22-ц/772/3859/2014Головуючий в суді першої
інстанції Романюк Л. Ф.Категорія 21
Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючої: Шемети Т.М.,

суддів: Матківської М.В., Марчук
В.С.

при секретарі: Сніжко О.А.

з участю: представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи
на боці відповідача без самостійних
вимог щодо предмету спору нотаріуса
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
дарування, витребування майна з чужого
незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 25.11.2014 року, -

в с т а н о
в и л а :

25.04.2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з
вказаним позовом та, уточнивши позовні
вимоги (а.с. 169-170, т.1), просила

- визнати недійсним договір дарування
17/20 часток домоволодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, укладеного
09.04.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір дарування
від 15.10.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4,

- витребувати в ОСОБА_4 17/20 часток
домоволодіння, що розташоване в
АДРЕСА_1, належних їй на праві
власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач, укладаючи договір дарування з
ОСОБА_3, помилася щодо правової природи
правочину, вважала, що вона укладає
договір довічного утримання, так як є
особою похилого віку та потребує
сторонньої допомоги і догляду. Про своє
порушене право дізналася у березні 2013
року.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 25.11.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
рішення суду вимогам закону та
необґрунтованість, неналежну оцінку
доказів по справі, просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове: про
задоволення позову. Апеляційна скарга
мотивована тим, що суд не взяв до уваги
саме головне: вона не мала наміру
нікому дарувати будинок: вона хотіла
залишити його синові з умовою що він
догляне її до смерті, до нотаріуса її
возили обидва відповідачі по справі та
вона підписала там, де їй показали.
Останнім часом вона проживала в селі,
так як син ОСОБА_3 пояснював, що в
будинку йде ремонт, але й потім вона не
могла потрапити до своєї хати, а в
минулому році (2013) їй стало відомо, що
будинок вже не належить їй, а належить
її онукові: ОСОБА_4. Суд взяв до уваги, що
будинок у м. Вінниці не є її єдиним
місцем проживання, так як вона живе в
селі в будинку свого сина, отримує від
нього необхідний догляд та спору з
цього приводу немає, в неї не було на
меті отримати вигоду від укладення
оспорюваних угод, однак суд не взяв до
уваги те, що вона укладеними договором
позбавлена свого майна, тоді як за
договором довічного утримання право
власності сина було б обмежене до її
смерті, а зараз будинок вже навіть не її
сина, а онука, який перешкоджає їй
користуватись будинком. Суд невірно
оцінив і покази свідків, допитаних у
справі. Тому висновок суду що вона не
помилялася щодо правової природи
правочину, є надуманими та не
ґрунтуються на доказах, суд підійшов до
оцінки фактів та обставин справи
вибірково.

В судове засідання апеляційного суду
позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4
особисто не з'явилися, представник
позивача ОСОБА_2 подану апеляційну
скаргу підтримала з викладених у ній
підстав, відповідач ОСОБА_3 подану
апеляційну скаргу визнав, наголосивши,
що він визнавав позов та вважає. що його
слід було задовольнити. Представник
відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 проти
апеляційної скарги заперечив, зазначив
що суд першої інстанції повно та
всебічно дослідив обставини справи та
прийняв вірне, мотивоване законне
рішення, подав письмові заперечення
проти апеляційної скарги..

Колегія суддів, заслухавши пояснення
осіб що з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Умовами обґрунтованості є повне і
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, доведеність тих
обставин, які суд вважає встановленими,
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив з того, що
ОСОБА_6 була обізнана з умовами
договору дарування, зазначала, що
будь-якої користі вона від цього
отримати не хотіла, будинок по АДРЕСА_1
не є її єдиним місцем проживання, так як
вона в основному проживає в с. Красне
Тиврівського району Вінницької
області в будинку свого сина ОСОБА_3,
який виконує свої синівські обов'язки
та позивач не позбавлена догляду, тому
суд вважав, що в ході розгляду справи не
здобуто доказів того, що позивач
ОСОБА_6, відчужуючи належний їй на праві
власності будинок в АДРЕСА_1 шляхом
дарування своєму синові ОСОБА_3,

-2-

діяла під впливом помилки, яка має
істотне значення. Окрім того суд
зазначив, що заслуговує на увагу і
клопотання представника відповідача
ОСОБА_4 ОСОБА_5 про застосування
наслідків пропуску строку позовної
давності, так як в судовому засіданні
було з'ясовано, що ОСОБА_6 усвідомлювала
обставини відчуження майна з моменту
укладення договору, тобто з квітня 2008
року.

Проте до такого висновку суд дійшов в
порушення норм процесуального та
матеріального права, такий висновок не
ґрунтується на матеріалах справи,
здобутих доказах по справі та
суперечить їм.

Апеляційним судом встановлено
наступні факти та відповідні їм
правовідносини:

ОСОБА_6 - власник 17/20 часток
домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно
свідоцтва про право власності № 2215 від
21.12.2006 року (а.с.6, т.1).

26.12.2003 року ОСОБА_6 отримала Державний
акт на право власності на земельну
ділянку, площею 0, 0543 га по АДРЕСА_1 для
будівництва і обслуговування
житлового будинку господарських
будівель і споруд(копія Державного
Акту на а.с. 14, т.1)

09.04.2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклали
нотаріально посвідчений договір
дарування (копія на а.с. 209, т.1), згідно
якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3
прийняв в дар 17/20 часток житлового
будинку з відповідною часткою
господарських будівель, розташованого
по АДРЕСА_1.

15.10.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали
нотаріально посвідчений договір
дарування, згідно якого ОСОБА_3
подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 17/20
часток житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель,
розташованого по АДРЕСА_1 (копія на
а.с.207, т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною чи сторонами вимог, які
встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Як зазначає позивач у позові, вона в 2013
році з розмови з ОСОБА_8 (другої дружини
ОСОБА_3) дізналася, що будинок по
АДРЕСА_1 їй вже не належить, так як вона
подарувала будинок синові ОСОБА_3, а той
в свою чергу подарував його своєму
синові, а її онукові - ОСОБА_4. Позивач
стверджує, що вона не мала наміру
дарувати будинок, підписуючи договір,
вважала, що укладає договір довічного
утримання: син її буде доглядати до
смерті, оскільки вона вже похилого
віку, їй самій тяжко, вона потребує
стороннього догляду, погано бачить.
Коли вона звернулася до сина, щоб він
пояснив що сталося, останній признався
їй, що дійсно замість договору
довічного утримання було укладено
договір дарування, а потім він
подарував його ОСОБА_4. Вона є людиною
похилого віку, погано бачить, а тому в
нотаріуса підписала те, що їй
запропонували, однак до останнього
вважала, що вона залишилась власником
будинку і тільки після її смерті
будинок дістанеться синові та онукам.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України).
Для визнання правочину недійсним як
укладеного під впливом помилки,
необхідно, щоб вона мала істотне
значення: помилка в характері (природі)
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей та якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Суд першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув, посилання
позивачки на те, що вона помилялася
щодо правової природи укладеного нею
договору, її та відповідача ОСОБА_3 прав
та обов'язків за цим договором, - не
перевірив та належної оцінки не дав
тому, що спонукало позивачку
безоплатно передати у власність
відповідача ОСОБА_3 належний їй єдиний
(що визнається сторонами по справі)
жилий будинок. Натомість суд обмежився
лише тим, що вона і так до сьогодні не
позбавлена належного догляду, який
отримує від свого сина ОСОБА_3.

ОСОБА_6 дійсно проживає в с. Красне
Тиврівського району Вінницької
області в будинку свого сина ОСОБА_3, що
не заперечується нею самою та
підтверджено відповідними довідками
сільської ради (а.с.67, т.1, а.с. 96, т.1).

Суд першої інстанції вдався до оцінки
показів свідків про те, де більше часу
проживала ОСОБА_6, однак ці дані не є
належними та допустимими доказами, які
дають можливість визначити чи був
вчинений нею правочин під впливом
помилки, чи ні.

Право свободи пересування та вільного
вибору місця перебування і проживання
гарантовано ст. 33 Конституції України
та закріплено в ст.ст. 310 та 313 ЦК
України. Проживання ОСОБА_6 в будинку
свого сина ОСОБА_3 не є доказом того, що
вона, укладаючи договір дарування з
ним, бажала та мала намір залишитися
без належного їй на праві власності
єдиного житла.

Ні факт проживання в іншому місці (не за
місцем знаходження належного на праві
власності майна), ні факт наявності
належного утримання після укладення
договору дарування в справі про
визнання правочину недійсним як
такого, що вчинений під впливом
помилки, виходячи з характеру спірних
правовідносин, - не може слугувати
підтвердженням волевиявлення сторони
правочину.

Доведенню в такій категорії справ
підлягає наявність чи відсутність у
сторони волевиявлення на укладення
того чи іншого правочину.

Судом першої інстанції не було дано
оцінку тому, що відповідач ОСОБА_3
визнавав пред'явлений позов та просив
його задовольнити, підтвердив, що мати
дійсно помилялася стосовно того, який
договір укладає, основною метою
укладення договору було отримання нею
утримання від нього до дня смерті.

Не зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3
позов визнав повністю та просив його
задовольнити, суд першої інстанції
всупереч вимогам статті 174 ЦПК України
не постановив ухвалу про відмову в
прийнятті визнання відповідачем
ОСОБА_3 позову, продовжив судовий
розгляд та навіть в рішенні за
результатами розгляду справи не дав
оцінку тій обставині, що ОСОБА_3, будучи
безпосередньо стороною оспорюваного
правочину, визнав, що ОСОБА_6 дійсно
вважала, що, укладаючи договір, вона
буде доглянута до своєї смерті, а як
укласти договір та який саме він
обговорював з своїм сином ОСОБА_4, їздив
з ним до нотаріуса консультуватись як
буде дешевше, що підтвердив і ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

У виконання Ухвали Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгулу цивільних та кримінальних
справ (а.с.155-156), до справи було залучено
нотаріуса ОСОБА_7 (а.с. 159, т.1), яка по суті
конкретної справи не дала будь-яких
свідчень, зазначивши, що на час
посвідчення оспорюваного договору
дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вона
працювала в Першій Вінницькій
Державній нотаріальній конторі, на
сьогодні працює приватним нотаріусом,
по причині проходження значного
проміжку часу вона не пам'ятає
обставин, за яких укладалися
оспорювані правочини, однак вона як
нотаріус завжди дуже відповідально
ставилася до оформлення договорів,
особливо якщо їх стороною були люди
похилого віку, а тому не могла не
роз'яснити та не переконатися, що
ОСОБА_6 розуміє зміст укладеного нею
договору. Однак, оскільки конкретно
обставин укладення

-3-

оспорюваного договору нотаріус не
пам'ятає, суд не може взяти її свідчення
як підставу для визнання того, що
ОСОБА_6 розуміла правову природу
укладеного між нею та ОСОБА_3 правочину.

У справі, рішення в якій
переглядається, перевіряючи доводи
позивачки, апеляційний суд приходить
до наступного:

- ОСОБА_6 є особою похилого віку:
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22- копія паспорту) та на
момент укладення договору з ОСОБА_3
(09.04.2008 року) мала повних 84 роки;

- Позивач на момент укладення договору
мала поганий зір, що підтверджується
випискою з медичної картки хворого
(а.с.100, т.1);

- будинок по АДРЕСА_1 є єдиним належним
ОСОБА_6 на праві власності житлом, що
визнано всіма сторонами по справі та не
потребує доказування;

- сторона оскаржуваного правочину
обдарований ОСОБА_3 визнав та
підтвердив те, що ОСОБА_6 помилялася
стосовного того який саме договір нею
укладено: домовленість в них була про
догляд матері з його боку до дня смерті;

- ОСОБА_6 до цього часу залишається
користувачем послуг з
електропостачання будинку (а.с. 181-182,
т.1), користувачем телекомунікаційних
послуг (а.с.183-185), включена до Єдиного
державного автоматизованого реєстру
осіб, що мають право на пільги, та ці
пільги використовуються саме за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджено
довідкою управління праці та
соціального захисту населення (а.с. 13,
т.1), довідкою Укртелекому ( а.с. 205, т.1).

Отже, з урахуванням всіх
вищевикладених обставин, договір
дарування 17/20 часток домоволодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, укладений 09.04.2008
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, - порушує
права ОСОБА_6 та його слід визнати
недійсним на підставі ч.3 ст. 203, та ст. 229
ЦК України, оскільки, укладаючи з
ОСОБА_3 договір, позивач помилялася
стосовно обставин, які мають істотне
значення, зокрема, щодо правової
природи цього правочину, прав та
обов'язків сторін, оскільки вважала цей
правочин договором довічного
утримання, відповідно до умов якого
друга його сторона зобов'язувалась
здійснювати постійний догляд та
утримання, а право розпорядження
нерухомим майном перейшло б до
відповідача ОСОБА_3 лише після смерті
позивачки і якби не помилка -
неправильне сприйняття ОСОБА_6
предмета та істотних умов угоди, то
спірний договір не був би укладений.
(Правова позиція, яка висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14,
правова позиція, яка висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 19 березня 2014 року у справі № 6 - 9 цс
13)

Суд першої інстанції відмовив в
задоволенні позову не лише в зв'язку з
його недоведеністю, але й послався на
пропуск позивачем строку позовної
давності (ч.4 ст. 267 ЦПК України). Це є дві
взаємовиключні обставини для відмови у
позові: встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову у позові з цих
підстав, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для відмови у позові (абз.3 п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі).

Як уже зазначалося вище, позивач
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 11.12.1998 року та по
даний час зареєстрована по АДРЕСА_1 та
за цією адресою включена до Єдиного
державного автоматизованого реєстру
осіб, що мають право на пільги 1(а.с. 13,
т.1, а.с. 205, т.1), є користувачем послуг з
електропостачання будинку (а.с. 181-182,
т.1), користувачем телекомунікаційних
послуг (а.с.183-185). Все це в сукупності з
поясненнями позивачки та показами
свідка ОСОБА_8, яка підтвердила, що саме
вона в 2013 році повідомила ОСОБА_6 про те,
що будинок по АДРЕСА_1 вже їй не
належить, так як вона подарувала
будинок синові ОСОБА_3, а той в свою
чергу подарував його своєму синові, а
її онукові - ОСОБА_4, - дає підстави суду
вважати доведеним той факт, що позивач
ОСОБА_6 до 2013 року не знала і не могла
знати про те, що будинок по АДРЕСА_1
юридично їй вже не належить, а тому
підстав для застосування наслідків
пропуску строку позовної давності, про
які заявлено відповідачем ОСОБА_4 (а.с.
115, т.1) немає.

Стосовно вимог про визнання недійсним
договору дарування від 15.10.2008 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та
витребування в ОСОБА_4 17/20 часток
домоволодіння, що розташоване в
АДРЕСА_1, належних ОСОБА_6 на праві
власності слід зазначити наступне:

Викладаючи письмово додаткові
пояснення до позову (а.с.172-175), ОСОБА_6
вже не ставила вимоги про визнання
недійсним договору дарування від 15.10.008
року, однак відповідної заяви чи то про
залишення цієї вимоги без розгляду, чи
то про відмову від таких вимог вона до
суду не подавала, а тому ця вимога
підлягає розгляду.

Договір дарування 17/20 часток житлового
будинку з відповідною часткою
господарських будівель, розташованого
по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено 15.10.2008 року(копія на а.с.207, т.1),
тобто після правочину від 09.04.2008 року,
який підлягає визнанню недійсним з
вищевикладених підстав.

Позови власників майна про визнання
недійсними правочинів щодо відчуження
цього майна, які були вчинені після
недійсного правочину, - задоволенню не
підлягають, власник майна може
захистити своє порушене право шляхом
пред'явлення віндикаційного позову, а
тому в частині позовних вимог про
визнання недійсним договору дарування
від 15.10.2008 року, укладеному між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, - слід відмовити.

Позивач ОСОБА_6 просить витребувати у
відповідача ОСОБА_4 належний їй
житловий будинок по АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених частиною 3 ст. 388 ЦК
України.

За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке
вибуло з володіння власника на
підставі недійсного правочину,
вчиненого щодо цього майна, слід
вважати таким, що вибуло з володіння
власника поза його волею.

Частиною 3 статті 388 ЦК України
закріплено право власника витребувати
майно від добросовісного набувача у
всіх випадках, якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати.

Таким чином, оскільки договір
дарування за своєю природою є
безвідплатним договором (ст. 717 ЦК
України), то житловий будинок по
АДРЕСА_1 слід витребувати в ОСОБА_4 як
такий, що отриманий ним безвідплатно у
ОСОБА_3 - особи, яка не мала права його
відчужувати (правова позиція, яка
висловлена в Постановах Верховного
Суду України від 29.10.2014 року по справі №
6-164 цс 14, від 25.06.2014 року по справі № 6-67
цс 14, від 11.06.2014 року по справі № 6-52 цс 14),
- то позов в цій частині слід
задовольнити.

В зв'язку із частковим задоволенням
позову, частковому стягненню з
відповідачів в рівних частках
підлягають понесені позивачем та
документально підтверджені судові
витрати, а саме: 229 грн. 40 коп. сплаченого
при зверненні до суду судового збору (
а.с. 2, т.1), 115 грн. судового збору за
забезпечення позову (а.с.1, т.1), 125 грн.
судового збору за подачу апеляційної
скарги (а.с.72, т.2), а всього 469 грн. 40 коп.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
є підставними, а оскаржуване рішення
підлягає скасуванню як таке, що
постановлене без повного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, з порушенням норм
процесуального права та як таке, що не
ґрунтується на здобутих по справі
доказах, не відповідає нормам закону та
ґрунтується на невірній, однобічній
оцінці доказів по справі.

-4-

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 25.11.2014 року
скасувати та ухвалити нове:

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
17/20 часток домоволодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, укладеного
09.04.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
посвідчений нотаріусом першої
Вінницької державної нотаріальної
контори ОСОБА_7, зареєстрований в
реєстрі за № 2-375.

Витребувати на користь ОСОБА_6 у ОСОБА_4
17/20 часток домоволодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, та належить на
праві власності ОСОБА_6 згідно
свідоцтва про право власності № 2215 від
21.12.2006 року .

В задоволенні позову ОСОБА_6 в частині
визнання недійсним договору дарування
від 15.10.2008 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_6 по 234 грн. 70 коп. з кожного
понесених нею судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча:
Т.М. Шемета

Судді:
М.В. Матківська

В.С. Марчук