Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04.12.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виселення без надання
іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до
Ужгородського міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_3 про виселення з
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення. Мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що на підставі
договору купівлі - продажу від 17.08.1993
року, зареєстрованого в Ужгородському
МБТІ від 20.08.1993 року є власником
житлового будинку АДРЕСА_1. Після
реєстрації шлюбу 25.12.1993 року з
відповідачем по справі ОСОБА_3
останній переїхав жити до вказаного
будинку та був зареєстрований у ньому
як член сім'ї. Рішенням суду від 12.01.2001
року шлюб між нею та відповідачем було
розірвано, однак відповідач по справі
ОСОБА_3 залишився зареєстрованим за
вказаною адресою та фактично проживає
у будинку. Протягом останніх десяти
років після розлучення, відповідач
відмовляється в добровільному
порядку виселитись з будинку,
влаштовує там сварки, систематично
порушує правила співжиття, створює їй
нестерпні умови для проживання.
Проживати з відповідачем стало
неможливо, оскільки останній зловживає
спиртними напоями, вчиняє сварки та
знищує майно в будинку, постійно
руйнує та псує належне їй помешкання.
Вона неодноразово зверталась до
правоохоронних органів, проте
профілактичні бесіди проведені з
відповідачем, заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними. Зважаючи на таку
поведінку відповідача, з посиланням
на норми ст. ст. 116,157 ЖК УРСР, просить суд
виселити відповідача ОСОБА_3 з
житлового будинку АДРЕСА_1
Закарпатської області без надання
іншого жилого приміщення.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена у
встановленому законом порядку.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив їх задовольнити
з підстав та мотивів викладених у
позові. Проти заочного розгляду справи
не заперечив.

Відповідач ОСОБА_3 у судове
засідання повторно не з'явився, про час
та місце розгляду справи був
повідомлений у встановленому законом
порядку, про причини неявки суд не
повідомляв, клопотань про відкладення
розгляду справи, а також заяв про
розгляд справи за його відсутності до
суду не надходило, тому суд згідно ч.4
ст.169 ЦПК України ухвалив провести
заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
враховуючи принципи рівності сторін,
суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі - продажу від 17.08.1993
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Ужгородської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого в реєстрі за № 3-8266 та
зареєстрованого в Ужгородському МБТІ
від 20.08.1993 року./а.с.8-9/.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
після одруження 25.12.1993 року з
відповідачем ОСОБА_3 , змінила прізвище
з ОСОБА_2 на ОСОБА_2, що стверджується
свідоцтвом про шлюб виданим повторно
03.12.2007 року міським відділом
Ужгородського МРУЮ Закарпатської
області серії НОМЕР_1./а.с.10/

Як встановлено судом, рішенням
Ужгородського міського суду від 12.01.2001
року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
розірвано, що стверджується випискою
з рішення від 12.01.2001 року та
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 виданим 15.12.2010 року відділом
ДРАЦС по м. Ужгороду Ужгородського МРУЮ
/а.с. 11-12/

В будинку проживає та зареєстрований
відповідач ОСОБА_3 , який вселився в
будинок з дозволу власника ОСОБА_2 у
зв'язку з укладанням шлюбу та
зареєстрований там, що підтверджується
записами про реєстрацію у будинковій
книзі .

Позивач ОСОБА_2 посилається на те, що
проживання відповідача у належному їм
житлі, створює їй нестерпні умови для
проживання , оскільки подальше
проживання з ним є неможливим, оскільки
останній зловживає спиртними напоями,
вчиняє сварки та знищує майно в
будинку, постійно руйнує та псує
належне їй помешкання, систематично
порушує правила співжиття .

В зв`язку з такою поведінкою
відповідача, позивач ОСОБА_2
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів з заявами -
23.09.2014 року, 30.09.2014 року, 06.10.2014 року ,
23.10.2014 року , 08.11.2014 року /а.с. 14-16,32 - 35/
Працівники міліції проводили з
відповідачем бесіди профілактичного
характеру, що стверджується
численними висновками ДІМ
Ужгородського МВ УМВС по зверненням
ОСОБА_2, що містяться при матеріалах
справи.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції
України, юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносин, що виникають у
державі.

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Правовою підставою даного позову
ОСОБА_2 визначила ч. 1 ст.116 , ст. 157 ЖК
України і неможливість спільного
проживання з відповідачем, який
систематично руйнує та псуює житло та
порушує правила співжиття.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Згідно зі ст. 156 ЖК припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користуватися займаним
приміщенням.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підставі і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї
(колишніх членів сім`ї) власника
будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК
України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу власника
або інших заінтересованих осіб
проводиться без надання іншого жилого
приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної
норми ст. 116 ЖК України вказує на такі
підстави виселення фізичної особи без
надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення;

б) використання його не за
призначенням;

в) систематичне порушення правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі чи в одному будинку.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у п. 17
постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що

при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Позивач на підтвердження позовних
вимог надала суду докази, а саме
висновки ДІМ Ужгородського МВ УМВС
України в Закарпатській області від
25.09.2014 року, 03.10.2014 року, 07.10.2014 року,
27.10.2014 року, 10.11.2014 року виготовлені на
підставі її численних звернень до
Ужгородського МВ УМВС України в
Закарпатській області на систематичне
порушення відповідачем ОСОБА_3 правил
співжиття що робить неможливим для неї
проживання з ним в одному будинку та
систематичне руйнування та псування
відповідачем належного їй жилого
приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, та
встановлено судом за розглядом
неодноразових звернень ОСОБА_2 до
органів правопорядку відносно
неправомірних дій відповідача по місцю
проживання, встановлені в діях
відповідача ОСОБА_3 ознаки
адміністративного правопорушення та
повідомлено про притягнення ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності за
ст. 173-2 КУпАП.

Як встановлено судом, неодноразові
заходи попередження застосовувані
органами внутрішніх справ з приводу
протиправної поведінки відповідача ,
виявилися безрезультатними (наприклад,
його поведінка була предметом розгляду
органів міліції,) останній продовжував
антигромадське поводження, і така
поведінка відповідача носила
систематичний характер.

Аналізуючи докази надані позивачем на
підтвердження позовних вимог, суд
приходить до висновку, що позивач
належними та допустимими доказами
довела , що відповідач своєю
поведінкою та своїми діями створює
для неї неможливість спільного
проживання в одному будинку;
систематичність характеру таких дій;
безрезультатності заходів
попередження і продовження
відповідачем негідної поведінки.

За таких обставин , на переконання суду
позивачем доведено необхідність
захисту її прав шляхом виселення
відповідача із належного їй будинку.

З урахуванням всіх обставин справи, а
також те, що відповідно до вимог ст. 60
ЦПК України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, користуючись рівними
правами, на засадах змагальності
згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи
із принципів розумності та
справедливості, cуд приходить до
переконання , що позовні вимоги є
обгрунтованими і такими, що підлягають
до задоволення , оскільки позивач
належними і допустимими доказами
довела ті обставини на які посилалася,
як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та
ст. ст. 9, 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 10, 11,
60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення - задовольнити.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 виселити з
житлового будинку АДРЕСА_1
Закарпатської області без надання
іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
сплаченого нею суми судового збору в
розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три
гривні шістдесят копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца