АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Яровенко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4листопада 2014 року колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва

у складі судді-доповідача
Антоненко Н.О.,

суддів
Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.
при секретарі
Слащуку А.С.

за участю представника
відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційної скарги
ОСОБА_3 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 20 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення особи, яка бере участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2012 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа ПАТ «УкрСиббанк» про поділ
майна подружжя відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що
20.09.1997 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 26.07.2006 власником квартири АДРЕСА_1 є
ОСОБА_4 30.03.2010 між сторонами укладено
шлюбний договір, відповідно до умов
якого у разі розірвання шлюбу вказана
квартира шляхом укладення
цивільно-правової угоди переходить у
власність до ОСОБА_3 На момент
укладення шлюбного договору спірна
квартира перебувала в іпотеці у АКБ
«УкрСиббанк» під забороною на підставі
кредитного договору від 06.07.2006,
укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ
«УкрСиббанк».

09.12.2011 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
розірвано.

Виходячи з того, що обов'язок виконання
зобов'язань за кредитним договором
покладений на ОСОБА_4, а ОСОБА_3 до банку
із заявою про заміну сторони у
зобов'язанні не зверталася, суд першої
інстанції дійшов висновку, що підстав
для задоволення позову немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 20 листопада
2012 року та ухвалити нове рішення, яким
її позовні вимоги задовольнити.
Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
5 березня 2014 року скасовано рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 20.11.2012, визнано за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 3219,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 червня 2014 року
скасовано рішення Апеляційного суду м.
Києва від 05.03.2014, справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції

У судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача просив
відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення суду першої інстанції
без змін. Інші сторони у судове
засідання апеляційного суду не
з'явилися, про дату та час розгляду
справи повідомлені належним чином (а.с.
238 - 239), заява ОСОБА_3 про перенесення
розгляду справи у зв'язку з розглядом
судом іншої справи не містить у собі
посилань на поважність причин неявки у
судове засідання, що відповідно до ст.
305 ЦПК України не перешкоджає розгляду
справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених у суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а оскаржуване рішення - залишенню без
змін з огляду на таке.

Предметом спору даній справі є
визнання права власності на квартиру
шляхом поділу майна подружжя.

Правильно встановлено судом першої
інстанції, що 30.03.2010 між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено шлюбний договір,
відповідно до умов якого сторони
передбачили режим набутого за час
шлюбу майна та перехід права власності
на майно, проте питання поділу майна
після розірвання шлюбу цим договором
не визначено.

Відповідно до ст. 93 СК України шлюбним
договором регулюються майнові
відносини між подружжям, визначаються
їхні майнові права та обов'язки.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах , що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів, одним з видів яких є
шлюбний договір.

За умовами шлюбного договору від 30.03.2010
сторони домовилися, що після
розірвання шлюбу право власності на
спірну квартиру як спільне майно
подружжя переходить у власність ОСОБА_3
на підставі укладення сторонами
цивільно-правової угоди, що в
майбутньому тягне за собою державну
реєстрацію її права на майно.

Разом з тим шлюбним договором не
передбачено виду та строку укладення
цивільно-правової угоди про перехід
права власності на випадок розірвання
шлюбу між сторонами. Крім того,
відповідно до положень Конституції
України та цивільного законодавства
ніхто не може бути примушений до
укладення договору.

Виходячи з того, що у шлюбному договорі
від 30.03.2010 чітко визначено, що перехід
права власності на спірну квартиру
можливий лише шляхом укладення
цивільно-правової угоди, а в свою чергу
сторони такої угоди не уклали та не
виявили наміру її укласти, правильним є
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Питання поділу майна подружжя
регулюється ст.ст. 69, 70, 71 СК України.
Зокрема, у разі поділу майна, що є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини і
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. Оскільки сторони
уклали шлюбний договір, визначили
правовий режим набутого за час шлюбу
майна, а предметом позову ОСОБА_3 є лише
поділ квартири, враховуючи, що позов не
ґрунтується на ст.ст. 69 - 71 СК України, а
лише на невиконані позивачем умов
шлюбного договору - правильним є
висновок суду про відмову у
задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду, викладених в
оскаржуваному рішенні, не спростовують
і на їх правильністьне впливають,
оскільки спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

За таких обставин висновок суду,
викладений в оскаржуваному рішенні,
ґрунтується на вимогах закону і
підтверджується матеріалами
справи.Передбачених ст. 309 ЦПК України
підстав для скасування рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
15 липня 2014 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 308, 309 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2012 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді
А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна