», реєстраційний номер
НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_3
Постановою судді Любашівського
районного суду Одеської області від 19
серпня 2013 року ОСОБА_4 за порушення
вимог п.10.4, п.9.3 Правил дорожнього руху,
що призвело до зіткнення транспортних
засобів, визнано винним в скоєнні
правопорушення, передбаченого статтею
124 КпАП України (а.с.13,14,51).

Згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи,
проведеної експертом
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в Одеській області
(висновок № 23 від 21 березня 2014 року),
вартість відновлювального ремонту
транспортного засобу автомобіля
«ІЖ»-2715, реєстраційний номер НОМЕР_3,
визначена рівною 5309,20 грн., вартість
матеріальних збитків від аварійного
пошкодження транспортного засобу - 4714,20
грн.(а.с.61-76).

Вартість баку ємністю 1000 літрів з
обрешетуванням, що знаходився у
вантажному відділенні автомобіля
«ІЖ»-2715, реєстраційний номер НОМЕР_3, та
був пошкоджений при перевертанні
транспортного засобу, становить 1 050,00
грн. (а.с.16).

ОСОБА_3 на час дорожньо-транспортної
пригоди мав інвалідність третьої групи
за загальним захворюванням. Через три
дні після дорожньо-транспортної
пригоди ОСОБА_3 через загострення
гіпертонічної хвороби та хвороби серця
був госпіталізований в терапевтичне
відділення Любашівської ЦРБ, де з 7
серпня 2013 року по 23 серпня 2013 року
знаходився на стаціонарному лікуванні
(а.с.9,16).

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
дорожньо-транспортна пригода сталася з
вини водія ОСОБА_4, тому стягнув з цього
відповідача 4714,20 грн. на відшкодування
завданих аварійним пошкодженням
керованого позивачем транспортного
засобу матеріальних збитків, розмір
яких розраховано експертним
дослідженням, та 1050,00 грн. на
відшкодування завданих пошкодженням
баку для молока матеріальних збитків,
розмір яких підтверджено накладною
продавця. Не зважаючи на те, що
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_4 була застрахована в ВАТ НАСК
«Оранта», суд не стягнув на користь
ОСОБА_3 як потерпілої особи страхове
відшкодування, оскільки ОСОБА_4 як
особою, відповідальність якої
застраховано, не було виконано
обов'язку повідомлення страховика про
дорожньо-транспортну пригоду. Суд
частково задовольнив вимоги ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди,
визначивши розмір грошового
відшкодування на рівні 2000,00 грн., та
присудив судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду в частині відповідальності ОСОБА_4
не спростовують.

Відповідальність ОСОБА_4 за майнову
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, врегульована статтями 1166, 1187
ЦК України, відповідно до яких, зокрема,
шкода, завдана майну фізичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок
відшкодувати завдану шкоду виникає у
її завдавача за умови, що дії
останнього були неправомірними, між
діями і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та

незалежно від наявності вини, так як
завдання шкоди було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки.

Апелянт визнав, що через порушення ним
правил дорожнього руху сталася
дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої керований ОСОБА_3
транспортний засіб зазнав пошкоджень.
Оспорюючи розмір завданих аварійним
пошкодженням автомобіля матеріальних
збитків, ОСОБА_4 не надав належних та
допустимих доказів, які б
спростовували проведений експертом
розрахунок збитків в сумі 4714,20 грн., не
заявляв в суді клопотань про
проведення повторної судової
автотоварознавчої експертизи, тому
підстави для визначення відшкодування
матеріальних збитків в іншому розмірі
відсутні.

Безпідставними є й доводи апелянта про
те, що він не має відповідати за
вимогами про відшкодування
матеріальних збитків від аварійного
пошкодження автомобіля позивача.
Дійсно цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_4 за шкоду
третім особам у разі
дорожньо-транспортної пригоди за
участю забезпеченого транспортного
засобу була застрахована, однак сама по
собі наявність у ОСОБА_4 полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів не є безумовною підставою для
здійснення страхової виплати. Договір
страхування передбачає права та
обов'язки як страховика так і
страхувальника. Питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 1 липня 2004 року №1961-ІУ
(далі Закон №1961-ІУ) обов'язку щодо
письмового надання страховику, з яким
укладено відповідний договір,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
невиконання особою, відповідальність
якої застрахована, обов'язку
письмового надання страховику
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду, шкода відшкодовується
завдавачем шкоди.

ОСОБА_4 в суді першої інстанції
підтвердив, що він як страхувальник не
повідомляв ВАТ НАСК «Оранта» про
дорожньо-транспортну пригоду за участю
застрахованого транспортного засобу.
Не вчиняв таких дій і ОСОБА_3 як
потерпіла особа. За таких обставин,
невиконання ОСОБА_4 передбаченого
статтею 33 Закону №1961-ІУ та договором
страхування обов'язку щодо письмового
надання страховику повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду має
наслідком відшкодування ним, а не
страховою компанією, шкоди ОСОБА_3 Дане
узгоджується з роз'ясненнями,
викладеними в пункті 16 постанови №4 від
1 березня 2013 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки». Доводи апелянта в тій
частині, що повідомити про
дорожньо-транспортну пригоду мав
ОСОБА_3, безпідставні, оскільки законом
та договором такий обов'язок
покладається на страхувальника, а не на
потерпілу особу.

Апелянт вважає, що не повинен
відшкодовувати шкоду ще й тому, що
ОСОБА_3 міг звернутися за страховим
відшкодуванням до страхової компанії,
з якою ОСОБА_3 уклав договір
страхування. Доводи апелянта не
приймаються з огляду на наступне.
Страхування є обов'язковим та
добровільним. За договором про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів застрахованою є
відповідальність саме страхувальника
перед третіми особами. Що ж до
добровільного страхування, то у разі
настання страхового випадку за
договором добровільного страхування
наземного транспортного засобу у
потерпілої особи виникає право: або
вимагали відшкодування шкоди від
особи, винуватої в її заподіянні; або
вимагати виплати страхового
відшкодування від страхової компанії,
з якою нею укладено договір
добровільного страхування автомобіля.
Отже, наявність у ОСОБА_3 договору
добровільного страхування визначала б
його право, а не обов'язок звернення
вимоги чи до винуватої особи, чи до
своєї страхової компанії. Дане
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в

постанові №6-112цс13 Верховного Суду
України).

Щодо пошкодженого баку для молока, що
знаходився у вантажному відділенні
автомобіля «ІЖ»-2715, то заперечення
апелянтом факту пошкодження такого в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди ґрунтується на припущеннях,
заявлена ж позивачем вартість в сумі
1050,00 грн. доказами не спростована, рівно
як і можливість використання
пошкодженого баку в подальшому за
призначенням.

Відповідальність ОСОБА_4 за моральну
шкоду врегульована статтями 23, 1967 ЦК
України.

Особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає, зокрема, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала в зв'язку з ушкодженням
здоров'я (ч.1, п.1 ч.2 ст.23 ЦК України).

ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної
пригоди мав інвалідність, через три дні
після пригоди потрапив на стаціонарне
лікування, погіршення стану здоров'я
обґрунтував перенесеними в зв'язку з
пригодою та пошкодженням майна
переживаннями. Доводи апелянта про
недоведеність причинного зв'язку між
пригодою та погіршенням стану здоров'я
ОСОБА_3 не приймаються, оскільки сама по
собі дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої керований ОСОБА_3
автомобіль перевернувся, має шкідливі
наслідки та безумовно впливає на
безпосереднього учасника такої
пригоди, тому загострення наявних у
потерпілої особи хронічних
захворювань є очевидним. Ставлячи під
сумнів причинний зв'язок між подією та
погіршенням здоров'я ОСОБА_3, ОСОБА_4
клопотань про проведення судової
медичної експертизи не заявляв.
Визначення судом першої інстанції
розміру відшкодування моральної шкоди
на рівні 2 000,00 грн. узгоджується з
положеннями частини 3 статті 23 ЦК
України, підстави для відмови у такому
відшкодуванні чи визначенні іншого
розміру відшкодування відсутні.

Судові витрати присуджено пропорційно
до розміру задоволених вимог, що
відповідає положенням частини 1 статті
88 ЦПК України.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_3
витрат на проведення експертизи,
відмови у стягненні з ВАТ НАСК «Оранта»
та у стягненні з ОСОБА_4 витрат на
бензин позивачем не оскаржено,
законність рішення в цій частині не
перевіряється.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду
Одеської області від 28 травня 2014 року в
частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальних збитків,
моральної шкоди та присудження судових
витрат - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Г.Я.Колесніков

Н.Д.Плавич