Справа №588/1529/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Линник О. С.Номер
провадження 22-ц/788/2218/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 52
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

25 грудня 2014 року м.
Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Рибалки В.
Г. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Гребениківської сільської
ради Тростянецького району Сумської
області в інтересах малолітніх дітей:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

на рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 11 листопада
2014 року

у справі за позовом Гребениківської
сільської ради Тростянецького району
Сумської області в інтересах
малолітніх: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи:
Служба у справах дітей Тростянецької
районної державної адміністрації,
Прокуратура Тростянецького району,

про позбавлення батьківських прав та
стягнення аліментів на утримання
дітей,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області від 11 листопада
2014 року позов Гребениківської
сільської ради в інтересах малолітніх
дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа: Служба у справах дітей
Тростянецької районної державної
адміністрації, Прокуратура
Тростянецького району до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про позбавлення батьківських
прав та стягнення аліментів на
утримання дітей - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
необхідність змінити ставлення до
виховання дітей і покладено на
Гребениківську сільську раду
Тростянецького району Сумської
області контроль за виконанням ОСОБА_7
та ОСОБА_8 батьківських обов'язків.

Судові витрати прийняті на рахунок
держави.

В апеляційній скарзі Гребениківська
сільська рада в інтересах малолітніх
дітей просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, по
суті позову.

При цьому зазначає, що суд всупереч
положень ст.ст.57-59 ЦПК України не
прийняв докази позивача про наявність
в діях відповідача умисних дій щодо
неналежного виховання своїх дітей, а
взяв до уваги лише пояснення
відповідачів, які ґрунтуються на
припущеннях та нічим не
підтверджуються. Суд не приділив
належної уваги наданому доказу -
судовому рішенню відносно ОСОБА_7 про
притягнення останньої до
адміністративної відповідальності за
ч.1 ст.184 КпАП України, яким доведений
факт її ухилення від виконання
батьківських обов'язків, чим порушив
норми ст.61 ЦПК України. Вважає, що
надані позивачем докази свідчать про
систематичний, тривалий характер
винної поведінки відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Гребениківської
сільської ради - Чернишенка Д.В.,
представника Служби у справах дітей -
Пальошко З.В., які апеляційну скаргу
підтримують з мотивів у ній викладених,
пояснення ОСОБА_7, ОСОБА_8, їх
представника ОСОБА_11, які проти скарги
заперечують, вивчивши матеріали
справи, перевіривши рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи
Гребениківській сільській раді у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що під час
розгляду справи не встановлено
обставин, які є беззаперечними
підставами для позбавлення
відповідачів батьківських прав,
оскільки аналіз наданих суду доказів у
їх сукупності свідчить про наявність у
батьків бажання виконувати свої
батьківські обов'язки та на думку суду,
це узгоджується з інтересами дітей.

Колегія суддів вважає висновок суду
законним та обґрунтованим.

У вересні 2014 року Гребениківська
сільська рада Тростянецького району як
орган опіки та піклування в інтересах
малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулася до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
просила позбавити відповідачів
батьківських прав відносно її
малолітніх дітей та стягнути з кожного
з них по 300 грн. аліментів щомісячно на
кожну дитину. Свої вимоги мотивувала
тим, що відповідачі які є батьками
малолітніх дітей, безвідповідально та
недобросовісно відносяться до
виконання своїх батьківських
обов'язків, притягувалися до
кримінальної відповідальності,
власного житла не мають, На момент
народження найменшої дитини,
відповідач перебував у місцях
позбавлення волі. У будинку, в якому
проживає вказана родина, і на який
ОСОБА_7 права власності не має, постійно
панує безлад, повна антисанітарія, не
створені умови для належного
виховання, проживання та розвитку
дітей. Підсобне господарство не
тримають, город заріс бур'янами. В
будинку часто перебувають сторонні
особи. В сім'ї часто виникають сварки та
бійки. Представники районної служби у
справах дітей Тростянецької РДА та
медичні працівники неодноразово
відвідували родину відповідачів,
проводили з ними роз'яснювальні бесіди,
однак позитивних результатів це не
дало. Мати агресивно реагує на
зауваження. З боку батьків належної
уваги вихованню дітей відповідачами не
приділяється, в результаті чого діти
морально нівечаться, набувають
шкідливих звичок, що може негативно
вплинути на майбутнє дітей.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
згідно свідоцтва про народження
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, їх
батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.6-8).
Відповідачі не перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Батьком ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4, записаний зі слів матері,
відповідно до ч.1 ст.135 СК України,
ОСОБА_12 (а.с.9,10), оскільки на час
народження цієї дитини ОСОБА_8
перебував у місцях обмеження волі і
тому не міг звернутися до Відділу РАЦСу
із заявою про визнання свого
батьківств.

Актами обстеження соціально-побутових
умов проживання сім'ї відповідачки від
06 листопада 2013 року, 23 травня 2014 року
встановлені незадовільні
матеріально-побутові умови проживання
родини ОСОБА_7 (а.с.12,13).

З характеристик, наданих дитячим
садком на дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вбачається, що діти володіють
відповідно до їх віку навичками, не
мають відхилень у розвитку, чи в межах
норми. Зазначені зауваження щодо не
завжди охайного і чистого одягу дітей
(а.с.20,21).

Виконкомом Гребениківської сільської
ради Тростянецького району 04 вересня
2014 року прийняте рішення №35 про
негайне відібрання від ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 їхніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8 та
влаштування дітей до Сумського центру
соціально-психологічної реабілітації
дітей області та Сумського обласного
спеціалізованого будинку дитини (а.с.17).

Вилучення дітей із сім'ї мало досить
позитивний ефект на поведінку батьків
щодо створення належних умов для життя
і розвитку дітей, оскільки з акту
обстеження житлово-побутових умов від
30.09.2014 р. вбачається, що комісією
виявлене покращення санітарних умов -
поклеєні шпалери, приведені у належний
стан спальні місця, придбані кухонні
меблі, електроплита, встановлено
умивальник, є водопровід, проводиться
каналізація (а.с.39).

Суду апеляційної інстанції для огляду
були надані фотознімки, зафіксовані в
мобільному телефоні ОСОБА_8, з яких
вбачається, що житло приведене в
порядок, чисто, охайно в кімнаті,
куплені меблі, встановлена грубка, на
якій готовиться їжа, тобто суттєві
зрушення в поведінці батьків є
очевидними. Самі відповідачі мають
охайний вигляд.

Відповідач ОСОБА_8 з травня 2013 року
перебував у місцях обмеження волі, у
зв'язку із чим його сім'я
недоотримувала фінансування через
неможливість надання такої допомоги
від батька. Після звільнення влітку 2014
року із місць обмеження волі батько
одразу виїхав на заробітки.

Розмір отриманої відповідачкою
допомоги при народженні дітей (на час
їх вилучення із сім'ї) підтверджений
довідкою Управління соцзахисту
населення і складав 2876,81 грн., також 309,60
грн. - як одинокій матері на найменшу
дитину, та у попередні місяці (травень -
липень 2014 р.) додатково отримувала 868,42
грн. соціальної допомоги
малозабезпеченій сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вони: - не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування: - ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; - жорстоко поводяться
із дитиною; -є хронічними алкоголіками
або наркоманами; - вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва; -
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини. Позбавлення батьківських прав
є крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов»язків і
способом захисту прав та інтересів
дитини. Тому його застосування має бути
результатом переконання суду у тому, що
після позбавлення батьківських прав,
умови життя дитини будуть змінені на
краще і що немає іншого способу захисту
прав та інтересів дитини.

У відповідності до ст.150 Сімейного
кодексу України батьки зобов'язані
виховувати дитину, піклуватися про її
здоров'я, фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є
заходом відповідальності батьків за
невиконання або неналежне виконання
ними своїх батьківських обов'язків.
Головною метою такого заходу є захист
інтересів малолітніх та неповнолітніх
дітей і стимулювання батьків щодо
належного виконання своїх обов'язків.
Ухилення батьків від виховання дитини,
як підстава позбавлення батьківських
прав, можлива лише за умови винної
поведінки батьків, свідомого
нехтування ними своїми обов'язками.

Як роз'яснено у п. п. 15, 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
30 березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Ухилення батьків від виконання
своїх обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен
окремо, так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками.

Статтею 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1980 року
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчим
органами, першочергова увага
приділяються якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

При вирішенні питання щодо
позбавлення батьківських прав
необхідно впевнитися не лише в
невиконанні батьками обов'язків по
вихованню, а також встановити, що
батьки ухиляються від їх виконання
свідомо, тобто, що вони систематично,
незважаючи на всі заходи попередження
та впливу, продовжують не виконувати
свої батьківські обов'язки.

Рішенням Європейського суду з прав
людини «Савіни проти України»
(Страсбург, 18 грудня 2008 року), зокрема
зазначено, якщо рішення про відібрання
дітей мотивується необхідністю
захистити дитину від небезпеки, має
бути доведено, що така небезпека
справді існує. Також може постати
необхідність врахування цілої низки
чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати
чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать
під опікою батьків, жорстокого
поводження, чи страждатиме вона через
відсутність піклування, через
неповноцінне виховання та відсутність
емоційної підтримки, або визначити чи
виправдовується встановлення
державної опіки над дитиною станом її
фізичного чи психічного здоров'я. З
іншого боку, сам той факт, що дитина
може бути поміщена в середовище, більш
сприятливе для її виховання, не
виправдовує примусового відібрання її
від батьків. Такий захід також не можна
виправдовувати виключно посиланням на
ненадійність ситуації, адже такі
проблеми можна вирішити за допомогою
менш радикальних заходів, не вдаючись
до роз'єднання сім'ї, наприклад,
забезпеченням цільової фінансової
підтримки та соціальним
консультуванням.

Відповідно до статті 51 Конституції
України, статті 5 СК України держава
охороняє сім'ю, дитинство, материнство,
батьківство, забезпечує охорону прав
матері та батька, створює умови для
зміцнення сім'ї. Ніхто не може
зазнавати втручання в його сімейне
життя, крім випадків, встановлених
Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Сім'я є природним середовищем для
фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права
дитини держава має забезпечити, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли за рішенням суду буде
встановлено, що таке розлучення
необхідне в якнайкращих інтересах
дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959 року,
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 11 Закону України №
2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону
дитинства», сім»я є природним
середовищем для фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і несе
відповідальність за створення
належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в
сім»ї разом з батьками або в сім»ї
одного з них та на піклування батьків.

В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України №
2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону
дитинства» вказано, що виховання в
сім»ї є першоосновою розвитку
особистості дитини. На кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання ,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров»я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють,
несуть відповідальність за порушення
прав і обмеження законних інтересів
дитини на охорону здоров»я, фізичний і
духовний розвиток, навчання,
невиконання та ухилення від виконання
батьківських обов'язків відповідно до
закону.

Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

На думку колегії суддів залишення
дітей з батьками не становить реальної
небезпеки для їх життя і здоров'я, а
тому, попередження судом першої
інстанції у рішенні суду відповідачів
про необхідність змінити ставлення до
виховання дітей є на сьогодні реальним
дієвим заходом.

З урахуванням обставин справи та
вищевикладених норм Закону, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову про позбавлення батьківських
прав відповідачів, піклуючись при
цьому про інтереси дітей, надавши
відповідачам ще один шанс для
виправлення та доведення належного
виконання ними своїх батьківських
обов'язків.

Наявність оспорюваного рішення при
продовженні ухилення відповідачів від
обов'язків по утриманню, вихованню
дітей не є перешкодою для зверненню в
подальшому до суду з аналогічним
позовом.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Гребениківської
сільської ради Тростянецького району
Сумської області в інтересах
малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду
Сумської області від 11 листопада 2014
року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -