Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна
О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Монастириської районної ради
Тернопільської області, третя особа -
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Тернопільській області, про визнання
недійсним рішення та свідоцтва про
право власності, визнання права
власності

за касаційною скаргою Монастириської
районної ради Тернопільської області
на рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 17 квітня
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом та просив
визнати за ним право власності на
будівлі, які знаходяться по
АДРЕСА_1. У доповненні до позовної
заяви ОСОБА_3 також просив скасувати
рішення Монастириської районної ради
від 16 травня 2008 року № 176 про передачу
зазначених приміщень у власність
Монастириської районної ради та
визнати недійсним свідоцтво про право
власності.

На обґрунтування позову ОСОБА_3
зазначав, що рішенням загальних зборів
акціонерів ВАТ «Монастириське АТП-16151»
від 18 грудня 2010 року у рахунок
погашення заборгованості з виплати
заробітної плати йому, позивачу,
передано належне підприємству майно, а
саме: матеріальний склад, зварювальний
цех, автогараж і благоустрій територій
на суму 30 034, 70 грн

При зверненні у Монастириське БТІ за
оформленням права власності йому
повідомили, що на підставі рішення
Монастириської районної ради від

16 травня 2008 року № 176 на вказане майно
районній раді видано свідоцтво про
право власності.

Зазначав, що рішення ради та
свідоцтво про право власності, видане
на підставі цього рішення є
незаконними, оскільки спірне майно за
дозволом Регіонального відділенням
Фонду державного майна України в
Тернопільській області було
приватизовано відкритим акціонерним
товариством «Монастириське АТП-16151»,
якому і належало на час прийняття
рішення про передачу його районній
раді. Посилаючись на те, що таке рішення
та видане на підставі нього свідоцтво
порушує його права, позивач просив
задовольнити позов.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Монастириського районного
суду Тернопільської області від
15 квітня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_3 про визнання права
власності відмовлено.

Додатковим рішення Монастириського
районного суду Тернопільської області
від 14 серпня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_3 про визнання недійсними
рішення та свідоцтва про право
власності відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 17 квітня

2014 року скасовано рішення
Монастириського районного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2013
року та додаткове рішення цього суду
від 14 серпня 2013 року, ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково.

Скасовано рішення Монастириської
районної ради від 16 травня 2008
року № 176 про визнання права
комунальної власності територіальних
громад сіл, селища, міст
Монастириського району на будівлі та
споруди колишньої «Монастириської
міжгосподарської шляхобудівельної
пересувної механізованої колони №11»
за Монастириською районною радою.

Визнано недійсним і скасовано
свідоцтво про право власності
Монастириської районної ради на
нежитлові будівлі, будівлі та споруди
по АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права
власності Монастириської районної
ради на нежитлові будівлі, будівлі та
споруди по АДРЕСА_1, проведену на
підставі свідоцтва про право власності
від 6 червня 2008 року САВ № 883261,
виданого Монастириською районною
радою.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Монастириська
районна рада Тернопільської області,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

За вимогами ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право у порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа у разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, тому суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси
цієї особи.

Із вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу особа може
звернутися до суду лише у межах строку
позовної давності (ст. 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Визначення початкового моменту
перебігу позовної давності має важливе
значення, оскільки від нього залежить і
правильність обчислення позовної
давності, і захист порушеного права.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Початок
перебігу позовної давності
визначається відповідно до правил ст.
261 ЦК України. За загальним правилом
перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.
261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення
права на позов важливим є об'єктивні
(сам факт порушення права) та
суб'єктивні (особа дізналася або
повинна була дізнатися про це
порушення) моменти (висновки
Верховного Суду України, викладені в
постанові № 6-152цс14 від 29 жовтня 2014
року).

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, яким у позові було
відмовлено з підстав пропуску строку
для звернення до суду із позовом, та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позову про скасування рішення
Монастириської районної ради від 16
травня 2008 року №176 про визнання права
комунальної власності територіальних
громад, сіл, селища, міст
Монастириського району на будівлі та
споруди колишньої Монастириської
міжгосподарської шляхобудівельної
пересувної механізованої колони №11, а
також свідоцтва про право власності,
виданого на підставі вказаного
рішення, апеляційний суд виходив із
того, що рішення ради та свідоцтво про
право власності порушує права
позивача, якому зборами акціонерів
акціонерного товариства передано це
майно.

При цьому суд не встановив, чи є це саме
те майно, на яке видано свідоцтво про
право власності відповідачу.

У протоколі загальних зборів
акціонерів ВАТ «Монастириське

АТП-16151» від 18 грудня 2010 року зазначено
про прийняте рішення у рахунок
погашення заборгованості по
заробітній платі реалізувати ОСОБА_3
матеріальний склад, зварювальний цех,
автогараж і благоустрій території

6 червня 2008 року Монастириською
районною радою Монастириській
районній раді видано свідоцтво САВ №
883261 про право власності на нежитлову
будівлю (адмінбудинок-гараж) А, 348,7 кв.м.,
нежитлову будівлю (гараж) Б, 258 кв.м.,
нежитлову будівлю (АЗС) Г, 2,4 кв.м.,
нежитлову будівлю (прохідну) Д, 5,8кв.м,
тобто у рішенні зборів та в
оспорюваному позивачем свідоцтві про
право власності зазначені різні
будівлі. Крім того, у свідоцтві
кількість будівель більше, а свідоцтво
визнано недійсним у повному обсязі.

Не встановлено судом і значення
змісту рішення зборів «реалізувати»
майно ОСОБА_3.

Крім того, наданий позивачем
протокол зборів від 18 грудня 2010 року не
містить складу присутніх, протокол
завірений лише самим позивачем,
відсутні печатка, тобто, у порушення
ст.159 ЦПК України оригінал цього
документу судом не досліджувався.

Вирішуючи питання щодо строків
звернення позивача до суду, про пропуск
якого заявлено відповідачем,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 дізнався лише в 2011 році, як
особа, якій зборами акціонерів у
грудні 2010 року було реалізовано спірне
майно, про те, що у 2008 році на це майно
видано свідоцтво про право власності
відповідачу на підставі рішення ради,
прийнятого 16 травня 2008 року.

При цьому апеляційний суд не
звернув уваги на зміст протоколу
зборів від 18 грудня 2010 року, згідно
якому, ще на цих зборах, де
вирішувалося питання реалізації
позивачу майна, позивач наголошував
про те, що будівлі, які належали
підприємству забрано у власність
районної ради. Цій обставині судом не
надано оцінки.

З матеріалів справи вбачається,
що раніше ОСОБА_3, як представник
представляв підприємство у суді у
справі за позовом ВАТ «Монастириське
автотранспортне підприємство 16151» до
Монастириської районної ради про
визнання протиправним та скасування
рішення Монастириської районної ради
від 16 травня 2008 року № 176, ухвалою суду
адміністравтиний позов залишено без
розгляду у зв»язку із пропуском строку
звернення до суду. Тобто, майно
перебувало у спорі між підприємством
та районною радою. Чи вирішений
остаточно цей спір, судом не
встановлено.

Крім того, визнавши недійсним
свідоцтво про право власності, суд
також задовольнив позов і в частині
скасування державної реєстрації майна,
не мотивуючи у цій частині рішення з
огляду на повноваження відповідних
органів щодо реєстрації та її
скасування.

Таким чином, апеляційним судом не
встановлені дійсні фактичні обставини,
не перевірені у повному обсязі доводи
сторін щодо правовідносин, які виникли,
а тому рішення апеляційного суду є
передчасним, у відповідності до ст.338
ЦПК України рішення підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції. Оскільки заявлені у справі
позовні вимоги взаємопов»язані,
рішення підлягає скасуванню у повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Монастириської
районної ради Тернопільської області
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 17 квітня
2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук