Провадження №2/761/829/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Перша Київська
державна нотаріальна контора про
визначення додаткового строку на
прийняття спадщини та визнання
недійсними свідоцтво про право
власності на спадщину за законом,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_2 про визначення додаткового
строку на прийняття спадщини.

В процесі розгляду справи представник
позивача 29.05.2014р. подав заяву про зміну
предмета позову та просив суд
визначити для ОСОБА_1 додатковий строк
тривалістю два місяці для подання до
Першої Київської державної
нотаріальної контори ГУ юстиції у м.
Києві заяви про прийняття спадщини, яка
відкрилась після смерті його батька -
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року;
визнати недійсними свідоцтва про право
власності на спадщину за законом на
ім'я ОСОБА_2 виданих державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори Губко Ю.В. 07.11.2012р.
і зареєстровані в реєстрі за №№ 18-1453, 18-
1456, 18-1458; визнати недійсними свідоцтва
про право власності на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_2 виданих
державним нотаріусом Першої Київської
державної нотаріальної контори Губко
Ю.В. 18 березня 2013р. і зареєстроване в
реєстрі за № 18-189.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що
внаслідок тривалого проживання за
кордоном, лише 10 жовтня 2013 він дізнався
про смерть батька ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з чим був
позбавлений можливості прийняти
спадщину. Листом від 21 жовтня 2013р. йому
було відмовлено в оформленні свідоцтва
про право на спадщину за законом після
померлого батька через пропуск
шестимісячного строку для прийняття
спадщини. Зазначив, що тривалий час
перебування за межами України, і майже
не спілкувався з матір'ю та батьком, так
як влаштовував своє особисте життя,
перебував на військовій службі і не був
обізнаний про факт смерті батька. Саме
це вважає перешкодою своєчасно
звернутись з заявою в нотаріальну
контору про прийняття спадщини. Вказав,
що 7 листопада 2012 року державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2
були видані свідоцтва про право на
спадщину за законом на майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1; автомобіль марки ВАЗ,
2007 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1; вклад, який знаходиться на
пенсійному рахунку відкритому в ПАТ
«Райффайзен банк Аваль». Також 18
березня 2013 року державним нотаріусом
на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво
про право власності на спадщину за
законом на вклад, який знаходиться на
картковому рахунку у ПАТ КБ
«Правекс-банк». Зазначив, що через
необізнаність про смерть батька, не мав
можливості подати до нотаріальної
контори заяви про прийняття спадщини, а
відповідач ОСОБА_2 ввів в оману
нотаріуса і не повідомив його про
наявність інших спадкоємців і на всю
спадкову масу отримав свідоцтва на
право власності на спадщину на своє
ім'я, а тому вважає, що на підставі ст. 1301
ЦК України їх слід визнати недійсними.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги із змінами
підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
проти заяви заперечили та вказали, що
позивачем не доведено поважність
причин пропуску строку на подання
заяви про прийняття спадщини, оскільки
перебування позивача за кордоном не
перешкоджало йому спілкуватись із
батьком. Крім цього, ОСОБА_3 приїжджав у
відрядження в Ізраїль, однак позивач не
захотів з ним побачитись. Після
останнього відвідування позивачем
України, він з батьком не спілкувався і
ним не цікавився. Свідоцтва про право
на спадщину за законом видано ОСОБА_5 на
підставі рішення суду, як спадкоємцю
четвертої черги. Вважають вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Третя особа Перша Київська держава
нотаріальна контора в судове засідання
не з'явилася, про розгляд справи
повідомлялася належним чином,
надіслали до суду листа про розгляд
справи в відсутності їх представника.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснила, що з 1985 року знайома з
позивачем ОСОБА_1 З 2005 року він проживає
разом з матір'ю в м. Тель Авів в Ізраїлі.
В Україну приїжджав у 2009 році, коли
забирав матір на проживання в Ізраїль.
З позивачем спілкується з 2009 року часто
по скайпу. Пізніше позивач приїхав в
Україну лише у 2013 році і тоді дізнався
про смерть батька. Їй відомо, що позивач
спілкувався з батьком поки не поїхав в
Ізраїль.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що знає позивача з дитинства,
так як дружила з його матір'ю. Позивач
виїхав на проживання в Ізраїль, а у 2009
році він приїхав в Україну і забрав з
собою на проживання матір. З цього часу
вона його не бачила.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні
пояснив, що покійний ОСОБА_3 допомагав
позивачу, як сину виїхати в Ізраїль.
Через рік він оформив туристичну
путівку в Ізраїль і там зустрічався з
позивачем. Коли через півроку він знову
поїхав по путівці в Ізраїль, то позивач
не захотів з ним зустрітись.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні
пояснила, що відповідач ОСОБА_2 її
рідний племінник. Його мати ОСОБА_10
була її рідною сестрою. Коли ОСОБА_3
прийшов у 1980 році жити до її сестри, він
з собою нічого не приніс. В побуті
ОСОБА_3 був безпомічним, так як був
єдиною дитиною у своїх батьків. Про все
турбувалась її сестра ОСОБА_10. Вона
весь час нагадувала ОСОБА_3 про дітей.
Старшу дочку ОСОБА_3 вона готувала до
вступних іспитів в інститут. З
розповідей ОСОБА_3 їй відомо, що він
любив сина, допоміг йому виїхати на
проживання в Ізраїль. Коли ОСОБА_3 їздив
в Ізраїль він хотів зустрітись з
ОСОБА_1, але той обірвав його дзвінок.
Покійний говорив, що його діти не
хочуть знати його. Після смерті сестри
ОСОБА_10 у 2010 році про ОСОБА_3 турбувався
відповідач ОСОБА_2. Він ходив до нього в
лікарню, так як ОСОБА_3 тричі лежав в
лікарні. Всі витрати по похованні також
поніс відповідач. Дітей ОСОБА_3 не
змогли повідомити про його смерть,
оскільки в телефоні не було їхніх
номерів.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
пояснила, що з покійним ОСОБА_3
працювали в одній установі, дружили
сім'ями, їздили разом з ОСОБА_3 та
ОСОБА_10 в Ізраїль. В Ізраїлі ОСОБА_3 ні з
чим не зустрічався. Дітей ОСОБА_3 на
похороні не було. Похованням займався
ОСОБА_2, який з ним проживав.

Допитаний відповідач ОСОБА_2 в порядку
ст. 184 ЦПК України як свідок пояснив, що
ОСОБА_3 прийшов проживати до його
матері у 1980 році. Через сім років вони
зареєстрували шлюб. Він коли закінчив
інститут поїхав на роботу на північ. На
зароблені кошти купив квартиру на
Оболоні, яку після розлучення залишив
колишній дружині. Сам він повернувся
проживати у 1992 році до матері та
вітчима. ОСОБА_3 двічі був в Ізраїлі.
Один раз зустрічався з сином. Після
смерті матері він залишився проживати
з ОСОБА_3, провідував його в лікарні. Всі
витрати по похованні він поніс
особисто. Дітей ОСОБА_3 повідомити про
смерть батька не міг через відсутність
будь-якої інформації про них.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та його
представника, свідків: ОСОБА_2 ОСОБА_13,
ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6, вивчивши
матеріали справи та матеріали
цивільної справи № 2610/10257/2012, суд
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
батько позивача ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
виданого відділом реєстрації смерті м.
Києва від 17 жовтня 2012 року (а.с.18).

Позивач ОСОБА_1 являється спадкоємцем
першої черги майна померлого за
законом.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась
спадщина на майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1 автомобіль марки ВАЗ, 2007 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_2 та грошові вклади, розміщені на
рахунках ПАТ «Райффайзен банк Аваль»
та ПАТ КБ «Правекс-банк».

З матеріалів спадкової справи, яка
відкрита 09.09.2011 року Першою Київською
державною нотаріальною конторою,
вбачається, що з заявою про прийняття
спадщини у встановлений законом строк
після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса
звернувся відповідач ОСОБА_2 (а.с. 38).

Листом від 09.09.2011 року № 7013/02-14 йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину на майно, що належить
померлому ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 не є
спадкоємцем за законом та за заповітом
(а.с.78).

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи позивач ОСОБА_1 звернувся до
нотаріуса з заявою про прийняття
спадщини після смерті батька ОСОБА_3
лише 21 жовтня 2013 року. (а.с.125).

Листом від 21.10.2013 року № 9212/08-14 позивачу
ОСОБА_1 було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину на
майно, після смерті батька ОСОБА_3 так
як позивачем був пропущений
шестимісячний строк для прийняття
спадщини (а.с. 129).

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою, для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1
ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Тобто право на спадщину належить
спадкоємцеві з моменту її відкриття й
закон зобов'язує спадкоємця, який
постійно не проживав із спадкодавцем, у
шестимісячний строк подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272
ЦК України можуть бути застосовані,
якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для
подання такої заяви; 2) ці обставини
визнані судом поважними.

Обґрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_1
зазначив, що тривалий час перебував за
межами України і майже не спілкувався,
ні з батьком, ні з матір'ю, оскільки
влаштовував своє особисте життя,
перебував на військовій службі і не був
обізнаний про факт смерті батька
ОСОБА_14

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову
практику у справах про
спадкування»визначено, що«…Особа, яка
не прийняла спадщину в установлений
законом строк, може звернутися до суду
з позовною заявою про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини відповідно до частини третьої
статті 1272 ЦК. Зазначене положення
застосовується до спадкоємців, в яких
право на спадкування виникло з
набранням чинності зазначеним
Кодексом…». «…Вирішуючи питання про
визначення особі додаткового строку,
суд досліджує поважність причини
пропуску строку для прийняття
спадщини. При цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій...».

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
тобто обов'язок доказування покладений
на сторони.

З пояснень свідків ОСОБА_6 судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 виїхав
на постійне місце проживання до
держави Ізраїль у 2004 році. В Україну
приїжджав у 2009 році і забрав на
проживання матір. З батьком з 2009 року не
спілкувався взагалі. При тому, що як
зазначає свідок ОСОБА_6 з нею позивач
спілкувався часто по скайпу.

Разом з тим, жодних доказів про
наявність причин, пов'язаних з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для подання заяви до
нотаріуса у шестимісячний строк
позивачем не надано. Посилання
позивача на перебування на військовій
службі в Ізраїлі, суд до уваги не
приймає, оскільки такі обставини не
підтверджені належними та допустимими
доказами і за час розгляду справи в
судовому засіданні таких не здобуто.

Перебування позивача з 2004 року за
межами України та облаштування ним в
Ізраїлі особистого життя не є
поважними причинами, у розумінні ч. 1 ст.
1272 ЦК України.

Отже з наведеного слід дійти висновку,
що позивачем не доведені поважні
причини пропуску шестимясчного строку
на звернення до нотаріальної контори з
заявою на прийняття спадщини.

Оцінивши докази в їх сукупності суд
приходить до висновку, що позивачем
поважних причин, пов'язаних з
об'єктивними, непереборними та
істотними труднощами на вчинення дій,
передбачених ч. 1 ст. 1269 ЦК України не
зазначено, а тому позовні вимоги в цій
частині не обґрунтовані на законі, і не
можуть бути задоволені.

Стосовно вимог позивача в частині про
визнати недійсними свідоцтва про право
власності на спадщину за законом на
ім'я ОСОБА_2 виданих державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори Губко Ю.В. 07.11.2012р.
і зареєстровані в реєстрі за №№ 18-1453, 18-
1456, 18-1458; визнати недійсними свідоцтва
про право власності на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_2 виданих
державним нотаріусом Першої Київської
державної нотаріальної контори Губко
Ю.В. 18 березня 2013р. і зареєстроване в
реєстрі за № 18-189 слід зазначити таке.

При зверненні в суд ОСОБА_1 посилався на
те, що відповідач ОСОБА_2 ввів нотаріуса
в оману і не повідомив про наявність
інших спадкоємців і на всю спадкову
масу отримав свідоцтва на право
власності на спадщину на своє ім'я, а
тому свідоцтво про право на спадщину за
законом, видані 7 листопада 2012 року та
18.03.2013 року мають бути визнані
недійсними, оскільки видачею
оспорюваного свідоцтва порушуються
його права як спадкоємця першої черги.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30 травня
2008 року № 7 передбачено, що відповідно
до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на
спадщину може бути визнано недійсним
не лише тоді, коли особа, якій воно
видане, не мала права на спадкування,
але й за інших підстав, установлених
законом. Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 10 липня 2012
року було встановлено факт, що
відповідач ОСОБА_2 на час відкриття
спадщини проживав однією сім'єю понад
п'ять років разом із спадкодавцем
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за
адресою м. Київ, вул. Довженка. 16-б кв.90, а
отже є спадкоємцем четвертої черги за
законом. Дане рішення не оскаржувалось
і набрало чинності.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10.07.2012 року відповідачу
ОСОБА_2, як спадкоємцю четвертої черги
за законом (ст. 1264 ЦК України) було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом на спадкове майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1 автомобіль марки ВАЗ,
2007 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2 та грошові вклади,
розміщені на рахунках ПАТ «Райффайзен
банк Аваль» та ПАТ КБ «Правекс-банк»
(а.с.93,108, 110,112).

Посилання позивача щодо введення
нотаріуса в оману при видачі свідоцтв
про право на спадщину за законом на
спадкове майно щодо наявність
спадкоємців першої черги, суд оцінює
критично, оскільки видача свідоцтва
відбулась на підставі судового
рішення, яке набрало чинності і було
обов'язкове до виконання. У даному
рішенні було зазначено, що у покійного
ОСОБА_3 є троє дітей від першого шлюбу,
які виїхали з України і зв'язок з ними
втрачений.

Отже, з урахуванням зазначеного суд
приходить до висновку, що відповідачу
були видані свідоцтва про право на
спадщину на підставі судового рішення,
доказів, що відповідач не мав права на
спадкування позивачем не надано і
таких у судовому засіданні не здобуто,
а тому не вбачає підстав до задоволення
вимог позивача в частині щодо визнання
свідоцтв про право на спадщину
недійсними.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що вимоги позивача до
задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 212-215 ЦПК
України та на підставі ст.ст.1270, 1272 1301 ЦК
України, суд, -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
перша Київська державна нотаріальна
контора про визначення додаткового
строку на прийняття спадщини та
визнання недійсними свідоцтво про
право власності на спадщину за законом
- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: