Провадження №2/761/8420/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 грудня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
Маліновської В.М.

при секретарі:
Лазоришинець К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області про визнання наказу
незаконним, стягнення заробітної плати
за час відпустки, матеріальної
допомоги та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 (Позивач)
звернулась до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
Держсанепідемслужби у Київській
області про визнання наказу Головного
управління Держсанепідемслужби у
Київській області від 12.08.2014р. № 283-ад -
незаконним, стягнення заробітної плати
за 12 календарних днів частини основної
щорічної відпустки в розмірі 1 462,20 грн.,
матеріальної допомоги на оздоровлення
в розмірі 1 551,00 грн. та відшкодування
моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Свої позовні вимоги Позивач
обґрунтовує тим, що вона з 22.04.2014р. по
02.09.2014р. працювала у Головному
управлінні Держсанепідемслужби у
Київській області на посаді провідного
бухгалтера сектору бухгалтерського
обліку. Під час роботи у Відповідача,
31.07.2014р. Позивачкою була надана заява з
проханням надати частину основної
щорічної відпустки в кількості 20
календарних днів з 12.08.2014р. по 01.09.2014р. та
з проханням надати матеріальну
допомогу на оздоровлення. Наказом від
31.07.2014р. № 268-ад Відповідач надав
частину основної щорічної відпустки в
кількості 20 календарних днів з 12.08.2014р.
по 31.08.2014р. включно та продовжив на 1
календарний день по 01.09.2014р. на підставі
ст. 73 КЗпП України (24.08.2014р. День
Незалежності України - святковий день),
окрім того вказаним наказом
Відповідачем надано Позивачці
матеріальну допомогу на оздоровлення в
розмірі одного посадового окладу. На
підставі ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 1
ст. 21 Закону України «Про відпустки»
Відповідач не пізніше, ніж за три дні до
початку відпустки, тобто до 09.08.2014р.
зобов'язаний був виплатити Позивачці
заробітну плату за частину основної
щорічної відпустки в кількості 20
календарних днів, чого ним зроблено не
було, як і не було виплачено Позивачці
матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відмову виплатити Позивачці
вищезазначену заробітну плату та
матеріальну допомогу на оздоровлення
Відповідач обґрунтував тим, що 12.08.2014р.
було видано наказ № 283-ад згідно з яким
Наказ від 31.07.2014р. № 268-ад вважати
недійсним, а замість частини основної
щорічної відпустки Позивачці надано
відпустку без збереження заробітної
плати на 20 календарних днів з 12.08.2014р. по
31.08.2014р. Як на підставу для видання
Наказу від 12.08.2014р. № 283-ад Відповідач
послався п.6.6. Прикінцевих положень
Закону України від 31.07.2014р. № 1622-VII «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет на 2014 рік», згідно з
яким керівникам центральних органів
виконавчої влади надано право у межах
бюджетних призначень без згоди та
попередження працівників
встановлювати для них режим роботи на
умовах неповного робочого часу та
надавати відпустки без збереження
заробітної плати на визначений цими
керівниками термін. Позивачка
зазначила, що Наказ Відповідача № 283-ад
від 12.08.2014р. є незаконним та таким, що
суперечить нормам чинного
законодавства, оскільки Закон України
на підставі якого він був виданий
набрав законної сили тільки через 3 дні
після винесення Наказу від 31.07.2014р. про
надання Позивачці частини основної
щорічної відпустки, а тому дія Закону
на вказаний Наказ не розповсюджується.
Крім того, Наказ №283-ад видано 12.08.2014р.,
тобто тоді, коли Позивачка вже
перебувала в основній щорічній
відпустці, тобто в день, коли вже
відбувся юридичний факт - перебування
Позивачки в основній відпустці, що
суперечить загальним засадам
цивільного судочинства щодо
незворотності дії в часі
нормативно-правових актів. Внаслідок
скасування Наказу від 31.08.2014р. № 268-ад
про надання частини основної щорічної
відпустки Позивачці при звільненні
було виплачено компенсацію за
невикористану основну відпустку лише
за 8 календарних днів, таким чином
заборгованість Відповідача по
заробітній платі за 12 календарних днів
основної щорічної відпустки становить
1 462,20 грн. (середній денний заробіток
Позивачки 121,85 грн. * 12 календарних днів),
окрім того Відповідач зобов'язаний
сплатити на користь Позивачки
матеріальну допомогу на оздоровлення,
про яку йшлося в Наказі від 31.07.2014р. Крім
цього, ситуація щодо невиплати
Відповідачем заробітної плати за час
відпустки Позивачки призвела до
неможливості останньої організувати
відпочинок та оздоровити дитину, що
призвело до моральних страждань
Позивачки, які вона оцінює в 1 000,00 грн.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, подала заяву, в якій просила
провести розгляд справи за її
відсутності (а.с.46).

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надав суду заяву,
в якій просив розглядати справу без
його участі (а.с.56).

При цьому у судовому засіданні 27.11.2014р.,
в якому суд перейшов до розгляду справи
по суті, були присутні як Позивачка, так
і представник Відповідача та надавали
суду свої пояснення щодо предмету та
підстав позову, що підтверджується
журналом судового засідання (а.с.43).

Дослідивши матеріали справи, повно і
всебічно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що Позивачка з
22.04.2014р. працювала в Головному
управлінні Держсанепідемслужби на
посаді бухгалтера сектору
бухгалтерського обліку, що
підтверджується копією трудової
книжки Позивачки (а.с.6-27) та Наказом
Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області від 16.04.2014р. № 75-ос (а.с.63).

При цьому як вбачається з копії
трудової книжки та копії зазначеного
наказу №75-ос Позивачка з 22.04.2014р.
прийнята на вказану посаду по
переведенню з ДУ «Київський обласний
лабораторний центр
Держсанепідемслужби України».

Відповідно до ст. 45 Конституції України
визначено, що кожен, хто працює, має
право на відпочинок. Це право
забезпечується наданням днів
щотижневого відпочинку, а також
оплачуваної щорічної відпустки,
встановленням скороченого робочого
дня щодо окремих професій і виробництв,
скороченої тривалості роботи у нічний
час.

Водночас, згідно ст. 19 Закону України
«Про відпустки» жінці, яка працює і
має двох або більше дітей віком до 15
років, або дитину-інваліда, або яка
усиновила дитину, одинокій матері,
батьку, який виховує дитину без матері
(у тому числі й у разі тривалого
перебування матері в лікувальному
закладі), а також особі, яка взяла
дитину під опіку, чи одному із
прийомних батьків надається щорічно
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 10 календарних днів без
урахування святкових і неробочих днів

Так, Наказом Відповідача від 03.06.2014р. №
124-ад ОСОБА_1 надано соціальну відпустку
як одинокій матері, в кількості 10
календарних днів з 21.07.0014р. по 30.07.2014р. за
період роботи з 22.04.2014р. по 22.04.2015р.
згідно ст. 19 Закону України «Про
відпустки» (а.с.65).

За сімейними обставинами та з інших
причин працівнику може надаватися
відпустка без збереження заробітної
плати на термін, обумовлений угодою між
працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше 15 календарних днів на рік (ст. 26
Закону України «Про відпустки»).

Згідно наказів Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області від 08.07.2014р. № 197-ад (а.с.66), від
11.07.2014р. № 210-ад (а.с.67), від 08.08.2014р. № 276-ад
(а.с.61) ОСОБА_1 надано відпустку в
кількості одного календарного дня
10.07.2014р., 1 календарний день 14.07.2014р. та 1
календарний день 11.08.2014р. відповідно
без збереження заробітної плати в
зв'язку з сімейними обставинами згідно
ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
відпустки» щорічна основна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору.

Частинами 5-6 ст. 10 Закону України «Про
відпустки» передбачено право
працівника на щорічні основну та
додаткові відпустки повної
тривалості у перший рік роботи
настає після закінчення шести місяців
безперервної роботи на даному
підприємстві. У разі надання
працівникові зазначених щорічних
відпусток до закінчення
шестимісячного терміну безперервної
роботи їх тривалість визначається
пропорційно до відпрацьованого часу,
за винятком випадків, передбачених
частиною сьомою цієї статті.

Аналогічні положення визначені і у ст.79
Кодексу законів про працю України.

При цьому ч.7 ст.10 Закону України «Про
відпустки» визначено випадки коли
щорічна основна відпустка повної
тривалості може бути надана до
настання шестимісячного терміну
безперервної роботи у перший рік
роботи на даному підприємстві за
бажанням працівника. Згідно з
положеннями вказаної норми щорічна
відпустка повної тривалості до
настання шестимісячного терміну
безперервної роботи у перший рік
роботи за бажанням працівника може
бути надана, зокрема працівникам, які
не використали за попереднім місцем
роботи повністю або частково щорічну
основну відпустку і не одержали за неї
грошової компенсації.

На підставі заяви Позивачки від 31.07.2014р.
(а.с.28) Відповідачем видано Наказ від
31.07.2014р. № 268-ад, яким вирішено надати
ОСОБА_1, провідному бухгалтеру сектору
бухгалтерського обліку Головного
управління Держсанепідемслужби у
Київській області частину основного
відпустку в кількості 20 календарних
днів з 12.08.2014р. по 31.08.2014р. включно згідно
ст.ст. 6,10 Закону України «Про
відпустки», та згідно ст. 73 КЗпП України
продовжити відпустку на 1 календарний
день по 01.09.2014р. включно (24.08.2014р. - День
Незалежності України - святковий день),
та виплатити Позивачці матеріальну
допомогу на оздоровлення в розмірі
одного посадового окладу (а.с.29,62).

Разом з тим, 12.08.2014р. Відповідач,
керуючись пунктом 6-6 прикінцевих
положень Закону України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014р. №
1622-VII з метою скорочення видатків на
оплату праці, у відповідності з
кошторисними призначеннями, згідно
плану асигнувань, видав Наказ №283-ад
«Про відміну наказу та про надання
відпустки ОСОБА_1». Вказаним Наказом
визначено: -Наказ № 263 від 31.08.2014р.
вважати недійсним з 12.08.2014р., - надати
ОСОБА_1 відпустку без збереження
заробітної плати терміном на 20
календарних днів з 12.08.2014р. по 31.08.2014р.
(а.с.50,60).

Судом встановлено, що 03 серпня 2014 року
набув чинності Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік» №
1622-VIІ від 31.07.2014р., пунктом 6-6
прикінцевих положень якого керівникам
центральних органів виконавчої влади,
які здійснюють контроль та нагляд у
відповідних галузях і сферах, та
центральних органів виконавчої влади,
виконання функцій яких можуть
здійснювати відповідні міністерства, з
метою забезпечення скорочення
видатків, передбаченого цим Законом,
здійснити заходи щодо оптимізації
штатної чисельності працівників,
надання працівникам відпусток без
збереження заробітної плати,
встановлення для працівників режиму
роботи на умовах неповного робочого
часу, зменшення або скасування
стимулюючих виплат, підвищень
посадових окладів, зменшення надбавок
і доплат, які встановлені у граничних
розмірах, переглянути укладені
договори на придбання товарів, робіт,
послуг, та надано право керівникам
зазначених центральних органів
виконавчої влади у межах бюджетних
призначень без згоди та попередження
працівників встановлювати для них
режим роботи на умовах неповного
робочого часу та надавати відпустки
без збереження заробітної плати на
визначений цими керівниками термін.

Водночас, згідно зі ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України
м. Київ від 09.02.1999р. у справі № 1-7/99
встановлено, що положення частини
першої статті 58 Конституції України
про те, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи, треба
розуміти так, що воно стосується
людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином, оскільки на час прийняття
Наказу від 31.07.2014р. № 268-ад «Про надання
відпустки ОСОБА_1» Закон України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік» №
1622-VIІ від 31.07.2014р. не діяв, оскільки в
силу його положень не набув чинності,
тому відповідно до ст. 58 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, суд вважає, що Наказ Відповідача
від 12.08.2014р. № 283-ад «Про відміну наказу
та про надання відпустки ОСОБА_1» є
таким, що не відповідає положенням
Конституції України, а тому є
незаконним та підлягає скасуванню.

При цьому, слід зазначити, що
підставами винесення Наказу від
12.08.2014р. № 283-ад був саме Закон України
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2014
рік» № 1622-VIІ від 31.07.2014р., який набув
чинності 03.08.2014р. Проте, при винесенні
спірного наказу Відповідачем не
розглядалось питання набуття чи не
набуття Позивачкою права на отримання
частини щорічної основної відпустки в
кількості саме 20 календарних днів, як
підстава для відповідного Наказу.

Жодних доказів того, що наказ від
31.07.2014р. за №268-ад про надання Позивачці
відпустки Відповідачем було визнано
недійсним, скасовано чи змінено з
урахуванням того, що Позивачка не мала
права на отримання відпустки такої
тривалості, до суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що при виданні наказу від
31.07.2014р. за №268-ад Відповідачем
перевірялось питання про наявність у
Позивачки, яка прийнята на посаду за
переведенням, права на частину
основної щорічної відпустки вказаною
тривалістю.

Згідно ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 21
Закону України «Про відпустки»
визначено, що заробітна плата
працівникам за весь час щорічної
відпустки виплачується не пізніше ніж
за три дні до початку відпустки.

Судом встановлено, що на підставі
Наказу Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області від 08.08.2014р. № 155-ос Позивачку
було звільнено з займаної посади з
02.09.2014р. за згодою обох сторін (п.1 ст. 36
КЗпП України) та виплачено ОСОБА_1
компенсацію за невикористану основну
відпустку в кількості 8-ми календарних
днів за період роботи з 22.04.2014р. по
02.09.2014р. у відповідності до ст. 24 Закону
України «Про відпустки» (а.с.31,59).

Згідно розрахункового листка за
серпень 2014р. розмір компенсації, яка
була виплачена Позивачці за
невикористану основну відпустку в
кількості 8 календарних днів становить
974,80 грн. (а.с.32).

При звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум (ст. 116 КЗпП України).

Таким чином, Відповідачем в порушення
ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про відпустки» не виплатив
Позивачці заробітну плату за весь час
щорічної відпустки до 09.08.2014р., тобто не
пізніше ніж за три дні до початку
відпустки, а при звільненні останній
було виплачено компенсацію лише за 8
календарних днів щорічної основної
відпустки, в той час як згідно Наказу
від 31.07.2014р. № 268-ад тривалість частини
відпустки встановлена в кількості 20
календарних днів, тому з Відповідача
підлягає стягненню на користь
Позивачки заробітна плата за 12
календарних днів щорічної основної
відпустки в сумі 1 462,20 грн. згідно
розрахунку Позивачки (а.с.53).

Окрім того, відповідно до п.77
Колективного договору між
адміністрацією Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області та Об'єднаним профспілковим
комітетом первинної профспілкової
організації Державної
санітарно-епідеміологічної служби у
Київській області, роботодавець бере
на себе зобов'язання, зокрема, один раз
на рік виплачувати всім працівникам
матеріальну допомогу на оздоровлення
при наданні щорічної відпустки,
виходячи із фінансових можливостей,
але не нижче встановленого державною
одного розміру мінімальної заробітної
плати (а.с.51).

