У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 31 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_6
звернулась до з позовом до ОСОБА_7 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ майна.

Свої позовні вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що у 1992 році вона
познайомилась з відповідачем. З
березня 2001 року по лютий 2003 року та з
серпня 2004 року по жовтень 2012 року
позивач та відповідач проживали разом
у помешканні ОСОБА_6 за адресою:
АДРЕСА_1, підтримували подружні
стосунки як чоловік та жінка, мали
спільний бюджет, вели спільне
господарство, подорожували разом,
проте не перебували у зареєстрованих
шлюбних відносинах між собою. За період
спільного проживання позивач та
відповідач не перебували у
зареєстрованому шлюбі із будь-якими
іншими особами. Таким чином, з березня
2001 року по лютий 2003 року та з серпня 2004
року по жовтень 2012 року сторони
фактично проживали однією сім'єю.

У 2000 році позивач відчужив належну йому
земельну ділянку, розташовану в с.
Круглик Києво-Святошинського району
Київської області, відповідачу.

З вересня 2004 року на вказаній земельній
ділянці сторони спільно розпочали
будівництво будинку з господарськими
будівлями та спорудами.

Будівництво будинку з господарськими
будівлями та спорудами було завершено
у 2006 році. Правовстановлюючі документи
отримувались відповідачем без
залучення позивача. У зв'язку з цим на
момент звернення із позовною заявою
відповідач є єдиним власником
нерухомого майна, будинку,
розташованих за адресою: АДРЕСА_4,
загальною площею близько 360 кв. м з
господарськими будівлями та спорудами,
серед яких: гостьова будівля загальною
площею близько 100 кв. м.

У період спільного проживання, а саме: з
вересня 2004 року до моменту, коли
сторони припинили спільне проживання,
були проведені наступні роботи з
будівництва та оздоблення вказаних
будівель: збудовано будинок загальною
площею близько 360 кв. м, який
складається із двох поверхів та
мансарди. На даний час триває стадія
косметичного оздоблення приміщень.
Кімната відпочинку на другому поверсі
оббита деревиною та придатна для
проживання. В будинку встановлено всю
сантехніку. Збудована гостьова будівля
загальною площею близько 100 кв. м, яка
складається із гаража на два
автомобілі та поверху-надбудови.
Будівля повністю мебльована та
укомплектована сантехнікою, проведено
повне косметичне оздоблення.

З жовтня 2012 року сторони припинили
спільне проживання.

Після припинення спільного проживання
відповідач припинив будь-які контакти
із позивачем. Право позивача у спільній
власності на сумісне майно, набуте за
час взаємного проживання, не визнає,
вважаючи себе єдиним власником.

Враховуючи, що позивач та відповідач з
серпня 2004 року (після набрання чинності
СК України) по жовтень 2012 року
проживали разом, вели спільний побут,
подорожували разом, підтримували
подружні стосунки як чоловік та жінка,
вони були сім'єю у розумінні ст. 3 СК
України.

Оскільки спірний житловий будинок був
набутий сторонами під час проживання
чоловіка та жінки сім'єю без шлюбу, то
він належить сторонами на підставі
спільної сумісної власності.

Позивач просив встановити факт
проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією
сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу з
серпня 2004 року по жовтень 2012 року;
визнати будинок з господарськими
будівлями та спорудами, розташований
за адресою: АДРЕСА_4, спільною сумісною
власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6; визнати за
ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, розташованого за адресою:
АДРЕСА_4.

У подальшому представником позивача
були неодноразово уточнені позовні
вимоги, в яких згідно з остаточною
редакцією він просив встановити факт
проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією
сім'єю як чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу з травня 2004 року по
жовтень 2012 року; визнати будинок
загальною площею 321,2 кв. м з надвірними
будівлями та спорудами, розташований
за адресою: АДРЕСА_4, в межах Садового
товариства «Золота Нива» Хотівської
сільської ради Києво-Святошинського
району, спільною сумісною власністю
ОСОБА_7 та ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_6
право власності на Ѕ частини вказаного
майна.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
січня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 31 березня 2014 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 28 січня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_6 задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу з травня 2004
року по жовтень 2012 року.

Визнано садовий будинок загальною
площею 321,2 кв. м з надвірними будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_4, спільною сумісною
власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частини зазначеного будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права й
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що в період з
травня 2004 року по жовтень 2012 року
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не перебували в
будь-якому зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору від 02 серпня 2000
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої київської державної
нотаріальної контори Лавренюк С.М.,
квартира АДРЕСА_2 належить на праві
власності ОСОБА_6

У травні 2004 року ОСОБА_6 придбала
будівельні матеріали, які були
доставлені за адресою: АДРЕСА_4.

30 грудня 2005 року позивач замовив набір
кухонних меблів із доставкою за
адресою: АДРЕСА_1. При цьому особою, яка
приймала товар, був зазначений
відповідач.

27 квітня 2006 року ОСОБА_7 на підставі
рішення виконавчого комітету
Хотівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області від 17 березня 2006 року № 108
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно - садовий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_4, в
межах Садового товариства «Золота
Нива» Хотівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області.

У 2008 році позивач та відповідач разом
придбали у ТОВ «Ейдос і Ко» путівки в
наступних напрямках: Єгипет, курорт
Таба, на термін з 11 січня по 20 січня 2008
року, екскурсійний тур «Європейський
Феєрверк» з 26 квітня 2008 року строком на
15 днів.

Туристичний оператор ТОВ «Артекс-94»
надавало ОСОБА_7 та ОСОБА_6 туристичні
послуги, які включали спільне
проживання у двомісному номері,
екскурсійне та транспортне
обслуговування з 16 липня по 30 липня 2010
року, з 18 вересня по 01 жовтня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції,
встановивши, що свідки з боку позивача
не змогли достовірно підтвердити, що
сторони дійсно вели спільне
господарство та весь час з травня 2004
року по жовтень 2012 року проживали
разом, свої показання з приводу
спільного проживання сторін свідки
позивача в більшості надавали лише зі
слів ОСОБА_6, показання свідків
позивача суперечили показанням
свідків відповідача, виходив з того, що
спільний відпочинок сторін у січні та
квітні 2008 року не є безспірним доказом
проживання сторін однією сім'єю, дійшов
висновку про те, що позивачем не
доведено наявність між нею і
відповідачем усталених відносин,
притаманних подружжю, в період з травня
2004 року по жовтень 2012 року та не надано
доказів про спільне проживання,
ведення спільного господарства і
спільного бюджету, участі у набутті
спільно з відповідачем спірного майна.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції,
враховуючи свідчення сусідів по
під'їзду, доньки позивача, а також
спільний відпочинок сторін у січні та
квітні 2008 року, липні 2010 року,
вересні - жовтні 2011 року та долучені до
матеріалів справи чеки, квитанції,
фотокартки, виходив з того, що оскільки
найближче оточення вважало ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 чоловіком і жінкою та
характеризувало їх відносини як
подружні, вважав встановленим факт
спільного проживання позивача та
відповідача у квартирі АДРЕСА_2, що
належить на праві власності ОСОБА_6,
ведення ними спільного господарства й
піклування одне про одного.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду
України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99
встановлено, що до членів сім'ї
належать особи, що постійно мешкають
разом та ведуть спільне господарство.
Ними можуть бути не тільки близькі
родичі, але й інші особи, які не
перебувають у безпосередніх родинних
зв'язках. Обов'язковою умовою для
визнання їх членами сім'ї є факт
спільного проживання, ведення
спільного господарства, наявність
спільних витрат, купівлі майна для
спільного користування, участі у
витратах на утримання житла, його
ремонт і т.п.

Результат аналізу указаних норм дає
підстави для висновку, що положення ч. 2
ст. 3, ч. 1 ст. 56 СК України щодо
непроживання подружжя спільно
стосується лише офіційно
зареєстрованих шлюбів.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глава 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних норм права не врахував,
внаслідок чого висновок суду, що
спільний відпочинок сторін, долучені
до матеріалів справи чеки, квитанції,
фотокартки, а також те, що найближче
оточення вважало ОСОБА_7 та ОСОБА_6
чоловіком та жінкою, характеризувало
їх відносини як подружні, свідчить про
те, що сторони проживали спільно у
квартирі АДРЕСА_2 та знаходилися у
фактичних шлюбних відносинах і на ці
правовідносини розповсюджується дія
ст. 74 СК України, - є неправильним.

Суд першої інстанції правильно вважав,
що спільний відпочинок сторін не
свідчить про факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без шлюбу у
квартирі АДРЕСА_2 в період, протягом
якого було придбано спірне майно,
внаслідок чого дійшов законного та
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Цей висновок суду першої інстанції
узгоджується з положеннями Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 3 Закону існує
визначення місця перебування -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік, та визначення місця проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

Згідно зі ст. 6 Закону громадянин
України зобов'язаний протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_6 з 17 серпня 2000 року
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, а
ОСОБА_7 зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_3.

Отже, факт того, що сторони були
зареєстровані за різними адресами,
свідчить про визначення ними окремих
місць їх постійного проживання, а
квартира АДРЕСА_2, в якій зареєстрована
ОСОБА_6, не була постійним місцем
проживання ОСОБА_7

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення
підлягає скасуванню як таке, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 31 березня 2014 року
скасувати, залишити в силі рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 28 січня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук