Справа №266/1628/14-ц
Провадження№ 6/266/278/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2014 року
м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя
Донецької області у складі:

головуючого – судді Дзюба М.В.,

при секретарі – Петрухіной Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
подання державного виконавця
Приморського відділу державної
виконавчої служби Маріупольського МУЮ
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з даним
поданням, вказуючи на те, що в них на
виконанні знаходиться виконавче
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа № 266/1628/14-ц від 29.08. 2014
року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 заборгованості в сумі 873654,00
гривень. Також зазначив, що боржник
добровільно своїх зобов’язань не
виконує, дій направлених на погашення
боргу не здійснює. Просив встановити
щодо боржника тимчасове обмеження у
праві виїзду за кордон України без
вилучення паспортного документу
шляхом заборони перетинати державний
кордон України до виконання своїх
зобов’язань.

Представник заявника до суду не
з’явився, але в своєму поданні просив
справу розглянути за його відсутності.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК
України питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за місцезнаходження
органу державної виконавчої служби за
поданням державного виконавця,
погодженим з начальником відділу
державної виконавчої служби. Суд
негайно розглядає зазначене подання
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що подання не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на виконанні
Приморського ВДВС знаходиться
виконавче провадження по примусовому
виконанню виконавчого листа № 266/1628/14-ц
від 29.08. 2014 року, про стягнення з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 заборгованість в
сумі 873654,00 гривень.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в’їзду в Україну громадян
України» від 21.01. 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в’їзду в
Україну громадян України» передбачено
як підставу для тимчасового обмеження
у праві виїзду за кордон - наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом випадках
або забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

Тобто, застосування тимчасового
обмеження права особи на виїзд за межі
України (за кордон) слід вважати
доцільним у випадках, коли особа
ухиляється від виконання зобов'язання,
покладеного на неї рішенням суду.

В обґрунтуванні факту ухилення
боржника ОСОБА_1 державний виконавець
посилається на постанову про відкриття
виконавчого провадження від 29.09. 2014
року, яку надіслано на адресу боржника
та поштове повідомлення з відміткою
про отримання від 23 жовтня 2014 року.

Однак, суд не приймає у якості
належного доказу поштове повідомлення,
як факт отримання саме постанови про
відкриття виконавчого провадження,
оскільки при розгляді аналогічного
подання (ухвала Приморського районного
суду м. Маріуполя від 13.11.2014 року за №
266/4559/14-ц), державний виконавець надав
суду дане поштове повідомлення, як
доказ того, що боржник ОСОБА_1 був
повідомлений про дату та час виходу за
його місцем проживання.

Разом із тим, державний виконавець
до подання надає копію акту від 06.11. 2014
року, в якому зазначено, що при виході
за адресою боржника не було вдома, а
повідомлення про виклик залишено
дружині. При цьому понятими за даним
актом є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який доречи є
стягувачем у даному виконавчому
провадженні та є зацікавленою особою
при виконанні цього рішення. Разом із
тим, в акті не зазначено адресу виходу
державного виконавця.

Окрім того, до подання не надано
жодного доказу на підтвердження того,
що боржник був повідомлений про дату та
час здійснення виходу за його адресою.

Також, до матеріалів подання всупереч
«Інструкції з організації примусового
виконання рішень» від 02.04. 2012 року, не
надано жодного доказу на підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
своїх зобов’язань, покладених на нього
рішенням, відомості про характер та
розмір невиконаних зобов’язань
боржником.

Відповідно до ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов’язаний вжити
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, вжити
заходи щодо встановлення майна
боржника, на яке може бути звернено
стягнення, встановити місце проживання
боржника, у разі його неявки без
поважних причин винести постанову про
його привід через органи внутрішніх
справ.

Крім того, подання державного
виконавця повинно бути обґрунтованим,
тобто містити зазначення обставин, що
підтверджують необхідність обмежити
право особи на виїзд за межі України.
Посилання на відкриття виконавчого
провадження не може розглядатись як
достатня підстава для застосування
судом саме такого заходу, як
встановлення тимчасового обмеження у
права виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК
України доказуванню підлягають факти
ухилення боржника від виконання
рішення суду, можливість виїзду за межі
України з метою ухилення від виконання
рішення суду, в тому числі наявність
закордонного паспорта громадянина
України, вжиття державним виконавцем
заходів примусового виконання рішення
суду відповідно до ст. 32 Закону України
«Про виконавче провадження» тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про те, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази на підтвердження зазначених
державним виконавцем обставин, а також
докази, які свідчать про доцільність
обмеження боржника у праві виїзду за
кордон.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6
«Про порядок виїзду з України і в’їзду
в Україну громадян України», ст.ст. 11,32
Закону України «Про виконавче
провадження», -

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання державного
виконавця Приморського відділу
державної виконавчої служби
Маріупольського МУЮ про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_1 – відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п’яти днів з дня її отримання до
Апеляційного суду Донецької області
через Приморський районний суд м.
Маріуполя.

Суддя: Дзюба
М. В.