НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.12.2014 року Новомосковський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області, у складі:

головуючої судді Березюк В.В.,

при секретарі Тен І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Новомосковського
міськрайонного суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання права на проживання,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області з позовом до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та виселення відповідача з
квартири без надання іншого житлового
приміщення.

Заочним рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року було
задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
захист права власності, шляхом
виселення.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою від 30 липня 2014 року заочне
рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року скасовано
та справу призначено до розгляду у
загальному порядку.

В ході судового розгляду ОСОБА_1
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання
права на проживання.

В ході судового розгляду первісний
позов було залишено без розгляду.

Крім того, в ході судового розгляду
було залучено у якості співвідповідача
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання права на проживання - ОСОБА_6.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач ОСОБА_1 посилається на те, що в
2005 році з дозволу ОСОБА_8, який на той
час був власником квартири АДРЕСА_1,
вона зареєструвалася і почала
проживати у зазначеній квартирі.

На підставі договору купівлі-продажу
від 20 березня 2013 року ОСОБА_3 набув у
власність зазначену квартиру, після
чого почав попереджати її про
необхідність виселитися.

В ході судового розгляду ОСОБА_3, шляхом
укладення договору купівлі-продажу,
відчужив вищезазначену квартиру
ОСОБА_6

Однак позивачка вважає, що була законно
вселена у спірну квартиру, іншого житла
не має, а тому має право на проживання у
спірній квартирі.

За таких обставин, позивач звернулася з
даним позовом до суду для захисту своїх
інтересів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 свої позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
мотивуючи їх обставинами, викладеними
у позовній заяві, просили суд
задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти
задоволення позову заперечували,
зазначивши, що ОСОБА_1 не була членом
сім'ї попереднього власника, мешкала у
квартирі, як наймач, а тому зі зміною
власника, припинилося і її право на
користування зазначеною квартирою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 20 березня 2013 року
ОСОБА_8 уклав договір купівлі продажу
належної йому квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_3 (а.с.6, 7).

10 жовтня 2014 року ОСОБА_3, в свою чергу,
уклав договір купівлі продажу належної
йому квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_6 (а.с.6, 7).

ОСОБА_1 була зареєстрованою у спірній
квартирі зі згоди попереднього
власника ОСОБА_8

Заочним Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04.09.2012 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні її позовних
вимог про визнання квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю її та
ОСОБА_8, визнанні за нею права на
проживання та зобов'язанні зняття з
реєстрації у спірному житловому
приміщенні ОСОБА_3 (а.с.12-14). Зазначене
заочне рішення залишене без змін
Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07.02.2013
року (а.с.15-18).

Згідно зі ст.61 ЦПК України не
підлягають доведенню обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, а також обов'язковими
для суду є вирок або постанова суду про
адміністративне правопорушення щодо
цивільно-правових наслідків дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень ст.317 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до положень ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 41
Конституції України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Таким чином, судом встановлено, що на
день розгляду справи в суді, ОСОБА_1 не є
членом сім'ї власника даного житлового
приміщення.

Відповідно до частини першої статті 383
ЦК України власник житлового будинку
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени
сім'ї власника жилого будинку, які
проживають разом із ним у будинку, що
йому належить користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття
405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає
підстави для висновку про те, що право
членів сім'ї власника будинку
користуватись цим жилим приміщенням
може виникнути та існувати лише за
наявності права власності на будинок в
особи, членами сім'ї якого вони є; із
припиненням права власності особи
втрачається й право користування жилим
приміщенням у членів його сім'ї.

Суд вважає, що право на користування
жилим приміщенням членів сім'ї
власника будинку і наймачів
регулюється різними нормами. Зокрема,
права і обов'язки членів сім'ї власника
будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК
УРСР, а права і обов'язки наймачів -
статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59
ЦК України.

Доказів того, що ОСОБА_1 була членом
сім'ї ОСОБА_8 суду не надано.

Не надано доказів ОСОБА_1 і того, що між
нею, як наймачем, та ОСОБА_8, як
попереднім власником, укладались будь
які договори щодо найму спірного
приміщення.

Тобто, у спірному приміщенні вона
мешкала з усної згоди попереднього
власника ОСОБА_8

Дійсно, відповідно до конституційного
положення про те, що ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше, як
на підставі закону за рішенням суду,
при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст. 33
Конституції України гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування житловим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди, як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Як роз'яснив у п.9 своєї Постанови
Пленум Верховного суду України № 2 від
12.04.1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу», вирішуючи спори
про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Враховуючи Правову позицію, викладену
в Постанові Верховного Суду України
від 05 листопада 2014 року, право членів
сім'ї власника будинку користуватись
цим жилим приміщенням може виникнути
та існувати лише за наявності права
власності на будинок в особи, членами
сім'ї якого вони є; із припиненням права
власності особи втрачається й право
користування жилим приміщенням у
членів його сім'ї.

На момент розгляду справи в суді,
позивач ОСОБА_1 не є ані членом сім'ї
ОСОБА_3, ані членом сім'ї ОСОБА_6, а тому
підстави для визнання її права на
проживання у спірному приміщенні
відсутні.

Аналізуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156
ЖК України, ст.ст. 10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про визнання права на
проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через Новомосковський
міськрайонний суд протягом 10 днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Березюк