Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/4311/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Баренко
Сахібджамал Гайнулівна
Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Талько
О.Б.,

з участю секретаря судового
засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «РОДОВІД
БАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на предмет
іпотеки

за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «РОДОВІД
БАНК»

на рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 16 травня
2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне
акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК»
(далі - ПАТ «РОДОВІД БАНК» або банк, або
кредитодавець, або позивач, або
іпотекодержатель) звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 (надалі відповідач,
або позичальник) та ОСОБА_2 (надалі
відповідач або іпотекодавець, або
майновий поручитель). Остаточно
просило стягнути з ОСОБА_1
заборгованість за кредитним договором
від 18 червня 2007 року в розмірі 14 272,05
доларів США і 18 661,68 грн. та у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки, а саме: житловий
будинок та земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_2, шляхом його реалізації з
прилюдних торгів. В обґрунтування
позову посилалося на те, що ОСОБА_1
належним чином не виконує основне
зобов'язання за кредитним договором,
оскільки належно не повертає кредит та
не сплачує проценти за користування
кредитом, внаслідок чого утворилася
заборгованість, а нерухоме майно
передано в іпотеку банку для
забезпечення виконання основного
зобов'язання.

Рішенням Житомирського районного
суду Житомирської області від 16 травня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
у сумі 184 233,19 грн. У зверненні стягнення
на предмет іпотеки відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ПАТ «РОДОВІД БАНК»
подало апеляційну скаргу. Просить
рішення скасувати та ухвалити нове по
суті позовних вимог. Вважає, що рішення
суду першої інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що суд
стягнув заборгованість за кредитним
договором лише в національній валюті -
українських гривнях, незважаючи на те,
що зобов'язання має виконуватися у
валюті зобов'язання, тобто у доларах
США; винятком, коли суд може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути заборгованість за
кредитним договором, є ситуація, коли
особа позичальника є відмінною від
особи іпотекодавця; правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом, або якщо
він не визнаний судом недійсним; ОСОБА_2
при наданні пояснень підтвердила факт
реєстрації дітей у будинку, що є
предметом договору іпотеки, після його
укладення, а тому немає підстав для
визнання договору іпотеки недійсним з
підстави невиконання вимог закону про
отримання дозволу органу опіки та
піклування; суд неправильно вирішив
питання судових витрат.

Розглянувши справу в межах доводів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, керуючись
ст.ст.526,1049,1050 ЦК України, за кредитним
договором, який був наданий в іноземній
валюті та заборгованість по якому по
тілу кредиту та процентам за
користування кредитом банк просив
стягнути у іноземній валюті, стягнув у
гривні, та відмовив у зверненні
стягнення на предмет іпотеки,
поставивши під сумнів дійсність
договору іпотеки з підстав недодання
згоди ОСОБА_1 до договору іпотеки та
ненадання беззаперечних доказів про
відсутність порушення прав
неповнолітніх дітей на час укладення
договору іпотеки (відсутність дозволу
органу опіки та піклування).

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що між Відкритим
акціонерним товариством «РОДОВІД
БАНК», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«РОДОВІД БАНК», та ОСОБА_1 18 червня 2007
року укладений кредитний договір
№60/СЖ-001.07.1 (а.с.10-13,36).

Сторони не оспорюють той факт, що за
умовами кредитного договору ОСОБА_1
отримав грошові кошти у сумі 17 000
доларів США під 15 процентів річних за
користування кредитом (п.п.1.1,1.3 розділу
1 кредитного договору).

Відповідно до умов кредитного договору
та додаткових до нього угод (договорів)
№1,2 від 10 лютого 2009 року та 19 червня 2009
року ОСОБА_1 зобов'язався частинами
повертати банку до десятого числа
кожного календарного місяця тіло
кредиту по 146,82 доларів США та
сплачувати у цій же іноземній валюті
проценти за користування кредитом на
залишок кредиту згідно графіку.
Останній платіж по 17 червня 2017 року
(а.с.14-16).

Для забезпечення виконання умов
кредитного договору між Відкритим
акціонерним товариством «РОДОВІД
БАНК», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_2 18 червня 2007
року укладений договір іпотеки,
предметом якого є житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 93,8 кв.м., та земельна
ділянка, площею 2500 кв.м., розташована за
цією ж адресою, цільове призначення
якої - будівництво та обслуговування
вказаного вище жилого будинку (а.с.17-21).
Нерухоме майно придбане за договором
купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року.

Як вбачається із розрахунку
заборгованості позичальник своєчасно
кредит не повертає та процентів за
користування грошовими коштами не
сплачує (а.с.88-91).

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до змісту ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити також
три проценти річних від простроченої
суми. У даному випадку три проценти
річних це відповідальність за
порушення грошового зобов'язання.

Стягнення з боржника, який порушив
грошове зобов'язання, трьох процентів
річних не перешкоджає стягненню у
передбачених договором випадках пені
за прострочення виконання грошового
зобов'язання, оскільки відповідно до
частини першої статті 550 ЦК України
право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Пунктом 4.5 кредитного договору
передбачено, що за порушення строків
повернення кредиту та/або сплати
процентів за користування кредитом
позичальник зобов'язався сплачувати
банку пеню за кожний день прострочки у
розмірі подвійної процентної ставки,
яка вказана в п.1.3 цього договору, від
суми простроченого платежу.

Беручи до уваги правову природу 3%
річних, передбачених ст.625 ЦК України,
та пені (неустойки), як самостійних
особливих мір цивільно-правової
відповідальності, їх стягнення
відбувається виключно в національній
валюті України - гривні.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

При цьому статтею 553 ЦК України
передбачено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Пункт 1 частини другої статті 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» передбачає право банку
здійснюваним операції з валютними
цінностями.

Згідно з пунктом 2.3 Положення про
порядок видачі банками банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих операцій
(далі Положення), затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 17 липня 2001 року №275,
за наявності банківської ліцензії та
за умови отримання письмового дозволу
Національного банку, банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, зокрема, вести рахунки
клієнтів (резидентів і нерезидентів) в
іноземній валюті, залучати та
розміщувати іноземну валюту на
валютному ринку України, здійснювати
інші операції з валютними цінностями
на валютному ринку України.

Відповідно до частини першої статті 1054
ЦК України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

ПАТ «РОДОВІД БАНК» має банківську
ліцензію від 11 жовтня 2004 року №27 та
відповідний письмовий дозвіл
Національного банку України від 22
вересня 2006 року №27-4 на здійснення
операцій із валютними цінностями
(а.с.163-165).

Таким чином, на час укладення
кредитного договору позивач, як
фінансова установа, мав право укладати
кредитні договори, предметом яких є
іноземна валюта.

З урахуванням наведеного та з огляду на
положення статей 526,533,627,1049,1054 ЦК
України у разі, коли за умовами
кредитного договору позичальник
одержав кредит у вигляді грошових
коштів в іноземній валюті, він
зобов'язаний повернути кредитодавцю на
вимогу останнього цей кредит у вигляді
грошових коштів у тій самій сумі і в тій
самій валюті, що були ним одержані.

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що у разі, якщо кредит
правомірно наданий в іноземній валюті
та кредитодавець (позивач) просить
стягнути кошти в іноземній валюті, суд
у резолютивній частині рішення
зазначає про стягнення таких коштів
саме в іноземній валюті, що відповідає
вимогам частини третьої статті 553 ЦК
України.

Позивач правомірно надав ОСОБА_1 кредит
в іноземній валюті, просить стягнути
заборгованість по тілу кредиту та
процентам за користування кредитом у
доларах США, а пеню та три проценти
річних - у гривні. З огляду на вище
викладене, вимоги банку є законними, а
відтак підлягають до задоволення.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення ( ч.3
ст.267 ЦК України).

Відповідачі не заявляли про
застосування строку позовної давності.

Кредитним договором встановлений
обов'язок ОСОБА_1 повернути позику
частинами (з розстроченням), останнім
прострочено повернення чергової
частини, а тому банк має право вимагати
дострокового повернення частини
кредиту, що залишився, та сплати
процентів ( ч.2 ст.1050 ЦК України).

Сторони не оспорили, що згідно
розрахунку станом на 07 квітня 2014 року
має місце: поточна заборгованість за
кредитом у сумі 8 498,90 дол. США,
прострочена заборгованість за
кредитом у сумі 2 780,34 дол. США, поточна
заборгованість за процентами по
кредиту у сумі 176,15 дол. США, прострочена
заборгованість за процентами по
кредиту у сумі 2 816,66 дол. США, пеня за
несвоєчасне погашення кредитної
заборгованості у сумі 16 594,60 грн. та три
проценти річних у сумі 2 067,08 грн.(а.с.88-91).

Розмір неустойки не перевищує розмір
збитків.

Таким чином, суд першої інстанції в
достатньому обсязі не визначився із
характером спірних правовідносин та
правовими нормами, що підлягали до
застосування, не звернув уваги на
положення статей 526,533,1049,1054 ЦК України
та відповідні положення кредитного
договору, не встановив наявність у
банка банківської ліцензії та
відповідного дозволу Національного
банку України на здійснення операцій
із валютними цінностями, не звернув
увагу на те, що банк просить стягнути
тіло кредиту та проценти за
користування кредитом у доларах США й
помилково дійшов до висновку, що згідно
зі статтею 524 ЦК України заборгованість
за кредитним договором, безпосереднім
предметом якого була іноземна валюта,
повинна бути стягнута на користь банку
лише у гривні.

Оскільки наявні підстави, передбачені
нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції, то
колегія суддів скасовує рішення суду
першої інстанції згідно ст.309 ЦПК
України та ухвалює нове рішення, яким
стягує з ОСОБА_1 на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 14 272,05 доларів США (тіла та
процентів за користування кредитом) та
18 661,68 гривень (пені та трьох процентів
річних) станом на 07 квітня 2014 року.

