Справа № 602/742/14-ц
Провадження № 2/602/257/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" листопада 2014 р. Лановецький
районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого
Радосюка А. В.

при секретарі
Костюк О. М.

з участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача - адвоката
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ланівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про витребування безпідставно
отриманих грошей і відшкодування
моральної шкоди, -

встановив:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до
ОСОБА_3 про витребування безпідставно
отриманих грошей і відшкодування
моральної шкоди, мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що 30 жовтня 2013 року
вона передала на рахунок адвоката
ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1200 грн., а в
подальшому передала йому в руки ще 350
грн., за які ОСОБА_3 мав надати їй
послуги правового характеру по
представництві її інтересів в суді на
підставі ордера. В зв'язку з тим, що
ОСОБА_3, незважаючи на її заперечення,
відклав розгляд справи, чим обманув її,
тому після даного судового засідання
вона розірвала з ним будь-які стосунки
і попросила його повернути заплачені
гроші. На протязі тривалого часу ОСОБА_3
на її неодноразові нагадування про
повернення грошей відповідав
відмовками і станом на даний час
грошові кошти не повернув. Враховуючи
вищенаведене, позивач просить суд
стягнути в її користь з ОСОБА_3 1550 грн.
безпідставно отриманих коштів. Крім
того, позивач просить суд стягнути в її
користь з відповідача грошову
компенсацію в розмірі 450 грн. у зв'язку
із підвищенням цін в Україні на
продукти і інші речі та зміною курсу
долара в бік збільшення. Також,
внаслідок протиправних дій
відповідача позивач просить суд
стягнути з нього в її користь 7000 грн.
заподіяної моральної шкоди, яка
полягає в тому, що відповідач ввів її в
обман і незаконно затягував розгляд
справи, внаслідок чого вона було
змушена звертатися до іншого адвоката
і витрачати додаткові кошти та час.
Крім того, в зв'язку з порушенням ОСОБА_3
присяги адвоката, позивач просить суд
позбавити його права займатися
адвокатською діяльністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги та просила
суд їх задовольнити, пославшись при
цьому на обставини, викладені в
позовній заяві. Крім того, позивач
пояснила, що жодних договорів на
надання правової допомоги з ОСОБА_3
вона не укладала і не підписувала, її
інтереси він представляв на підставі
ордера адвоката. Витяг з договору про
надання правової допомоги, який ОСОБА_3
надав разом з ордером в судовому
засіданні по її справі, вона також не
підписувала. Крім того, позивач
пояснила, що матеріали її справи, які
зберігалися в Тернопільському
міськрайонному суді згоріли під час
лютневих подій 2013 року і копій з них в
даний час отримати не можливо. Також,
щодо позбавлення адвоката ОСОБА_3 права
займатися адвокатською діяльністю
вона в кваліфікаційно-дисциплінарну
комісію адвокатури не зверталася.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав і пояснив суду, що його
довірителем було укладено з позивачем
договір про надання юридичних послуг і
на підставі даного договору
здійснювалося представництво її
інтересів в суді. На виконання договору
його довірителем було проведено
ознайомлення з матеріалами справи та
він був присутній в судовому засіданні
по даній справі, яке було відкладено.
Вини ОСОБА_3 в відкладенні розгляду
справи і її затягуванні не має,
оскільки вона була відкладена в зв'язку
з неявкою інших учасників. Позивач сама
відмовилася від послуг ОСОБА_3 з
незрозумілих йому причин і вини
останнього в цьому не має, а тому
представник відповідача просить суд в
задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, однак на адресу суду від
нього надійшло заперечення, в якому він
позовні вимоги не визнає і просить суд
в задоволенні позову відмовити. В
поданому запереченні відповідач також
вказує на те, що між ним та позивачем
виникли договірні відносини, а саме її
інтереси в суді він представляв на
підставі ордера та витягу з договору,
який було засвідчено підписами сторін
договору, тобто ним та позивачем.
Укладений між ним та позивачем договір
про надання правової допомоги є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей), а тому договірний характер
спірних правовідносин виключає
можливість застосування судом до них
положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому
числі й щодо зобов'язання повернути
майно позивачу.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази по справі, вважає, що
позов до задоволення не підлягає.

При цьому суд виходив із слідуючого.

Як вбачається з копій Журналів
судового засідання від 05.08.2013 року,
19.08.2013 року, 04.09.2013 року, 19.09.2013 року та
05.11.2013 року в провадженні
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області знаходилася
цивільна справа №607/12183/13-ц за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права
власності та зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_1, третя особа: приватний
нотаріус Лановецького районного
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним (а.с.5.-9).

Згідно з вказаним Журналом судового
засідання від 05.11.2013 року інтереси
позивача-відповідача ОСОБА_1 в даному
судовому засідання представляв
адвокат ОСОБА_3, та позивач-відповідач
ОСОБА_1 також була присутня на судовому
засіданні (а.с.6).

Відповідно до ч.4 ст.42 ЦПК України
повноваження адвоката як представника
можуть також посвідчуватися ордером,
який виданий відповідним адвокатським
об'єднанням, або договором. До ордера
адвоката обов'язково додається витяг
із договору, у якому зазначаються
повноваження адвоката як представника
або обмеження його прав на вчинення
окремих процесуальних дій. Витяг
засвідчується підписом сторін
договору.

Як вбачається з прослуханого в
судовому засіданні копії звукозапису
судового засідання від 05.11.2013 року по
вищевказаній цивільній справі
адвокатом ОСОБА_3 на
підтвердження своїх повноважень
представника позивача-відповідача
ОСОБА_1 було надано суду ордер та Витяг
з договору про надання правової
допомоги (а.с.3).

В позовній заяві та судовому засіданні
позивач ОСОБА_1 посилається, як на
підставу стягнення з ОСОБА_3 грошових
коштів, в зв'язку з тим, що дані кошти
були набуті ним без достатньої
правової підстави в силу вимог ст.1212 ЦК
України.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивiльнi
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дiї, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти
висновку про те, що чинний договір чи
інший правочин є достатньою та
належною правовою підставою набуття
майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи,
відповідач набув майно за існування
достатніх правових підстав, у спосіб,
що не суперечить цивільному
законодавству, тобто одержав грошові
кошти, як адвокат, за представлення
інтересів позивача в суді на підставі
договору, який було укладено між ними і
який станом на даний час не розірвано в
установленому законом порядку. На
виконання договірних відносин
відповідачем було проведено
ознайомлення з матеріалами справи та
він приймав участь в судовому
засіданні, яке було відкладене в
зв'язку з неявкою інших учасників.

За таких обставин, ураховуючи, що
доказів визнання укладеного
правочинну недійсним або його
розірвання не надано, суд приходить до
висновку про безпідставність посилань
позивача на те, що оспорювана сума
вважається отриманою відповідачем
безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК
України.

Отже, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не статтею 1212 ЦК України,
на яку посилалася позивач як на
підставу позовних вимог. Таким чином, у
разі виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої статті 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Дані твердження суду повністю
збігаються з правовою позицією, яка
викладена у Постанові судових палат у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України від 2 жовтня 2013
року № 6-88цс13, що відповідно до ст.360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
судів України.

Суд також не приймає до уваги
твердження позивача про те, що
будь-яких договорів з відповідачем про
надання правової допомоги вона не
укладала і він представляв її інтереси
в суді лише на підставі ордера,
оскільки це суперечить прослуханому
запису судового засідання, з якого
вбачається, що відповідачем було
надано суду ордер і Витяг з договору
про надання правової допомоги. Позивач
була присутня на даному судовому
засіданні, однак жодних заперечень з
приводу наданих її представником
документів не заявляла.

Відмовляючи в задоволенні позовної
вимоги позивача про стягнення з
відповідача 1550 гривень безпідставно
одержаних грошових коштів, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовної вимоги про стягнення з
відповідача 450 грн. у зв'язку із
підвищенням цін в Україні на продукти і
інші речі та зміною курсу долара в бік
збільшення також слід відмовити,
оскільки дана вимога пов'язана з
основною сумою, в стягненні якої
відмовлено.

Вирішуючи позов в частині стягнення
моральної шкоди суд виходив з
наступного.

В силу вимог ч. 1 статті 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» надано визначення моральної
шкоди, під якою розуміються втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Пунктом 5 вказаної Постанови Пленуму
передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні та
з чого він при цьому виходить.

В судовому засіданні не встановлено та
позивачем суду не надано будь-яких
належних та допустимих доказів того, що
відповідачем своїми діями чи
бездіяльністю було завдано їй моральну
шкоду, тому в задоволенні позову в цій
частині також слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на те, що відповідач заподіяв
їй моральну шкоду шляхом введення її в
обман і затягування розгляду справи,
оскільки позивач була присутня на
судовому засіданні, однак з приводу
відкладення розгляду справи жодних
заперечень не висказувала, сама в
подальшому відмовилася від послуг
відповідача, як представника.

Крім того, суд приходить до висновку, що
в задоволенні позовної вимоги про
позбавлення відповідача права
займатися адвокатською діяльністю
також слід відмовити з наступних
підстав.

Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
від 05.07.2012 року право на заняття
адвокатською діяльністю припиняється
шляхом анулювання свідоцтва про право
на заняття адвокатською діяльністю у
разі: 1) подання адвокатом заяви про
припинення права на заняття
адвокатською діяльністю; 2) визнання
адвоката безвісно відсутнім або
оголошення його померлим; 3) смерті
адвоката; 4) накладення на адвоката
дисциплінарного стягнення у вигляді
позбавлення права на заняття
адвокатською діяльністю; 5)
встановлення факту надання
недостовірних відомостей для
отримання свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю та
складення присяги адвоката України; 6)
набрання законної сили обвинувальним
вироком суду стосовно адвоката за
вчинення тяжкого, особливо тяжкого
злочину, а також злочину середньої
тяжкості, за який призначено покарання
у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч.3 ст.32 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» від 05.07.2012 року право на
заняття адвокатською діяльністю
припиняється: 1) з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
цієї статті, - з дня подання раді
адвокатів регіону за адресою робочого
місця адвоката відповідної заяви
адвоката; 2) з підстав, передбачених
пунктами 2 і 6 частини першої цієї
статті, - з дня набрання законної сили
відповідним рішенням суду; 3) з підстав,
передбачених пунктами 4 і 5 частини
першої цієї статті, - з дня прийняття
кваліфікаційно-дисциплінарною
комісією адвокатури відповідного
рішення.

Як вбачається з вищевказаних норм
законодавства до компетенції суду не
належить право припинення права на
заняття адвокатською діяльністю. Крім
того, позивач не зверталася до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури з приводу даного питання, та
по відповідачу судом не приймалися
будь-які рішення щодо визнання його
безвісно відсутнім чи померлим, а також
по ньому не виносився обвинувальний
вирок.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 42, 60, 88, 209, 212-215, 292, 360-7 ЦПК
України, ст.ст. 11, 16, 177, 202, 205, 207, 509, 1212, 1167
ЦК України, ст.32 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про витребування безпідставно
отриманих грошей, відшкодування
моральної шкоди, стягнення грошової
компенсації, позбавлення адвоката
ОСОБА_3 права займатися адвокатською
діяльністю - відмовити.

Дане рішення може бути оскаржено
до апеляційного суду Тернопільської
області через Лановецький районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Дане рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: А. В. Радосюк