У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,Суддів:Коротуна
В.М., Парінової І.К., Попович О.В.,Ступак
О.В., розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
Українського міжнародного
комерційного центру про визнання
недійсним попереднього договору, заяви
про відмову від зобов'язань за
попереднім договором, договору по
ремонту та реконструкції та стягнення
грошових коштів, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 29 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2009року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до Українського
міжнародного комерційного центру про
визнання недійсним попереднього
договору, заяви про відмову від
зобов'язань за попереднім договором,
договору по ремонту та реконструкції
та стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 02 листопада 2005
року між сторонами було укладено
попередній договір, відповідно до
якого сторони домовились, що в строк до
01 вересня 2006 року вони укладуть
основний договір купівлі-продажу, за
яким відповідач здійснить продаж
позивачу 1/6 частини триповерхового
нежитлового будинку АДРЕСА_1, яка
знаходиться на третьому поверсі. На
виконання попереднього договору,
позивачем 02 листопада 2005 року було
сплачено відповідачу 500000,00 грн, а 07
грудня 2005 року - 252500,00 грн.

Посилаючись на те, що основний договір
купівлі-продажу укладений не був,
позивач, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просив суд визнати
недійсним попередній договір
купівлі-продажу від 02 листопада 2005
року, стягнути з відповідача на свою
користь суму у розмірі 500000,00 грн, яка
ним сплачена в якості передоплати
(авансу) при укладенні спірного
попереднього договору та сплачених
позивачем з цією ж метою 07 грудня 2005
року суму у розмірі 252500,00 грн, стягнути
з відповідача штрафні санкції за
користування вказаними грошовими
коштами. При цьому, ОСОБА_6 просив суд
визнати недійсними договір № 1/11 від 01
листопада 2005 року про ремонт та
реконструкцію будинку АДРЕСА_1,
укладений з відповідачем від його
імені, та заяву від імені позивача від 30
серпня 2006 року, адресовану правлінню
Українського міжнародного
комерційного центру, про відмову
позивача від купівлі спірної 1/6 частини
будинку АДРЕСА_1, оскільки
вказані документи позивач не
підписував.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 29 липня
2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 1/11 від 01
листопада 2005 року по ремонту та
реконструкції будинку АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 і Українським
міжнародним комерційним центром.

Визнано недійсною заяву від імені
ОСОБА_6 від 30 серпня 2006 року, адресовану
правлінню Українського міжнародного
комерційного центру, про відмову
ОСОБА_6 від купівлі 1/6 частини будинку
АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить частково скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 29 липня
2014 року і ухвалити нове рішення у
справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

За положеннями частини 1 статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
в межах доводів касаційної скарги.

У касаційній скарзі заявник не
оскаржує рішення судів першої та
апеляційної інстанцій в частині
визнання недійсними договору № 1/11 від
01 листопада 2005 року про ремонт та
реконструкцію вказаного будинку та
заяви від імені позивача від 30 серпня
2006 року про відмову позивача від
купівлі спірної 1/6 частини цього
будинку, а тому оскаржені судові
рішення в зазначеній частині колегією
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не переглядаються.

Судами встановлено, що 02 листопада 2005
року між Українським міжнародним
комерційним Центром, в особі
Президента Мурзіної В.І., та ОСОБА_6 було
укладено попередній договір, за
умовами якого вбачається, що
відповідач бажає продати 1/6 частину
триповерхового нежитлового будинку
АДРЕСА_1, яка знаходиться на третьому
поверсі, а позивач бажає набути у
власність вищевказану частину
триповерхового нежитлового будинку на
взаємоприйнятих та узгоджених умовах.

Згідно до пунктом 1 попереднього
договору від 02 листопада 2005 року ОСОБА_6
передав відповідачу грошові кошти в
сумі 500000,00 грн як передоплату за
вищевказане нерухоме майно, а саме за
спірну 1/6 частину нерухомого майна. В
термін до 01 вересня 2006 року сторони
домовились укласти договір
купівлі-продажу спірної 1/6 частини
нерухомого майна, за яким відповідач
передасть у власність позивачу
нерухоме майно за узгодженою сторонами
вартістю, що складає 4900000,00 грн, які
будуть сплачені позивачем.

Пунктом 16 вищевказаного договору
сторони встановили, що своїм підписом
під цим договором відповідач
підтверджує факт отримання від
позивача авансу в сумі 500000,00 грн.

Згідно реєстру введених платежів від 14
квітня 2008 року та виписки по рахунку
ОСОБА_6 з 01 січня 2005 року по 30 грудня 2005
року, ОСОБА_6 17 листопада 2005 року на
рахунок Українського міжнародного
комерційного центру було сплачено
авансовий платіж за купівлю частини
нежитлового будинку АДРЕСА_1 згідно
договору від 02 листопада 2005 року у
розмірі 252000,00 грн.

Таким чином, судами встановлено, що на
підставі попереднього договору від 02
листопада 2005 року ОСОБА_6 на користь
Українського міжнародного
комерційного центру сплачено авансові
платежі на загальну суму 752500,00 грн.

0

Судами також встановлено, що на
підставі пункту 21 попереднього
договору, в якому передбачено, що за
двосторонньою згодою нерухоме майно
може бути відчужене на іншому поверсі
вищевказаного житлового будинку,
сторони, на підставі усної
домовленості, погодились на відчуження
приміщення на четвертому поверсі.

У зв'язку з тим, що станом на 01 вересня
2006 року будівництво четвертого поверху
не розпочалося, 18 серпня 2007 року до
Українського міжнародного
комерційного Центру ОСОБА_6 була
направлена претензія, в якій позивач
просив повернути одержані від нього
кошти, проте відповіді на дану
претензію ним отримано не було.

Вирішуючи спір в частині визнання
недійсним попереднього договору
купівлі-продажу від 02 листопада 2005
року, суд першої інстанції, з висновком
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, правильно виходив з того, що
вказаний попередній договір
відповідає вимогам частин
першої-третьої, п'ятої та шостої статті
203 ЦК України, а тому відсутні підстави
для визнання недійсним цього
попереднього договору.

До такого висновку суди дійшли на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з таким висновком
судів першої та апеляційної інстанцій.

Натомість, вирішуючи спір в частині
позовних вимог про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_6
авансових платежів за попереднім
договором на загальну суму в розмірі
752500,00 грн, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, помилково
виходив з того, що вказані грошові
кошти не підлягають стягненню з
Українського міжнародного
комерційного центру, через те, що
попередній договір від 02 листопада 2005
року не був визнаний недійсним.

З таким висновком судів погодитись не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій в цій
частині не відповідають з огляду на
наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 635 ЦК
України попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором. Зобов'язання,
встановлене попереднім договором,
припиняється, якщо основний договір не
укладений протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 відповідно до умов попереднього
договору сплатив Українському
міжнародному комерційному центру
грошові кошти в сумі 752500,00 грн, які
сторони визначили як аванс.

Згідно зі статтею 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Однією з функцій завдатку є
забезпечення існуючого зобов'язання,
яка полягає в тому, що: а) сума завдатку
залишається у продавця, якщо порушення
зобов'язання, зокрема, відмова від вже
укладеного договору, сталося з вини
покупця; б) продавець зобов'язаний
повернути боржникові завдаток та
додатково сплатити суму у розмірі
завдатку, якщо порушення зобов'язання,
зокрема відмова від вже укладеного
договору, сталося з вини продавця
(частина 1 статті 571 ЦК України).

Визначальний фактор для можливості
застосування цієї норми - це
зобов'язання. Відсутність зобов'язання
виключає й сам засіб його забезпечення,
зокрема завдаток.

На стадії переддоговірних відносин
(попереднього договору) грошова сума,
передана майбутньому кредитору
(продавцю) майбутнім боржником
(покупцем) у рахунок належних з нього за
майбутнім договором платежів, на
підтвердження зобов'язання і на
забезпечення його виконання, ще не
пов'язана з об'єктом забезпечення.

Головними ознаками завдатку та
обов'язковими умовами правомірного
застосування його забезпечувальної
функції є:

1) письмова форма вчинення правочину
щодо забезпечення виконання
зобов'язань завдатком (розписка, акт,
письмовий договір завдатку тощо)
(частина 1 статті 547 ЦК України);

2) факт укладення основного договору,
наприклад, договору купівлі-продажу
об'єкта нерухомості, яким встановлено,
що його виконання забезпечується
завдатком (частина 1 статті 548 ЦК
України).

Отже, гроші, передані майбутнім
покупцем потенційному продавцю за
усною чи письмовою домовленістю, але до
укладення основного договору, ще не є
завдатком, не виконують
забезпечувальної функції, а відтак їх
видача не має правових наслідків для
продавця.

На відміну від завдатку, аванс є лише
способом платежу, який не виконує
забезпечувальної функції, а виконує
функцію попередньої оплати.

Отже, якщо у разі порушення умов
попереднього договору основний
договір не був укладений, передана
покупцем грошова сума є авансом, який
підлягає поверненню.

Вирішуючи спір в частині позовних
вимог про стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_6 авансових платежів за
попереднім договором, суди першої та
апеляційної інстанцій, у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України, на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
зокрема, не перевірили та не
спростували доводи позивача відносно
того, що грошові кошти за попереднім
договором були сплачені ОСОБА_6 в
якості авансу, який підлягає
поверненню у випадку не укладення
основного договору купівлі-продажу
спірних приміщень, а тому суди дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог цій
частині.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року та ухвала
апеляційного суду м. Києва від 29 липня
2014 року в частині позовних вимог про
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_6 авансових платежів за
попереднім договором підлягає
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29
липня 2014 року в частині позовних вимог
про стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_6 авансових платежів за
попереднім договором скасувати.

Справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та
апеляційної інстанцій залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:В.М. Коротун
І.К. Парінова О.В. Попович О.В. Ступак