Як зазначалось вище, Наказом
Відповідача від 31.07.2014р. № 268-ад «Про
надання відпустки ОСОБА_1» передбачена
виплата матеріальної допомоги на
оздоровлення в розмірі одного
посадового окладу.

Розмір посадового окладу Позивачки на
посаді бухгалтера сектору
бухгалтерського обліку Головного
управління Держсанепідемслужби у
Київській області за період з 01.04.2014р.
по 01.09.2014р. згідно штатного розпису
складав 1 551,00 грн., що підтверджується
Довідкою від 02.12.2014р. № 2286 (а.с.52,58).

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
в частині визнання наказу Головного
управління Держсанепідемслужби у
Київській області від 12.08.2014р. № 283-ад
незаконним, стягнення з Відповідача на
користь Позивачки заробітної плати за
12 календарних днів відпустки в сумі 1
462,20 грн. та матеріальної допомоги на
оздоровлення в розмірі одного
посадового окладу в сумі 1 551,00 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині
відшкодування позивачу моральної
шкоди, слід зазначити наступне.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України)
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2
ст. 16 ЦК України способами захисту
цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди, а також
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З урахуванням обставин справи, на які
посилається позивач як на підставу для
задоволення позову в частині
відшкодування моральної шкоди, зокрема
щодо заподіяння Відповідачем Позивачу
моральної шкоди у вигляді моральних
страждань у зв'язку з неможливістю
організувати відпочинок та оздоровити
свою дитину внаслідок невиплати
Відповідачем заробітної плати за час
відпустки, та наявності причинного
зв'язку між моральною шкодою
заподіяною позивачу і протиправними
діяннями відповідача, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки не ґрунтуються на достатніх,
належних та допустимих доказах, а тому
задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Зважаючи на те, що відповідач не надав
суду заперечень чи пояснень по суті
позовних вимог, як і доказів на
спростування доводів позивача, а
встановлені судом обставини та належні
їм докази свідчать про те, що
Відповідач не виплатив Позивачці
заробітну плату за 12 календарних днів
відпустки та матеріальної допомоги на
оздоровлення, передбаченої
Колективним договором між
підприємством та первинною
профспілковою організацією, мотивуючи
свої дії незаконним Наказом від 12.08.2014р.
№ 283-ад, суд вважає за можливе частково
задовольнити вимоги позивача, а саме
визнати Наказ Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області від 12.08.2014р. № 283-ад незаконним
та стягнути з Відповідача на користь
Позивачки заборгованість по
заробітній платі за 12 календарних днів
частини основної щорічної відпустки в
розмірі 1 462,20 грн. та суму матеріальної
допомоги на оздоровлення в розмірі 1
551,00 грн., а всього 3 013,20 грн.

Розподіляючи судові витрати
відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
урахуванням положень Закону України
«Про судовий збір» щодо мінімальної
ставки судового збору за подачу
позовної заяви майнової вимоги, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача в дохід держави судовий
збір у сумі 243,60 грн.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.
45, 58 Конституції України, ст.ст. 115,166
КЗпП України, ст.ст. 6, 10, 19, 21, 26 Закону
України «Про відпустки», ст.ст. 15, 16, 23,
1167 ЦК України з урахуванням Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, та
керуючись ст.ст. 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 222, 223,
294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області про визнання наказу
незаконним, стягнення заробітної плати
за час відпустки, матеріальної
допомоги та відшкодування моральної
шкоди - задовольнити частково.

Визнати Наказ Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області від 12.08.2014р. № 283-ад - незаконним.

Стягнути з Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
заробітну плату за 12 календарних днів
частини основної щорічної відпустки в
розмірі 1 462,20 грн. та матеріальну
допомогу на оздоровлення в розмірі 1
551,00 грн., а всього 3 013,20 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Головного управління
Держсанепідемслужби у Київській
області в дохід держави судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: