Провадження №2/521/1047/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
у складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Торговий дім
«Дімар Плюс» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на
розгляді цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» про стягнення заборгованості по
заробітній платі, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_2.

В обґрунтування власної позиції та
пояснюючи підстави звернення до суду,
сторона позивача вказувала, що з 01
жовтня 2008 року ОСОБА_1 працювала в
структурі ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс». На підставі кадрового наказу від
30 квітня 2010 року, позивача було
звільнено з займаної посади на
підставі ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 свідчила, що при звільненні
відповідного розрахунку
заборгованості по заробітній платі та
іншим виплатам, що належать їй від
підприємства з боку адміністрації ТОВ
«Торговий дім «Дімар Плюс» здійснено
не було.

У зв'язку з викладеним, позивач
звернулась з даним позовом до суду,
остаточно заявляючи вимоги про
стягнення з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на її користь суму
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 12704,56 гривень, грошову
компенсацію за невикористані
відпустки в розмірі 806,88 гривень,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку в розмірі 95146,00
гривень, грошову компенсацію втрати
частки заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку в розмірі 2293,74
гривень, а також зобов'язати ТОВ
«Торговий дім «Дімар Плюс» видати
належним чином заповнену трудову
книжку.

Представник позивача ОСОБА_1 у відкрите
судове засідання з'явився, заявлені
вимоги підтримав, просив суд позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» у відкрите судове засідання не
з'явився, товариство повідомлялось
судом про розгляд даної цивільної
справи, причини неявки представника
суду не відомі.

Представник директора ТОВ «Торговий
дім «Дімар Плюс» ОСОБА_2 у відкрите
судове засідання з'явилась, заявлені
вимоги не визнала, просила суд в
задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін за суттю спору,
дослідивши представлені суду письмові
докази, надавши правовідносинам, що
виникли між сторонами по справі
належну правову оцінку, суд приходить
до висновку про задоволення даного
позову - виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було
встановлено, що згідно наказу
адміністрації ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» №1К від 01 жовтня 2008 року ОСОБА_1
було прийнято на посаду заступника
директора «Торговий дім «Дімар Плюс» з
окладом згідно штатного розкладу.
Згідно наказу адміністрації
товариства від 30 квітня 2010 року ОСОБА_1
було звільнено з займаної посади на
підставі ст. 40 п.4 КЗпП України.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

В силу ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

На момент звільнення у ТОВ «Торговий
дім «Дімар плюс» існувала
заборгованість перед ОСОБА_1 за
виплатою нарахованої заробітної плати.

Як встановлено судом, протягом всього
часу роботи в структурі ТОВ «Торговий
дім «Дімар плюс», заробітна плата
ОСОБА_1 нараховувалась, але не
виплачувалась, що підтверджується
листом начальника Управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі міста Одеси №1858/05
від 21 березня 2013 року, актом перевірки
Територіальної державної інспекції
праці в Одеській області №15-01-071/0201 від
29 квітня 2010 року, протоколом про
адміністративне правопорушення
№15-01-071/0154 від 08 червня 2010 року,
складеним державним інспектором праці
Лящук Н.І. Територіальної державної
інспекції праці в Одеській області
відносно ОСОБА_2

Заявляючи вимогу про стягнення суми
заборгованості по заробітній платі
сторона позивача виходить з власного
розрахунку, за яким борг товариства за
період з жовтня 2008 року по квітнень 2010
року включно становить 12704,56 гривень. З
даним розрахунком суд погоджується, у
зв'язку з чим вважає можливим
задовольнити відповідну вимогу.

Заперечуючи проти позову в повному
обсязі, правова позиція сторони
відповідача ґрунтується на невизнанні
належності будь-яких виплат з боку
товариства на користь ОСОБА_1, в тому
числі - і заборгованості по заробітній
платі, зокрема, з тих підстав, що з
моменту прийняття на роботу в жовтні 2008
році ОСОБА_1 не виконувала посадових
обов'язків заступника директора, на
підприємство не з'являлась. Але з
викладеним суд погодитись не може,
оскільки таке твердження
спростовується самим фактом
нарахування заробітної плати
працівникові з жовтня 2008 року по
квітень 2010 року, що підтверджено
матеріалами справи. Питання про
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади до
квітня 2010 року не підіймалось.

Як передбачає ст. 1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи).

В силу ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», компенсація громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати (далі -
компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, нарахованих
громадянам за період починаючи з дня
набрання чинності цим Законом. Під
доходами у цьому Законі слід розуміти
грошові доходи громадян, які вони
одержують на території України і які не
мають разового характеру: пенсії;
соціальні виплати; стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення)
та інші.

Згідно ст. 3 Закону України, сума
компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованого, але не
виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць (після утримання
податків і обов'язкових платежів) на
індекс інфляції в період невиплати
доходу (інфляція місяця, за який
виплачується доход, до уваги не
береться).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», виплата громадянам суми
компенсації провадиться у тому ж
місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць.

Заявляючи вимогу про стягнення суми
заборгованості по заробітній платі з
урахуванням компенсації сторона
позивача виходить з власного
розрахунку, зробленого на підставі
встановлених Державним комітетом
статистики України (в теперішній час -
Державна служба статистики України)
індексів споживчих цін (індекси
інфляції), за яким загальна сума
компенсації становить 2293,74 гривень. З
даним розрахунком суд погоджується, у
зв'язку з чим вважає можливим
задовольнити відповідну вимогу.

Як встановлює ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Враховуючи ту обставину, що при
звільненні позивача 30 квітня 2010 року
ОСОБА_1 адміністрацію товариства
належні до виплати суми не були
сплачені, суд дійшов висновку, що на
користь позивача у відповідності з
вимогами ст. 233 КЗпП України належить
стягнути середній заробіток за час
затримки.

Визначаючи період такої затримки суд
звернув увагу на наступне.

Сторона відповідача свідчила, що
ОСОБА_1 не з'являлась до товариства за
отриманням розрахунку, на
підтвердження чого посилалась на листи
директора ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» ОСОБА_2 (а.с. 74, 76) та квитанції
УДППЗ «Укрпошта» від 09 квітня 2010 року
та 22 квітня 2010 року, якими ОСОБА_1
начебто повідомлялась про
необхідність з'явитись до товариства
для надання пояснень про відсутність
на роботі та для отримання заробітної
плати.

Однак доводи сторони не витримують
критичної оцінки, оскільки листи від
імені директора ТОВ «Торговий дім
«Дімар Плюс» не містять дат їх
складання, вихідних реєстраційних
номерів або будь-яких інших відомостей,
що б могли вказувати на час їх
складання та ймовірної відправки. При
цьому квитанції УДППЗ «Укрпошта» не
підтверджують відправлення саме
вказаних листів від ТОВ «Торговий дім
«Дімар Плюс» ОСОБА_1 та безпосередньо
отримання листів адресатом.

Сума заробітної плати ОСОБА_1 у
будь-якому розмірі, що б не
заперечувався з боку ТОВ «Торговий дім
«Дімар плюс», - депонована не була.

Заявляючи вимогу про стягнення суми
середнього заробітку за весь час
затримки сторона позивача виходить з
власного розрахунку, зробленого на
підставі середньомісячної заробітної
плати по місту Одесі, визначеної
Головним управлінням статистики в
Одеській області (лист №11-02-31/182 від 22
березня 2013 року), за яким загальна сума
середнього заробітку за період з
травня 2010 року по травень 2013 року
включно становить 95146,00 гривень. З даним
розрахунком суд погоджується, у зв'язку
з чим вважає можливим задовольнити
відповідну вимогу.

Як передбачає ст. 74 КЗпП України,
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати. Згідно ст. 75 ч.1 КЗпП
України, ст. 6 ч.1 Закону України «Про
відпустки», щорічна основна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору.

Згідно ст. 83 ч.1 КЗпП України, ст. 24
Закону України «Про відпустки», у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Законом передбачена тривалість
щорічної відпустки. Так, щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору (ст. 6 КЗпП
України).

Заявляючи відповідну вимогу, сторона
позивача посилається, що ОСОБА_1 не
використано 36 календарних днів
щорічних відпусток за 2008-2010 роки.
Згідно розрахунку, зробленого
позивачем на підставі Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 8 лютого 1995
року, загальна сума грошової
компенсації за невикористані щорічні
відпустки становить 806,88 гривень. З
даним розрахунком суд погоджується, у
зв'язку з чим вважає можливим
задовольнити відповідну вимогу.

Як зазначалось, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку (ст. 47
КЗпП України). При цьому згідно
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про трудові книжки працівників» №301
від 27 квітня 1993 року, відповідальність
за організацію ведення обліку,
зберігання і видачу трудових книжок
покладається на керівника
підприємства, установи, організації.
Згідно п.2.4. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України №58 від 29
липня 1993 року, усі записи в трудовій
книжці про прийняття на роботу,
переведення на іншу постійну роботу
або звільнення, а також про нагороди та
заохочення вносяться власником або
уповноваженим ним органом після
видання наказу (розпорядження), але не
пізніше тижневого строку, а в разі
звільнення - у день звільнення і
повинні точно відповідати тексту
наказу (розпорядження).

Таким чином, суд вбачає обґрунтованим
зобов'язати ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» видати ОСОБА_1 належним чином
заповнену трудову книжку.

Як наводить ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим
стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь держави судові
витрати, а саме: пропорційну суму
неоплаченого судового збору - у розмірі
(12704,56 + 806,88 + 95146,00 + 2293,74) х 1 / 100 = 1109,51
гривень (ст.4 ч.2 п.1.1 Закону України «Про
судовий збір»).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Торговий дім
«Дімар Плюс» про стягнення
заборгованості по заробітній платі -
задовольнити.

Стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь ОСОБА_1 суму
заборгованості по заробітній платі - в
загальному розмірі 12704,56 гривень.

Стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь ОСОБА_1 грошову
компенсацію за невикористані
відпустки - в загальному розмірі 806,88
гривень.

Стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку - в загальному розмірі 95146,00
гривень.

Стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь ОСОБА_1 грошову
компенсацію втрати частки заробітної
плати у зв'язку із затримкою розрахунку
- в загальному розмірі 2293,74 гривень.

Зобов'язати ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» видати ОСОБА_1 належним чином
заповнену трудову книжку.

Стягнути з ТОВ «Торговий дім «Дімар
Плюс» на користь держави суму
неоплаченого судового збору - в
загальному розмірі 1109,51 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: