АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Головін В. О. Доповідач - Городнича
В.С. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.,

суддів - Варенко
О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Білаш
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2014
року по справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі філії -
Дніпропетровське обласне управління
АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, треті особи -
ОСОБА_3, Головне управління Державної
міграційної служби в
Дніпропетровській області про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення з квартири та зняття з
реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача,
посилаючись на те, що згідно договору
відновлювальної кредитної лінії № 864/1
від 27 червня 2008 року ОСОБА_3 отримав
грошові кошти в сумі 60 000 доларів США зі
сплатою 16% річних. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 27 червня 2008 року між банком
та відповідачем було укладено
іпотечний договір, предметом якого є
двокімнатна квартира АДРЕСА_1. В зв'язку
з неналежним невиконанням
позичальником зобов'язань за кредитним
договором станом на 17 червня 2014 року
виникла заборгованість в сумі 1 497 316, 80
грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач
просить суд звернути стягнення на
предмет іпотеки двокімнатну квартиру,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
яка належить відповідачеві в рахунок
погашення заборгованості за договором
відновлювальної кредитної лінії;
визначити спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом продажу банком від
свого імені предмета іпотеки; надати
позивачу права на подання та отримання
в будь-яких установах, підприємствах,
організаціях будь-яких документів
необхідних для продажу нерухомого
майна; на період реалізації предмета
іпотеки передати його у управління
банку; виселити зі спірної квартири
ОСОБА_2 та зняти його з реєстраційного
обліку; стягнути з ОСОБА_2 витрати за
проведення оцінки майна в розмірі 2 000
грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2014
року у задоволенні позовних вимог
позивача відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 червня 2008 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України» в особі керуючого філією -
Правобережне відділення № 6719
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3 укладено договір
відновлювальної кредитної лінії № 864/1,
відповідно до якого банк зобов'язався
надавати позичальнику грошові кошти в
сумі 60 000 доларів США, а позичальник
зобов'язався повернути кредит та
сплатити 16 % річних за користування
кредитом. Остаточний термін повернення
кредиту встановлений 26 червня 2018 року.

В забезпечення виконання умов
кредитного договору 27 червня 2008 року
між банком та ОСОБА_2 укладено
іпотечний договір, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1, яка належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу.
Вартість предмета іпотеки визначена в
розмірі 541 127 грн.

Банк виконав взяті на себе зобов'язання
за договором відновлювальної
кредитної лінії та надав позичальнику
кредит в сумі 60 000 доларів США.

В зв'язку з неналежним виконанням
позичальником взятих на себе
зобов'язань по поверненню кредитних
коштів, станом на 17 червня 2014 року
утворилася заборгованість у розмірі 1
497 316, 80 грн.

Позичальник та іпотекодавець
повідомлялися про необхідність
погашення заборгованості за кредитним
договором, а також про необхідність
виселення та зняття з реєстраційного
обліку зі спірної квартири, однак на
сьогоднішній день вимоги банку не
виконані.

Судом встановлено, що позивач просить
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру № 36, загальною площею 40 кв.м.,
житловою площею 19,9 кв.м.,яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить відповідачу на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 07 квітня 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу, під реєстровим № 1542.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що оскільки предмет
іпотеки придбано за споживчим
кредитом, кредит надано кредитною
установою - резидентом України в
іноземній валюті, предмет іпотеки
використовується ОСОБА_2, як місце
постійного проживання, у власності
відповідача з його слів іншого майна не
має, тому відповідно до ч.1 п.1 Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 03 червня 2014 року не може
бути звернуте стягнення на предмет
іпотеки - двокімнатну квартиру, яка
належить відповідачу на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 07 квітня 2004 року.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

В своїй скарзі апелянт посилається на
те, що положення Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» не може
бути підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог. Крім того,
суд першої інстанції належним чином не
встановив чи перебуває у власності
ОСОБА_2 інше нерухоме житлове майно, а
взяв до уваги пояснення відповідача в
судовому засіданні про відсутність
такого.

Однак, з такими доводами скарги
погодитися не можна, враховуючи
наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» протягом дії цього Закону не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із ст.4 Закону
України "Про заставу" та/або предметом
іпотеки згідно із ст.5 Закону України
"Про іпотеку", якщо таке майно виступає
як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника /майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1,
загальна площа якої складає 40 кв.м., а
отже не перевищує 140 квадратних метрів.

Згідно відомостей адресно-довідкового
підрозділу ГУ ДМС УДМС України в
Дніпропетровській області відповідач
ОСОБА_2 зареєстрований у спірній
квартирі (а.с.69), яка належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу від
07 квітня 2004 року (а.с.22-25).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів, які спростовують доводи
ОСОБА_2 про те, що спірна квартира, яка є
предметом іпотеки, використовується
ним як місце постійного проживання, а
також про відсутність у нього іншого
нерухомого житлового майна, банк суду
не надав ні в суді першої інстанції, ні
при розгляді апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» протягом
дії цього Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що мораторій не може бути підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог,
оскільки на час дії мораторію
зупиняється примусове стягнення,
питання якого буде вирішуватися під
час виконання судового рішення - на
стадії виконавчого провадження, не
можуть бути прийняті до уваги.

Тому, доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для
скасування чи зміни рішення суду. Крім
того, зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
В.С. Городнича

Судді:
О.П. Варенко

О.В. Лаченкова