СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22- ц/ 796/9697 /2014 р.
інстанції - Кравець Д.І.
18 грудня 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.
При секретарі - Осмолович В.С.
Розглянули у відкритому судовому
засіданні в м.Києві
Цивільну справу за апеляційною
Представника ОСОБА_1
на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 16 травня 2014 р.
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, 3-особа: державний
Першої київської державної
нотаріальної контори Губко
про визнання договору про
розірвання договору дарування
заслухавши доповідь судді Мараєвої
Н.Є., пояснення осіб, які з"явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 16.05.2014 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, 3-особа: державний
нотаріус Першої київської державної
нотаріальної контори Губко Ю.В. про
визнання договору про розірвання
договору дарування квартири недійсним.

В апеляційній скарзі на зазначене
рішення представник позивачки просить
це рішення скасувати і постановити
нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на його незаконність,
зокрема, на те, що суд неповно з"ясував
обставини справи, не дав належної
оцінки доказам, порушив норми
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, що 25.12.2003 р.
відповідачка ОСОБА_2 подарувала, а
ОСОБА_7 прийняла у дар квартиру
АДРЕСА_2, що підтверджується договором
дарування квартири від 25.12.2003 р.,
посвідченим державним нотаріусом
Першої київської державної
нотаріальної контори Рум»янцевою І.А.

В зв»язку із укладанням шлюбу
позивачка змінила своє прізвище
ОСОБА_1 на ОСОБА_1, що підтверджується
витягом із сімейної книги (копія,
а.с.17-18), та вподальшому переїхала до
Німеччини, де проживає із сім»єю.

31.01.2013 р. між ОСОБА_3, яка діяла на
підставі довіреності, посвідченої в
порядку передовіри від імені ОСОБА_5,
який діяв на підставі довіреності від
імені ОСОБА_1 (позивачки), та ОСОБА_2
було укладено Договір, посвідчений
державним нотаріусом Першої київської
державної нотаріальної контори Губко
Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №
18-47, яким було розірвано Договір
дарування квартири, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 грудня 2003 р. (ас. 68-69).

При цьому, в судовому засіданні
сторонами та їх представниками не
заперечувалося, що відповідачка
ОСОБА_3, під час укладення
оскаржуваного договору, діяла на
підставі довіреності, посвідченої в
порядку передовіри приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 21.01.2013 р.
і зареєстрованої в реєстрі за № 77, від
імені ОСОБА_5, який діє від імені
позивачки на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 20.08.2009 р. і
зареєстрованої за № 4346, якою чітко
передбачено, як право передоручення
повноважень за довіреністю, так і
повноваження щодо розпорядження
будь-яким майном позивача, у тому числі
шляхом укладання та розірвання
будь-яких договорів.

Згідно ч.1 ст.237, ч.1 ст.238 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представник може
бути уповноважений на вчинення лише
тих правочинів, право на чинення яких
має особа, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Згідно ст.240 ЦК України представник
зобов'язаний вчиняти правочин за
наданими йому повноваженнями особисто.
Він може передати своє повноваження
частково або в повному обсязі іншій
особі, якщо це встановлено договором
або законом між особою, яку
представляють, і представником, або
якщо представник був вимушений до
цього з метою охорони інтересів особи,
яку він представляє. Представник, який
передав своє повноваження іншій особі,
повинен повідомити про це особу, яку
він представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні. Правочин, вчинений
замісником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу
позивачка просила визнати договір про
розірвання договору дарування
квартири від 30.01.2013 р. недійсним на
підставі ст. 232 ЦК України, а саме, у
зв'язку із тим, що своїми зловмисними
діями відповідачі, нехтуючи
інтересами позивача, свідомо позбавили
її (позивачку) права власності та
житла.

Проте, позивачкою не доведено жодними
належними та допустимими доказами
того, що вказаний договір був
укладений внаслідок зловмисної
домовленості відповідачів.

Так, заперечуючи проти позову ОСОБА_2
посилалася, зокрема, на те, що договір
про розірвання договору дарування був
укладений з відома позивачки, що
оскільки, вона виїхала на постійне
проживання до Німеччини, а в спірній
квартирі залишилася проживати ОСОБА_2,
яка є її бабусею, вже похилого віку, що
у неї стали виникати труднощі з
приводу користування квартирою,
оскільки, вона продовжувала і після
договору дарування сплачувати всі
витрати по утриманню житла, що вона не
могла отримувати пільги та субсидію на
оплату житла та комунальних послуг,
оскільки, вже не була власником
квартири,- то виникла необхідність
щодо розірвання договору дарування.

Також заперечувала про наявність
зловмисної домовленості з
представником позивачки,
наголошувала, що домовилася з
позивачкою, що квартира повернеться їй
(ОСОБА_2) шляхом розірвання договору
дарування, що вона не позбавляла
позивачку житла, а тільки повернула
свою квартиру, що ОСОБА_3 діяла в межах
своїх повноважень.

До того, ж у своїх запереченнях ОСОБА_2
зазначала, що спірна квартира (АДРЕСА_2)
завжди належала їй, і саме вона у ній
мешкала, а позивачка у цій квартирі
ніколи не жила, ніколи цією квартирою
не користувалася і не цікавилася; що
позивачка постійно проживає у
Німеччині, і крім того, має у своїй
власності квартиру АДРЕСА_1, де
проживала до виїзду за кордон.

Згідно ст.232 ЦК України правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним. Довіритель має право
вимагати від свого представника та
другої сторони солідарного
відшкодування збитків та моральної
шкоди, що завдані йому у зв»язку із
вчиненням правочину внаслідок
зловмисної домовленості між ними.

Згідно п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, для визнання
правочину недійсним на підставі ст.232
ЦК України необхідним є встановлення
умислу в діях представника:
представник усвідомлює, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також,
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя, при цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

Тобто, для визнання недійсним
правочину, вчиненого в результаті
зловмисної домовленості, необхідно
встановити факт зловмисної
домовленості представника з іншою
особою (свідоме вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя),
наявність збитків та причинний зв'язок
між зловмисною домовленістю та
завданими збитками.

Тому, судова колегія вважає, що беручи
до уваги встановлені в судовому
засіданні обставини, що відповідачка
ОСОБА_3 під час укладення
оскаржуваного договору діяла на
виконання повноважень чітко
визначених довіреністю, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що стороною позивачки не доведено
обставин, з якими законодавець пов'язує
можливість визнання недійсною угоди з
підстав, регламентованих ст. 232 ЦК
України, в тому числі, і наявності
зловмисної домовленості між
представником позивача з іншою
стороною під час укладення договору
про розірвання договору дарування
квартири № 18-47 від 31.01.2013 року.

Таким чином, оцінивши наявні у
матеріалах справи докази у їх
сукупності та враховуючи, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
зокрема, щодо наявності зловмисної
домовленості між представником
позивача з іншою стороною під час
укладення оспорюваного договору не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні,- суд першої інстанції
обгрнутовано прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позову.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону, підтверджуються
матеріалами справи.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини
справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам
закону, підтверджуються матеріалами
справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- відхилити, а рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 16 травня 2014
р. - залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :