Справа № 372/4968/14-ц
№1661/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року

Обухівський районний суд Київської
області у складі:

головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі : Качуріній К.В.,

за участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у приміщенні Обухівського
районного суду Київської області у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний
нотаріус Обухівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовною заявою до
відповідачів, в якій просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірними побудовами за адресою:
АДРЕСА_1, який був укладений 22.12.2010 року
між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та
зареєстрований в реєстрі за №4289.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок з надвірними
побудовами, що розташований в АДРЕСА_1.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 10 червня 2008 року між
ним та відповідачем ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 був укладений договір позики
грошових коштів, який посвідчений
приватним нотаріусом Обухівського
нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий за №585. У лютому 2010 року
позивач звернувся до суду про
стягнення грошових коштів за договором
позики. Рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23.02.2011 року рішення
апеляційного суду Київської області
від 16.11.2010 року скасовано та стягнуто
солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6,
ОСОБА_3 на його користь 3 476 132 грн. В
подальшому позивачу стало відомо, що
відповідачі 22.12.2010 року уклали договір
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірним побудовами, внаслідок якого
порушено його права. Позивач вважаючи,
що відповідач ОСОБА_3 уклавши
оспорюваний правочин прагне уникнути
виконання боргових зобов'язань і не мав
намірів створення правових наслідків,
просить позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні
вимоги підтримала і просила їх
задовольнити, пославшись на обставини
викладені в позові.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, подали через канцелярію суду
заперечення з додатками на захист
своїх прав, в яких просять розгляд
справи провести без їх участі, а позов
залишити без задоволення.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся завчасно
та належним чином.

Суд вислухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи та надані
сторонами письмові докази, приходить
до висновку про відмову в задоволенні
позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 червня 2008 року
між позивачем та ОСОБА_7 було укладено
договір позики грошових коштів у сумі
220 000 доларів США, які позичальник
зобов'язався повернути у строк до 09
червня 2009 року, та був посвідчений
приватним нотаріусом Обухівського
нотаріального округу ОСОБА_8, за
реєстровим №585. В цей же день сторонами
було укладено договір про внесення
змін до основного договору позики.

Предметом майнових гарантій
договору стали земельна ділянка та
будинок АДРЕСА_2, належні на праві
власності ОСОБА_6 та земельна ділянка
ОСОБА_3 За умовами правочину вказане
майно в разі невиконання договору
переходить до позикодавця.

Згідно договору позики грошових
коштів, укладеного між тими ж сторонами
11.06.2009 року строк дії договору
продовжено до 11 вересня 2009 року.

В зв'язку з невиконанням умов договору
позики позичальником позивач в лютому
2010 року звернувся до Обухівського
районного суду з позовом про стягнення
коштів. 14 квітня 2010 року рішенням
Обухівського районного суду Київської
області було винесено рішення яким
частково задоволено позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині стягнення солідарно з
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 коштів на суму
2916108 грн. 80 коп., на користь ОСОБА_2 в
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

16 листопада 2010 року рішенням
Апеляційного суду Київської області
було скасовано рішення Обухівського
районного суду Київської області від 14
квітня 2010 року, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

23 лютого 2011 року Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ винесено нове
рішення яким було стягнуто солідарно з
ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі
3476132 грн., в решті позовних вимог
відмовлено. Рішення набрало законної
сили 23 лютого 2011 року.

Судом встановлено, що 22.12.2010 року між
відповідачами було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку
загальною площею - 205,8 кв.м., житлової -
87,8 кв.м з надвірними побудовами,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Даний договір був укладений у
письмовій формі та нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, при згоді на укладання
даного договору обома сторонами та за
згодою дружини продавця - ОСОБА_10, і за
згодою чоловіка покупця - ОСОБА_11.

У відповідності до статей 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що позивач не є
стороною оспорюваного договору
купівлі-продажу, зазначене
домоволодіння не входило до переліку
нерухомого майна поручителів,
визначеного п. 4 договорів позики
грошових коштів на яке посилається
позивач від 10.06.2008 року № 585 а предметом
майнових гарантів за договорами позики
відповідача ОСОБА_3 є належна йому
земельна ділянка АДРЕСА_3 і не
відноситься до заставного майна.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За правилами ч.1 ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до п.5 ст.203 ЦК правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту договору
купівлі-продажу від 22.12.2010 року всі
істотні умови відповідачами були
виконані, а згідно п.п. 1.1, 2.2.
оспорюваного договору представник
продавця передав покупцю майно, а
покупець прийняв його та сплатив за
нього обумовлену ціну в розмірі 561848,00
грн., що підтверджується договором, та
витягом про державну реєстрацію прав
за №28743549 від 21.01.2011року.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, що укладений між
сторонами договір купівлі-продажу не
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, а саме будинок не
передавався покупцю. Крім того судом
встановлено, що на домоволодіння
відповідача не було накладено арешт, а
ні судом а ні державною виконавчою
службою на час його продажу в
матеріалах справи відсутні письмові
докази, які б містили конкретизовані
дані про перебування під арештом
будинку АДРЕСА_1 в момент його продажу,
та заборони на його відчудження.
Посилання позивача, що в оспорюваному
правочині зазначено, що будинок з
надвірними побудовами, розташований на
земельній ділянці площею 0,060 га. з
кадастровим № 37 та
державний акт на землю не видавався,
проте в дійсності ОСОБА_3 належить на
праві приватної власності вищевказана
земельна ділянка на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю від 11.08.1994 року, №30,
та що відповідач ОСОБА_3 є
зареєстрованим у спірному житлі, не
можуть бути підставою для визнання
договору купівлі-продажу недійсним в
розумінні ст.. 215 ЦК України.

Також судом встановлено, що виконавче
провадження від 01.04.2011 року, було
відкрито вже після укладання спірного
договору, Головним управлінням юстиції
у Київській області було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження № 25761230 про примусове
стягнення грошових коштів з боржників,
в тому числі з відповідача ОСОБА_3 і не
відносяться до даного правочину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 10. 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд не бере до уваги твердження
позивача в частині того, що укладений
між відповідачами договір від 22.12.2010
року є нікчемним, оскільки визнання
такого правочину недійсним не
вимагається судом за правилами ч. 2 ст.
215 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Згідно ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Слід зазначити, що свої позовні вимоги
позивач виклав з урахуванням положень
ч. 3 ст. 215 ЦК України (оспорюваний
правочин), а обґрунтування вимог з
одночасним посиланням на ч. 2 ст. 215 ЦК
України (нікчемний правочин) і ст. 234 ЦК
України (фіктивний правочин).

Твердження позивача про те, що житловий
будинок повинен бути реалізований для
виконання судового рішення про
стягнення грошових коштів на його
користь, а його права були порушені
внаслідок укладання спірного договору
купівлі-продажу житлового будинку,
суперечать змісту п.п. 4, 5 договорів
позики з яких вбачається, що в разі коли
позичальник своєчасно не поверне
позикодавцю позику згідно договору,
який вправі пред'явити цей договір до
стягнення в порядку та строки,
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Згідно ст.257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Позивач зазначив, що він дізнався про
вчинення договору купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
побудовами лише в листопаді 2011 року, а
тому строк позовної давності у
позивача сплив в листопаді 2014 року, а до
суду він звернувся в жовтні 2014 року
тобто в межах строку позовної давності
а тому підстав для його поновлення і
відмови в задоволенні позову в зв»язку
зі спливом строку позовної давності
немає.

Отже, у спірних правовідносинах судом
встановлено факт відсутності
порушення прав позивача, а наведені
доводи на обґрунтування позову
спростовуються матеріалами справи, а
тому у їх задоволенні слід відмовити
повністю.

Суд дослідивши матеріали справи,
вважає, що позивачем не надано доказів,
які свідчать про порушення його прав
відповідачами, а тому з врахуванням
викладеного, суд приходить до висновку
про те, що позивач не довів суду та не
надав належних і допустимих доказів на
підтвердження того, що в нього виникло
право вимог на майно відповідача за
договором позики, а тому в задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними побудовами, та
визнанням за одним із відповідачів
права власності на будинок необхідно
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10,15,59,60,61,209,212-215,218,292,294 ЦПК України,
ст. 215 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус
Обухівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Обухівський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-ти денний строк
з дня проголошення рішення, особами,
які брали участь у справі, але не були
присутніми в судовому засіданні під
час проголошення рішення - з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя