№2-3795/2014
Справа № 754/6834/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15.12.2014 року Деснянський районний суд
м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипка
О.І.

при секретарях Федорченко
Г.В., Козоріз І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, який діє в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_5, про
визначення порядку користування жилим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з
позовною заявою, вимоги якої були
уточнені під час розгляду справи, до
відповідачів про визначення порядку
користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачі мотивували
тим, що позивачу ОСОБА_2 та відповідачу
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 07.12.1999 року
належить по 1/3 частині квартири
АДРЕСА_1, позивачу ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом належить 2/3 частини спадкового
майна, що становить 2/9 частин вказаної
квартири, неповнолітній ОСОБА_5, яка є
дочкою відповідача ОСОБА_3, на підставі
договору дарування від 14.03.2014 року
належить 1/9 частина спірного житла.

Спірна квартира, загальною площею
64,9 кв.м., жилою площею 38,3 кв.м.,
складається з трьох кімнат, площею 17,5
кв.м., 12,4 кв.м. з лоджією, 8,4 кв.м. з
лоджією, кухні, площею 7,6 кв.м., ванної
кімнати, площею 2, 6 кв.м., вбиральні,
площею 1 кв.м., коридору, площею 10, 6 кв.м.,
вбудованої шафи 1 кв.м.

Як зазначають позивачі, протягом
тривалого часу між ними та
відповідачем існують неприязні
стосунки, існує постійний спір з
приводу оплати комунальних та інших
послуг. В зв»язку з тим, що позивач
ОСОБА_2 за станом здоров»я потребує
стороннього догляду, позивач ОСОБА_1
був змушений в 2013 році поселитися в
спірній квартирі постійно та
користується разом з нею кімнатами,
площею 17,5 кв.м. та 8,4 кв.м. Відповідач
ОСОБА_3 до 2013 року не користувалась
житлом, на даний час користується
кімнатою, площею 12,4 кв.м., в якій зробила
ремонт, замінила двері до неї і
вставила замок, однак запевнила
позивача ОСОБА_2, що в подальшому вона
(позивач) буде користуватись цією
кімнатою. Крім того, до вселення
позивача ОСОБА_1 до квартири,
відповідач користувалась також і
кімнатою, площею 17,5 кв.м., в якій
знаходились її речі, двері в кімнату
були зачинені і ключ знаходився у
відповідача. В зв»язку з тим, що позивач
ОСОБА_1 здійснював догляд за матір»ю
ОСОБА_2, йому необхідно було постійно
мешкати поряд з нею, тому він
самостійно зайняв кімнату, площею 17,5
кв.м., позивач ОСОБА_2 займає кімнату,
площею 8, 4 кв.м.

Посилаючись на викладені
обставини, а також на те, що доля жилої
площі позивача ОСОБА_1 відповідає 8, 4
кв.м., а позивача ОСОБА_2 - 12, 76 кв.м.,
позивачі просять задовольнити їх
вимоги, виділити у користування
позивача ОСОБА_1 кімнату, площею 8,4 кв.м.,
позивачу ОСОБА_2 виділити у
користування кімнату, площею 12, 4 кв.м.,
відповідачу ОСОБА_3 та неповнолітній
ОСОБА_5 виділити у користування
кімнату, площею 17, 5 кв.м.; кухню, ванну
кімнату, вбиральню, коридор та
вбудовану шафу - залишити в загальному
користуванні сторін.

Представник позивачів ОСОБА_6 в
судовому засіданні уточнені позовні
вимоги підтримала і просила їх
задовольнити. При цьому вказала, що
позивач ОСОБА_7 займала кімнати, площею
12,4 кв.м. та 8,4 кв.м., в подальшому стала
проживати у кімнаті, площею 17, 5 кв.м.,
яку раніше займала відповідач, а
кімнату, площею 12, 4 кв.м. зайняла
відповідач, яка зробила у ній ремонт та
зачинила на ключ. Позивач ОСОБА_1 у
квартирі проживав нетривалий проміжок
часу. Як вказала в судовому засіданні
представник позивачів, з серпня 2013 року
позивачі у квартирі не проживають, а
тому порядок користування квартирою не
склався, оскільки позивач ОСОБА_2
тривалий час мешкає у сина ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_8 в судовому
засіданні проти позову заперечували.
При цьому відповідач ОСОБА_3 пояснила,
що з моменту отримання спірної
квартири позивач ОСОБА_9 у квартирі не
проживав, оскільки мав окреме житло. Її
мати - позивач ОСОБА_2 разом з чоловіком
займали кімнату, площею 8,4 кв.м., в якій
постійно проживала, вона (відповідач)
займала кімнату, площею 17,5 кв.м., а
неповнолітня ОСОБА_5 займала кімнату,
площею 12, 4 кв.м. 20.07.2013 року позивач
ОСОБА_1 зламав замок до кімнати, площею
17, 5 кв.м., яку вона займала, самовільно
викинув її речі та заселив до цієї
кімнати позивача ОСОБА_2, встановивши
також замки на двері до кімнати.

19.05.2014 року позивач ОСОБА_1 зробив
спробу виселити неповнолітню ОСОБА_5 з
кімнати, площею 8, 4 кв.м., викинувши її
речі з кімнати, а 20.05.2014 року забрав з
квартири та вивіз позивача ОСОБА_2, яка
з того часу у квартирі не мешкає.

Як зазначила відповідач, на даний
час у квартирі склався певний порядок
користування квартирою, згідно якого
вона займає кімнату, площею 12, 4 кв.м.,
неповнолітня ОСОБА_5 займає кімнату,
площею 8, 4 кв.м., та переселятись до
іншої кімнати не бажають, в той час, як
позивачі в квартирі не мешкають,
кімната, площею 17,5 кв.м., в якій
знаходяться речі позивача ОСОБА_2
стоїть зачинена.

Представник відповідача ОСОБА_8
підтримав пояснення відповідача. При
цьому пояснив, що як чоловік
відповідача ОСОБА_3 вселився до спірної
квартири в травні 2013 року за згодою
позивача ОСОБА_2 На той момент
відповідач займала кімнату, площею 17, 5
кв.м., позивач ОСОБА_2 займала кімнату,
площею 8, 4 кв.м., неповнолітня дочка
відповідача ОСОБА_5 займала кімнату,
площею 12,4 кв.м. В подальшому, ОСОБА_2
стала займати кімнату, площею 17, 5 кв.м.,
відповідач - кімнату, площею 12,4 кв.м., а
неповнолітня ОСОБА_5 кімнату, площею 8,4
кв.м.

Відповідач ОСОБА_4, діючи в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_5, проти позову заперечував. При
цьому пояснив, що до лютого 2012 року
відповідач з дитиною проживала разом з
ним, в лютому 2012 року стали проживати у
спірній квартирі. Порядок користування
спірної квартирою постійно змінювався
через позивача ОСОБА_2, яка змінювала
кімнати, де бажала проживати. На даний
час відповідач зробила ремонт у
кімнатах, площею 12, 4 кв.м. та 8, 4 кв.м.,
встановили металопластикові вікна та
балкон. Неповнолітня ОСОБА_5 проживає у
кімнаті, площею 8, 4 кв.м.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
письмові докази, дослідивши обставини
справи в їх сукупності, оцінивши
зібрані по справі докази, виходячи зі
свого внутрішнього переконання, суд
дійшов висновку, що позов задоволенню
не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено в судовому
засіданні та вбачається з матеріалів
справи, згідно ордеру на житлове
приміщення від 15.08.1985 року, ОСОБА_9
отримав трикімнату квартиру АДРЕСА_1 на
сім»ю з 3-х осіб: себе, дружину ОСОБА_2 та
дочку ОСОБА_10 (а.с.101).

Згідно свідоцтва про право
власності на житло від 07.12.1999 року,
вказана квартира належала на праві
приватної власності ОСОБА_9, ОСОБА_2 та
ОСОБА_10 в рівних долях, тобто кожному
належало по 1/3 частині квартири (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про право
на спадщину за законом від 22.02.2014 року,
спадкоємцями 1/3 частини квартири, що
належала ОСОБА_9, який помер 17.03.2013 року,
є позивач ОСОБА_1 на 2/3 частини
спадкового майна, що становить 2/9
частини спірної квартири, та
відповідач ОСОБА_3 на 1/3 частку
спадкового майна, що становить 1/9
частину квартири (а.с.4).

14.03.2014 року відповідач ОСОБА_3
відповідно до договору дарування
частини квартири подарувала належну їй
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 22.02.2014 року 1/9
частину квартири своїй неповнолітній
дочці ОСОБА_5 (а.с.26).

Як вбачається з технічного
паспорту, спірна квартира, загальною
площею 64,9 кв.м., складається з 3-х
кімнат, жилою площею 38,3 кв.м., у тому
числі з кімнат, площею 17,5 кв.м., 12,4 кв.м.
та 8, 4 кв.м. (а.с.8-9).

На даний час у квартирі
зареєстровано 3-и особи: позивач ОСОБА_2,
відповідач ОСОБА_3 та неповнолітня
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28).

Відповідно до ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з
підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно.

Стаття 356 ЦК України визначає, що
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Суб'єктами права спільної часткової
власності можуть бути фізичні особи,
юридичні особи, держава, територіальні
громади.

Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у
праві спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Відповідно до положень ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК
України, право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Як зазначено в Постанові Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову
практику в справах про захист
власності та інших речових прав",
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону, проте при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов"язків власник не може завдавати
шкоди правам, свободам інших осіб,
інтересам суспільства і зобов"язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. З урахуванням положень
ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі
вчинення, зокрема, наведених дій суд
може відмовити у захисті цивільного
права та інтересу.

Судом встановлено, і це підтвердили
сторони, на даний час між ними склались
неприязні та конфліктні стосунки (а.с.34,
35-36, 37, 38, 39, 40, 41, 42-43, 44, 45, 46, 47, 50-51, 52-54, 55).
Крім того, з пояснень сторін випливає,
що між сторонами фактично вже склався
порядок користування квартирою, згідно
якого відповідач займає кімнату,
площею 12,4 кв.м., неповнолітня ОСОБА_5
займає кімнату, площею 8,4 кв.м.,
позивачами зайнято кімнату, площею 17, 5
кв.м. Як вказала відповідач, вона не
бажає змінювати встановлений порядок
користування квартирою.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести та обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Тобто, сторони мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Аналізуючи зібрані по справі докази в
світлі наведених правових норм, суд
приходить до висновку про неможливість
задоволення позовних вимог, оскільки
порядок користування спірною
квартирою вже було визначено сторонами
самостійно. Крім того, позивачі просять
виділити їм у користування кімнати, в
яких на даний час проживають
відповідач та неповнолітня ОСОБА_5 і
які не бажають змінювати встановлений
порядок користування. Крім того,
переселення мешканців з однієї кімнати
до іншої без їх згоди не передбачено
чинним законодавством та є порушенням
їх прав, і, тим більше, буде порушенням
прав неповнолітньої дитини. Позивачі
не позбавлені можливості вирішити
питання щодо спірного майна іншим
чином.

Таким чином, аналізуючи зібрані
по справі докази, суд не знаходить
підстав для задоволення позову. Інших
вимог позивачі не висувають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 60, 88, 179, 212, 214, 224-233 ЦПК України,
ст.ст.319, 355, 356, 357, 358 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_5, про
визначення порядку користування жилим
приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Деснянський районний суд м.Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Суддя: