Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/9075/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Коломієць
О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового

засідання
Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
розірвання спадкового договору

за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Богунського районного суду м.Житомира
від 27.10.2014 року

в с т а н о в
и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду із вище названим
позовом. Зазначила, що 23.11.2010 року між
нею та ОСОБА_6 було укладено і
нотаріально посвідчено спадковий
договір. За умовами даного договору
відповідачка зобов'язувалась
забезпечувати її необхідними ліками,
харчуванням, одягом, а у випадку смерті
- поховати за християнськими звичаями,
а ОСОБА_3 набула би право власності на
11/100 частин належного їй житлового
будинку АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
відповідачка з часу укладення договору
по даний час не виконує умов договору
(жодного разу не купувала продуктів
харчування, ліків, не надавала
матеріальної допомоги), просила
розірвати спадковий договір.

Рішенням Богунського районного
суду м.Житомира від 27.10.2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Розірвано спадковий
договір, укладений 23.11.2010 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №9154.
Вирішено питання щодо відшкодування
судових витрат.

В апеляційній скарзі
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення скасувати і
ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд 1-ї інстанції виходив з того,
що відповідачка ОСОБА_3 свої обов'язки,
передбачені спадковим договором,
відносно позивачки виконувала
неналежним чином та не в повному
обсязі, тому наявні підстави для
розірвання даного договору на підставі
ст.1308 ЦК України.

Проте погодитися з такими
висновками суду 1-ї інстанції не можна,
мотивуючи таким.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд 1-ї інстанції вказані вимоги
процесуального закону не виконав у
повній мірі та не дав оцінки частині
наявних доказів, внаслідок чого вважав
встановленими обставини справи, які
недоведені матеріалами справи та
спростовуються ними.

Згідно зі ст.1302 ЦК України за
спадковим договором одна сторона
(набувач) зобов'язується виконувати
розпорядження другої сторони
(відчужувача) і в разі його смерті
набуває право власності на майно
відчужувача.

Відповідно до ч.1 ст.1308 ЦК України
спадковий договір може бути розірвано
судом на вимогу відчужувача у разі
невиконання набувачем його
розпоряджень.

Судом встановлено, що 23.11.2010 року
між позивачкою ОСОБА_2 з однієї сторони
та відповідачкою ОСОБА_3 з іншої,
укладено спадковий договір, відповідно
до умов якого ОСОБА_3 зобов'язалася
виконувати розпорядження ОСОБА_2 і у
разі її смерті набуває право власності
на 11/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до п.4.1 зазначеного
договору на відповідачку покладалися
такі обов'язки: забезпечувати ОСОБА_2
необхідними ліками, харчуванням,
одягом; організувати її поховання за
християнськими звичаями; відзначити
роковини смерті відчужувача.

Пунктом 6.4 спадкового договору
передбачено, що цей договір може бути
розірваний у судовому порядку у разі
невиконання набувачем розпоряджень
відчужувача на його вимогу та у разі
неможливості виконання набувачем
розпоряджень відчужувача на вимогу
набувача.

Стаття 1302 ЦК України передбачає,
що лише набувач бере на себе
зобов'язання виконувати розпорядження
другої сторони - відчужувача.
Відчужувач у спадковому договорі не
має обов'язків, він наділяється лише
правом вимоги. А тому, набувач повинен
довести належне виконання ним
зобов'язань за договором.

Разом з тим, на відчужувача
покладається обов'язок сприяти іншій
стороні у виконанні її обов'язків /п.4.4
Договору/.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказувала на
те, що відповідачка жодного разу з часу
укладення спадкового договору не
купувала їй продуктів харчування,
ліків та не надавала ніякої
матеріальної допомоги, а з березня 2013
року взагалі припинила спілкування.

Проте, укладений між сторонами
договір в частині зобов'язань
відповідачки щодо забезпечення
позивачки ліками, харчуванням, одягом,
носить загальний характер і не
конкретизований щодо об'єму,
періодичності та обсягу цього
забезпечення. Ні в своїй позовній
заяві, ні під час апеляційного розгляду
справи ОСОБА_2 також не вказала якого
саме забезпечення вона потребувала від
ОСОБА_3, а остання їй не надала.

Разом з тим, факт виконання
відповідачкою умов спадкового
договору в частині забезпечення
позивачки продуктами харчування та
придбання ліків підтверджено показами
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, та показами
самої ОСОБА_3, допитаної в якості
свідка.

Що стосується забезпечення
ОСОБА_2 необхідним одягом, то остання
знову ж таки не змогла пояснити якого
одягу вона потребувала, коли і з якими
вимогами вона зверталась з цього
приводу до відповідачки. Під час
розгляду справи в суді 1-ї інстанції
09.07.2014 року позивачка висловила намір
повернути ОСОБА_3 речі, що є в свою чергу
доказом їх придбання останньою. Та
обставина, що одяг був неналежної
якості, не підтверджено жодним доказом.

В основу рішення судом 1-ї
інстанції покладено покази свідків
ОСОБА_9 /сусідка позивачки/, ОСОБА_10
/соціальний працівник/ та договір на
соціальне обслуговування позивачки,
які суд вважав належними і допустимими
доказами невиконання відповідачкою
умов спадкового договору.

Проте, вказані свідки підтвердили
лише ту обставину, що не зустрічались з
ОСОБА_3 в будинку позивачки під час
відвідування останньої. Свідок ОСОБА_9
також пояснила, що супроводжувала
ОСОБА_2 до медичного профілакторію коли
та отримала травму.

Однак, за умовами спадкового
договору відповідачка не брала на себе
зобов'язання цілодобово знаходитись із
позивачкою, а лише „забезпечувати її
необхідними ліками, харчуванням,
одягом". У будь-якому випадку про
необхідність, іншими словами про
потребу у цьому має заявити позивачка,
а відповідачка - виконати дану вимогу.

Під час судового розгляду ОСОБА_2
не довела ту обставину, що вона
потребувала конкретного забезпечення,
а відповідачка їй цього не надала.

Той факт, що позивачка протягом
тривалого, проте, невстановленого часу
перебуває на обліку у Територіальному
центрі соціального обслуговування, не
є достатнім та переконливим доказом
невиконання відповідачкою умов
спадкового договору. Чинне
законодавство не забороняє особі
одночасно отримувати допомогу з
кількох джерел - за договором на
соціальне обслуговування та спадковим
договором. Це є правом ОСОБА_2 і вона ним
скористалась.

Окремо слід зазначити, що під час
апеляційного розгляду справи свідок
ОСОБА_10 частково змінила свої покази,
які надала в суді 1-ї інстанції, та
підтвердила факт передання
відповідачкою ліків позивачці, яка
перебувала в лікарні з травмою ноги, а
також пояснила, що в цей період
/березень 2013 року/ відповідачка
відвідувала помешкання ОСОБА_2 та
годувала її собаку.

Отже, ні з умов спадкового
договору, ні з пояснень позивачки
неможливо достовірно встановити обсяг
забезпечення ОСОБА_2, яке би мала
надавати відповідачка. Позивачкою не
доведено ту обставину, що вона
потребувала конкретного забезпечення,
а відповідачка його не надала.
Оскільки ОСОБА_2 не може визначитись
якого забезпечення вона потребувала
від ОСОБА_3, а відповідачка все ж
надавала певну допомогу, тому висновки
суду 1-ї інстанції щодо виконання
останньою неналежним чином та не в
повному обсязі умов спадкового
договору, а відтак і наявність підстав
для його розірвання, є
необґрунтованими.

За таких обставин рішення суду
підлягає скасуванню в порядку п.п.2,3 ч.1
ст.309 ЦПК України з ухваленням нового -
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Богунського районного
суду м.Житомира від 27.10.2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розірвання спадкового
договору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: