Справа №642/8503/14ц
Провадження №2/642/1877/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2014 року Ленінський районний
суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Шрамко
Л.Л.,

з участю секретаря -
Куніциної М.Є.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду м.Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Приватного вищого навчального закладу
Харківський інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту про
визнання наказів незаконними, зміну
формулювання причин звільнення та
стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивач через свого представника
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
якому просить поновити строк звернення
до суду у зв'язку з поважністю його
пропуску, визнати незаконними накази
ректора Приватного вищого навчального
закладу Харківський інститут
економіки ринкових відносин та
менеджменту №3/115 від 28.12.2005р., №3/21 від
30.01.2006р., №4/27 від30.01.2006р., змінити
формулювання причин звільнення та
стягнути заробітну плату, посилаючись
на те, що позивач ОСОБА_2, згідно наказу
№3/108 від 30.11.2005 року був прийнятий з
01.12.2005 р. до Приватного вищого
навчального закладу Харківський
інститут економіки ринкових відносин
та менеджменту за контрактом на посаду
доцента кафедри на 1 ставку з
призначенням ОСОБА_2 завідуючим
кафедри з доплатою, з випробувальним
строком 3 місяці. Згідно наказу ректора
від 28.12.2005р. №3/115 його було звільнено
від виконання обов'язків завідувача
кафедри з 28.12.2005р. та зменшено
навантаження до 0,9 ставки, знято
набдавку, тобто в односторонньому
порядку змінено умови трудового
договору. Відповідач, в порушення вимог
ст. 32 КЗпП України, не повідомив ОСОБА_2
за два місяці про істотну зміну умов
праці щодо розміру оплати праці, тому
мав виплачувати заробітну плату,
встановлену в наказі про прийняття на
роботу №3/108 від 30.11.2005р. Наприкінці
січня 2006 року ОСОБА_2 подав заяву про
звільнення. Наказом ректора від 30.01.2006р.
№3/21 ОСОБА_2 було звільнено за власним
бажанням - ст. 38 КЗпП України з 31.12.2006
року. Позивач просить визнати даний
наказ незаконним та змінити
формулювання причин звільнення
посилаючись на те, що ОСОБА_2 був
прийнятий на роботу за контрактом, який
є строковим трудовим договором, тому
його необхідно було звільнити за ст. 39
КЗпП України у зв'язку з порушенням
роботодавцем законодавства про працю
та трудового договору. Крім того, після
звільнення позивача, згідно наказу
ректора №4/27 від 30.01.2006 року ОСОБА_2 мало
бути оплачено 9 днів невикористаної
відпустки за фактично відпрацьований
час, замість 11,2 днів невикористаної
відпустки за фактично відпрацьований
час, розрахованих відповідно до
Порядку надання щорічної основної
відпустки керівникам, педагогічним,
науково-педагогічним праціникам
освіти та науковим працівникам.
Представник позивача ОСОБА_1 як на
поважну причину пропуску строку
звернення до суду з вимогами про
визнання наказів незаконними
посилається на визнання неподаним та
повернення Московським районним судом
м.Харкова первісного позову позивача
про визнання наказів №3/115 від 28.12.2005р.
та № 3/21 від 30.01.2006р. незаконними.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.
Також зазначив, що винесені судові
рішення про відмову позивачу в позові
вважає нікчемними, оскільки вони
містять суперечливі висновки.

Представник відповідача Тютюнник О.А. в
судове засідання не з'явилась, надала
письмові заперечення в яких зазначила,
що після свого звільнення ОСОБА_2
неодноразово звертався до суду з
позовами до Інституту. Є рішення судів,
що дають підстави для відмови в даному
позові. Вимоги щодо розміру заробітної
плати позивача, правильності
проведених нарахувань та остаточного
розрахунку неодноразово
досліджувалось в суді і жодного разу
позовні вимоги позивача не були
задоволені. Судами не було встановлено
порушень трудового законодавства та
прав позивача з боку відповідача.
Компенсація при звільненні за
невикористану відпустку була
розрахована та виплачена за 11,7
календарних днів, таким чином наказ №
4/27 від 30.01.2006 р. не порушив прав та
інтересів позивача. Крім того,
відповідно до ст. 233 КЗпП України
позивачем пропущено строк позовної
давності щодо визнання незаконним
наказу № 4/27 від 30.01.2006 р. без поважних
причин. Представник відповідача
просила застосувати строк позовної
давності до вимог про визнання
незаконним наказу №4/27 від 30.01.2006р.

Суд, вислухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом
№3/108-а від 30.11.2005 року був прийнятий на
роботу з 01.12.2005 року до ПВНЗ Харківський
інститут економіки ринкових відносин
та менеджменту на посаду доцента
кафедри "Інформаційних систем та
технологій і економічної кібернетики",
та призначений завідуючим кафедри з
"Інформаційних систем та технологій і
економічної кібернетики".

Так, рішенням Московського районного
суду м.Харкова від 15.11.2007р. було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог щодо визнання незаконним
звільнення та відшкодування моральної
шкоди. Рішення від 15.11.2007 року залишено
в силі ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 23.01.2008 року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 16.11.2007 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу. Рішення від 16.11.2007 року
залишено в силі ухвалою апеляційного
суду Харківської області від 21.01.2008
року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 02.07.2009 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення від 02.07.2009 року залишено в силі
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12.08.2009 року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 26.11.2009 року ОСОБА_2
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення від 26.11.2009 року залишено в силі
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 01.04.2010 року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 05.10.2010 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення від 05.10.2010 року залишено в силі
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 23.12.2010 року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 17.09.2013 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 17.09.2013 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 08.11.2013 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 19.02.2014 року ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення заробітної плати.
Рішення набрало законної сили.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факти, встановлені
вищезазначеними рішеннями суду не
підлягають доказуванню у даній справі.

Позивач, як на підставу визнання наказу
№4/27 від 30.01.2006р. незаконним,
посилається лише на проведення з ним
розрахунку за 9 днів невикористаної
відпустки, замість 11,2 днів, що
спростовується рішенням Ленінського
районного суду м.Харкова від 08.11.2013
року, в якому встановлено, що
розрахунок з позвачем проведено
повністю. Таким чином, суд приходить до
висновку, що дана вимога позивача є
необґрунтованою.

Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Ніяких доказів на підтвердження
позовних вимог позивач суду не надав,
надані відповідачем докази не
спростував.

Посилання представника позивача на те,
що вказані рішення є нікчемними, суд до
ваги не приймає, оскільки відповідно
до. ст. 14 ЦПК України судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку про те, що слід відмовити в
задоволенні позову по суті заявлених
вимог у повному обсязі, право позивача
не було порушено, а тому відсутні
підстави і для задоволення заяви про
поновлення строку для звернення до
суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 14, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.ст. 32, 38, 39, 97, 116, 233 КЗпП України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного
вищого навчального закладу
Харківський інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту про
поновлення строку на звернення до суду,
визнання незаконними наказів ректора
№ 3/115 від 28 грудня 2005 року, № 3/21 від 30
січня 2006 року, № 4/27 від 30 січня 2006 року,
зміну формулювання причини звільнення
з роботи зі ст. 38 КЗпП України на ст. 39
КЗпП України, стягнення заробітної
плати - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Харківської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, через
Ленінський районний суд м. Харкова.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя -
Л.Л.Шрамко