Дійсно у даному випадку особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця. Доводи апеляційної
скарги відносно того, що договір
іпотеки є правомірним, оскільки його
недійсність прямо не встановлена
законом та він не визнаний судом
недійсним ґрунтуються на приписах
закону. Окрім того, суд відповідно до
принципу диспозитивності
уповноважений розглядати спір у межах
заявлених вимог. У справі не заявлялися
вимоги про визнання договору іпотеки
недійсним, а відтак мотиви суду першої
інстанції відносно згоди іншого
подружжя щодо укладення договору
іпотеки, а також дозволу органу опіки
та піклування є нічим іншим, як виходом
за межі позовних вимог, що є порушенням
ст.11 ЦПК України, тим більше, що
реєстрація дітей у будинку, що є
предметом договору іпотеки, проведена
після укладення правочину.

Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» набрав чинності 07
червня 2014 року .

Упродовж дії цього Закону не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язання громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

У судовому засіданні відповідачі
пояснили, що брали кредит для того, щоб
облаштувати (відремонтувати) будинок,
який є предметом іпотеки, та який вони
купили з розстрочкою платежу у ОСОБА_3

Пояснення відповідачів
підтверджуються письмовими доказами.
Так, із заяви ОСОБА_3, справжність
підпису якої засвідчено у
нотаріальному порядку, вбачається, що
вона 07 лютого 2007 року продала спірний
будинок та земельну ділянку з
розстрочкою платежу до 05 лютого 2008
року, але 01 червня 2007 року гроші нею
отримані повністю (копія заяви
приєднана до матеріалів справи). Із
заяви ОСОБА_1 до банку від 10 травня 2007
року вбачається, що він просив надати
йому кредит у розмірі 17 000 дол. США
строком на 120 місяців саме на споживчі
цілі (копія заяви приєднана до
матеріалів справи). Окрім того, у кінці
кредитного договору заповнено ОСОБА_1
власноруч підтвердження того, що до
моменту укладення кредитного договору
він у письмовій формі повідомлений
банком про всі умови кредитування,
передбачені п.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» (а.с.13).

Таким чином, кредит у сумі 17 000 грн.
був отриманий ОСОБА_1 на споживчі цілі,
а відтак є споживчим.

Матеріалами справи підтверджується, що
будинок АДРЕСА_1, який є предметом
іпотеки, виступає як забезпечення
зобов'язання за споживчим кредитом,
наданим банком в іноземній валюті;
використовується як місце постійного
проживання позичальника ОСОБА_1 (а.с.41);
у відповідачів не знаходиться у
власності інше нерухоме житлове майно,
що підтверджується інформаційною
довідкою з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно щодо суб'єкта,
інформацією з Реєстру прав власності
на нерухоме майно, Державного реєстру
іпотек, Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
(документи приєднані до матеріалів
справи); загальна площа будинку складає
93,8 кв.м. , що не перевищує 250 кв.м.

Земельна ділянка обслуговує будинок.

Апеляційний суд має право на
застосування Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», оскільки
є підстави, передбачені нормами
матеріального та процесуального права,
для скасування рішення суду першої
інстанції. У такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
відмовляє позивачу у задоволенні
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», оскільки цим законом введено
тимчасову заборону на звернення
стягнення на предмет іпотеки та спірні
правовідносини підпадають під дії
цього закону.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
вимога заставодержателя про звернення
стягнення на предмет застави
оплачується судовим збором як вимога
немайнового характеру, якщо така
вимога пред'явлена після вирішення
вимоги про виконання основного
зобов'язання (стягнення
заборгованості).

Платіжними дорученнями від 19 серпня 2013
року та від 15 квітня 2014 року на суми 1056,66
грн. та 785,67 грн. позивачем оплачена
вимога про стягнення заборгованості
(а.с.3,87). Оскільки позов про стягнення
кредитної заборгованості
задовольняється у повному обсязі, то
відповідно до приписів ст.88 ЦПК України
на ОСОБА_1 покладається судовий збір у
сумі 1 842 грн. 33 коп.

Позивачем не подано доказів оплати
вимоги про звернення стягнення на
предмет іпотеки. У задоволенні позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відмовляється. Відповідно до
роз'яснень, наданих судам у п.28
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про
застосування судами законодавства про
судові витрати у цивільних справах»,
колегія суддів, керуючись ст.88 ЦПК
України, стягує з банка в дохід
Державного бюджету України 114,70 грн. з
позовної вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки, яка у
даному випадку вважається немайновою
вимогою, оскільки пред'явлена після
вимоги про стягнення кредитної
заборгованості.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,314-315,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «РОДОВІД
БАНК» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 16 травня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства «РОДОВІД БАНК»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«РОДОВІД БАНК» заборгованість за
кредитним договором від 18 червня 2007
року №60/СЖ-001.07.1 в розмірі 14 272,05 доларів
США (тіла та процентів за користування
кредитом) та 18 661,68 гривень (пені та
трьох процентів річних) станом на 07
квітня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«РОДОВІД БАНК» 1 842,33 гривні судового
збору.

Відмовити публічному акціонерному
товариству «РОДОВІД БАНК» у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «РОДОВІД БАНК» в дохід
Державного бюджету України 114, 70 грн.
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: