Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря
судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Сарненського районного суду
Рівненської області від 11 листопада 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання втратившим право
користування житловим приміщенням.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 11 листопада 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 м.Сарни
Сарненського району Рівненської
області, належною на праві власності
позивачу, та у стягненні з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 понесених судових
витрат - відмовлено повністю, за
безпідставністю заявлених вимог.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване
рішення підлягає скасуванню в зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та як таке, що
прийняте з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не
врахував, що ОСОБА_3 добровільно
переїхав проживати в будинок до
батьків своєї дружини, де проживає вже
більше шести років, забравши при цьому
всі свої речі з квартири в м.Сарни по
АДРЕСА_1.

Крім того вказує, що протягом всього
часу ОСОБА_3 проживає в будинку батьків
своєї дружини, він жодним чином не
допомагає ОСОБА_1
________________________________________________________________________
______________________

Провадження № 22ц-787/2554/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Ведяніна Т.О.

Доповідач : Демянчук С.В.

утримувати в належному стані житлове
приміщення, всі витрати по догляду за
квартирою та сплаті комунальних послуг
та інших витрат ОСОБА_1 несе самостійно.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції від 11 листопада 2014 року та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

У судове засідання ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 не з'явилися. Про
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином.
Представник подав заяву про
відкладення розгляду справи,
покликаючись на зайнятість в іншому
суді. Колегія суддів, визнавши причини
неявки неповажними, дійшла висновку
про наявність правових підстав для
розгляду справи в їх відсутність.

У судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну
скаргу визнав.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Проте, при постановленні оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції
зазначених вимог
цивільно-процесуального права
належним чином не виконав, тому воно не
може бути визнаним законним та
обгрунтованим та підлягає до
скасування з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що факт одруження та переїзд
ОСОБА_3 в зв'язку з цим по місцю
проживання дружини є поважною причиною
його відсутності по місцю постійного
проживання.

Колегія суддів погодитись із таким
висновком суду не може.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що ОСОБА_1 є
власником спірної квартири, що
підтверджується копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, виданого станом на 17 вересня 2010
року (а.с. 5).

Разом з позивачем у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
(а.с. 6).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у спірній
квартирі не мешкає з жовтня 2008 року,
оскільки проживає з дружиною за іншою
адресою: АДРЕСА_2
Сарненського району Рівненської
області. Дані обставини визнані
відповідачем і в суді апеляційної
інстанції.

Зазначені обставини є визнаними
сторонами, а тому у відповідності до ч. 1
ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України,
колегія суддів прийшла до висновку про
те, що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном. Принцип непорушності
права приватної власності означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватись
та розпоряджатись належним йому майном
на власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника втрачає право на
користування житлом в будинку
(квартирі), що належить громадянину на
праві власності, у разі відсутності без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю
сторін.

Таким чином, позовні вимоги є
обґрунтованими, тому ОСОБА_3 слід
визнати таким, що втратив право
користування спірною квартирою.

Грунтуються на матеріалах справи
доводи апелянта про те, що відповідач
ОСОБА_3 добровільно переїхав проживати
в будинок до батьків своєї дружини,
забравши при цьому всі свої речі з
спірної квартири з 2010 року, як
позивачка набула право власності на
всю квартиру. Протягом всього часу
відповідач жодним чином не допомагає
ОСОБА_1 утримувати в належному стані
житлове приміщення, всі витрати по
догляду за квартирою несе позивач.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України -
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею та документально
підтверджені судові витрату.

Так як колегія суддів прийшла до
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_1, тому підлягає до
задоволення і вимога про стягнення на
її користь понесених судових витрат.

Оскільки рішення винесене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 303, 304,
307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 11 листопада 2014
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
втратившим право користування
житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування житловою
площею АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі 365 /триста шістесят
п'ять/ грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді :
С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет