Справа № 352/1291/14-ц
Провадження № 2/352/775/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд
Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді
Хоминець М.М.

з участю секретаря
Гундич Г.В.

представників сторін - адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
внесення змін до свідоцтва про право на
спадщину, визнання недійсним договору
дарування, визнання права власності на
житловий будинок, -

в с т а н о в и в :

Позивачка 12.06.2014 р. звернулася в суд з
позовом до відповідачки про внесення
змін до свідоцтва про право на
спадщину, визнання недійсним договору
дарування, визнання права власності на
житловий будинок.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований
нею та її покійним чоловіком ОСОБА_5 у
шлюбі, належав їм у рівних частках на
праві спільної сумісної власності
подружжя. Після смерті чоловіка, яка
настала ІНФОРМАЦІЯ_1., відкрилась
спадщина на належне йому майно, яку
вона належно прийняла, 12.11.1999 р.
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом. Оскільки її стан
здоров'я погіршувався, як людина
похилого віку вона потребувала
догляду, спочатку їй надавав допомогу
син ОСОБА_6; періодично разом із сім'єю у
будинку проживала відповідачка, яка є
її молодшою дочкою, а з 2000 р. вже
поселилась постійно. Відповідачка з
самого початку заперечувала проти
спілкування позивачки із сином та
невісткою, постійно заявляла, що може
опікуватись нею краще, але треба це
документально закріпити, і щоб про це
менше знали старші дочки. Відповідачка
ходила до нотаріуса виясняти, як
оформити опіку, самостійно збирала
необхідні документи. 29.05.2001 р. вони
підписували у нотаріуса документи, при
цьому вона думала, що підписує договір
довічного утримання, згідно якого
відповідачка буде опікуватись нею;
тепер виявилось, що вона підписала
договір дарування, копію договору
нотаріус їй не вручила. Вказаний
договір дарування вона підписала під
впливом помилки, наміру дарувати свою
хату вона не мала взагалі, адже в такий
спосіб позбавила би себе житла та
єдиної власності, такий договір є для
неї обтяжливим. З її боку не було
волевиявлення на укладення договору
дарування, при укладенні договору вона
помилилась в природі правочину. Після
оформлення договору відповідачка
змінила своє ставлення до неї, почала
постійно на неї кричати, попрікати
харчами, нехтувати нею і її фізичним
станом. Фактично нею опікувались син
ОСОБА_6 і дочка ОСОБА_7, які надавали їй
фізичну допомогу, завозили продукти
харчування, одяг, займались її
лікуванням. У 2012 р. відповідачка почала
самочинно забудовувати земельну
ділянку, проти чого позивачка
заперечувала, почались конфлікти.
Відповідачка виганяє її з будинку,
знущається над нею, погрожує, що знесе
будинок, бо той заважає на подвір'ї, у
зв'язку з чим у травні 2014 р. вона за
допомогою своїх дітей змушена була
звернутись у міліцію. Під час укладення
оспорюваного договору не йшлося, що
вона віддаровує відповідачці будинок;
була домовленість, що відповідачка
оформляє опіку над нею, а вона не
заперечує, що відповідачка збудує
новий будинок на старому місці поруч з
її будинком. При оформленні
оспорюваного договору були допущені
інші порушення, зокрема, під час
укладення договору дарування не було
її волевиявлення на відчуження своєї
подружньої частки в домоволодінні; при
видачі свідоцтва про право на спадщину
державний нотаріус Тисменицької ДНК
невірно вказала, що спадковою масою
після смерті її чоловіка є цілий
будинок; нотаріус мала видати їй
свідоцтво про право на спадщину на ?
частину домоволодіння, а на другу
половину видати свідоцтво про право
власності; від своєї частини власності
вона ніколи не відмовлялась. Тому
вважає, що наявні підстави для визнання
оспорюваного правочину недійсним
відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК
України. З огляду на те, що ст.1300 ЦК
України передбачена можливість
внесення змін до свідоцтва про право на
спадщину за рішенням суду, просила: 1)
внести зміни до виданого їй державним
нотаріусом Тисменицької ДНК свідоцтва
про право на спадщину за законом від
12.11.1999 р. у частині визначення
спадкового майна, на яке видано
свідоцтво, як на ? частину
домоволодіння по АДРЕСА_1; 2) визнати за
нею право власності на ? частину
домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві
спільної сумісної власності подружжя;
3) визнати недійсним нотаріально
посвідчений договір дарування
вказаного домоволодіння від 29.05.2001 р.,
укладений між нею та відповідачкою.

Позивачка та її представники у
судовому засіданні позов підтримали і
просили його задовольнити.

Відповідачка та її представники у
судовому засіданні позов не визнали і
пояснили, що відповідачка постійно
проживала з батьками у будинку по
АДРЕСА_1, лише тимчасово протягом 1,5
року проживала в м. Івано-Франківську;
батько ОСОБА_5 ще при житті
розпорядився належним йому майном,
розділивши його між дітьми, зокрема, їй
заповів господарку, у якій вони спільно
проживали. Вона з етичних міркувань не
оформляла спадщину за заповітом після
смерті батька, оскільки залишилась
проживати з матір'ю однією сім'єю; мама
оформила спадщину на весь будинок. У
квітні 2001 р. мама сама запропонувала їй
оформити договір дарування на її
користь, відповідачка не просила про це
позивачку, тим більше не наполягала на
укладенні договору. Під час укладення
договору нотаріус роз'яснила
позивачці, що після посвідчення
договору будинок переходить у
власність обдарованої, з чим мама
погодилась. На момент підписання
договору матері було 69 років, вона
перебувала у здоровому фізичному та
психічному стані. Після укладення
договору вони продовжували жити разом
однією сім'єю, будь-яких конфліктів,
сварок між нею і матір'ю не було, як не
було жодних спорів. Після укладення
договору дарування відповідачка
здійснила всі необхідні дії по
переоформленню права власності на
себе, позивачка проти цього не
заперечувала, як протягом 13 років не
заперечувала самого договору
дарування. Поряд зі старим будинком
відповідачка з чоловіком побудували
новий будинок, де одну кімнату
зготували для матері, оскільки старий
будинок, який на даний час знаходиться
в аварійному стані, підлягає зносу; все
це було належно погоджено з матір'ю.
Конфлікти почались з квітня 2014 р., коли
відповідачка відмовилась
зареєструвати в старій хаті брата
ОСОБА_8. Тоді ж вона перейшла жити до
новобудови після того, як сестра ОСОБА_7
вигнала її зі старої хати, а мама під
впливом брата і сестер категорично
відмовилась переходити до нового
будинку. Просили у позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, показання свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позов не підлягає
до задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Встановлено, що предметом спору у даній
справі є право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке на час
укладення оспорюваного договору
дарування було приватною власністю
позивачки ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від
12.11.1999 р., право приватної власності
ОСОБА_3 було належно зареєстровано
22.11.1999 р. Івано-Франківським ОБТІ (а.с.8).

29.05.2001 р. позивачка подарувала належне
їй домоволодіння своїй дочці ОСОБА_4 -
відповідачці у справі, про що між ними
укладено договір дарування, який
посвідчено приватним нотаріусом
Тисменицького районного нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстровано у
реєстрі під № Д-280 (а.с.198). На підставі
укладеного договору відповідачка
30.05.2001 р. належно зареєструвала своє
право власності на домоволодіння, що
підтверджується відповідним
реєстраційним написом
Івано-Франківським ОБТІ (а.с.199).

Судом встановлено, що після укладення
оспорюваного договору протягом майже
тринадцяти років сторони продовжували
жити разом однією сім'єю у спірному
домоволодінні, конфліктів, сварок,
спорів між ними не було. У листопаді 2012
р. у спірному будинку поселився ОСОБА_8 -
син позивачки та рідний брат
відповідачки, який повернувся жити в
батьківський будинок після розпаду
своєї сім'ї. Конфлікти між сторонами
почались з квітня 2014 р., коли
відповідачка відмовилась
зареєструвати брата у будинку. У травні
2014 р. мало місце офіційне звернення
сторони позивача (ОСОБА_8 та ОСОБА_7.) до
Тисменицького РВ УМВС України в
Івано-Франківській області щодо
притягнення відповідачки до
відповідальності за неналежне
поводження з матір'ю.

Як підтвердила у судовому засіданні
свідок ОСОБА_10 - онука позивачки, яка
найчастіше приїжджала до баби в село,
остання добре жила з тіткою ОСОБА_4 -
відповідачкою у справі, вони ладнали,
тітка над бабою ніколи не знущалась, не
била, не ображала її; було відомо, що
бабця подарувала свою хату дочці
ОСОБА_4; відповідачка з чоловіком
збудували новий будинок, де створили
належні умови для проживання бабці, але
остання під впливом старших дочок
відмовилась переходити проживати у
новий будинок; негаразди почались тоді,
коли до баби повернувся жити син
ОСОБА_6, який влаштовував скандали,
перебуваючи у нетверезому стані, при
цьому ображав і бабу - свою матір.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засідання
пояснила, що вона працювала разом з
позивачкою у дитячому садку, зараз
працює з відповідачкою; позивачка
завжди говорила, що її хата буде для
Марійки, відповідачка як дочка належно
виконувала свої обов'язки перед
матір'ю; відповідачка по характеру
спокійна, неконфліктна, вона ніколи не
ображала матір; скандали почались тоді,
коли у стару хату до матері повернувся
син ОСОБА_6; позивачка тішилась, коли
відповідачка з чоловіком почали
будувати новий будинок, хотіла жити у
новій хаті; зараз позивачка потрапила
під вплив свої дочки ОСОБА_7 і вже
нічого не хоче.

Свідок ОСОБА_13, який є сусідом сторін,
підтвердив, що у 2011 р. він заливав
фундамент під новий будинок
відповідачки, позивачка щодо цього не
заперечувала, допомагала дочці
готувати їжу майстрам; відповідачка
нормально відносилась до своєї матері.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка дільничний інпектор
міліції Тисменицького РВ УМВС ОСОБА_14
підтвердив, що конфлікти, скандали між
сторонами почались з квітня 2014 р.

При цьому суд критично оцінює
показання у судовому засіданні свідків
ОСОБА_15 та ОСОБА_8 про те, що
відповідачка погано відносилась до
матері, знущалась над нею, била її, з
огляду на те, що вказані свідки як діти
позивачки не можуть вважатись
незаінтересованими особами.

Суд вважає необґрунтованим посилання
сторони позивача на наявність підстав
для внесення змін до отриманого
позивачкою 12.11.1999 р. свідоцтва про право
на спадщину за законом, виходячи з
наступного.

З наданої державним нотаріусом
Тисменицької ДНК належно засвідченої
копії спадкової справи (а.с.130-137)
вбачається, що при поданні позивачкою
заяви від 12.11.1999 р. про видачу свідоцтва
про право на спадщину після померлого
чоловіка ОСОБА_5 нотаріус роз'яснила їй
зміст ст.22 КпШС України та
запропонувала отримати свідоцтво про
право власності на частку в спільному
майні подружжя. Позивачка відмовилась
від отримання свідоцтва про право
власності на ? частину побудованого у
шлюбі з чоловіком домоволодіння та
виявила бажання отримати єдине
свідоцтво про право на спадщину на все
домоволодіння. Вказані обставини
підтверджуються заявою позивачки
(а.с.131).

З урахуванням заяви позивачки нотаріус
видала їй свідоцтво про право на
спадщину за законом на все
домоволодіння, на підставі якого
позивачка зареєструвала своє право
власності на вказане нерухоме майно.
При цьому не було допущено жодних
порушень вимог діючого на той час
законодавства, зокрема, ЦК УРСР 1963 р.,
Закону України «Про власність» та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом МЮУ від 14.06.1994 р. №
18/5, зареєстрованої в МЮУ 07.07.1994 р.

Щодо твердження сторони позивача про
те, що позивачка лише відмовилась від
отримання свідоцтва про право
власності на належну їй половину
спільного майна подружжя, однак від
своєї частини власності вона не
відмовлялась, суд зазначає, що діючим
на той час законодавством, зокрема,
Законом України «Про власність» не
було передбачено відмови власника від
права власності.

З огляду на викладене, враховуючи, що
отриманням свідоцтва про право на
спадщину право приватної власності
позивачки на спірне домоволодіння
порушено не було, суд вважає
необґрунтованою вимогу про внесення
змін до свідоцтва про право на
спадщину.

Крім того, суд враховує, що чинним на
той час ЦК УРСР 1963 р. не передбачалась
можливість внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину. Оскільки
спадщина відкрилась, була прийнята та
нотаріально оформлена за дії старого
ЦК УРСР, до цих правовідносин не можуть
застосуватись норми ЦК України 2003 р.,
зокрема ст.1300 ЦК, на яку посилалась
сторона позивача.

При вирішенні вимоги про визнання
недійсним договору дарування від 29.05.2001
р. суд так само керується вимогами ЦК
УРСР (в редакції 1963 р.), оскільки ЦК
України 2003 р. згідно п.4 Прикінцевих та
перехідних положень застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

У відповідності з вимогами ст.56 ЦК УРСР
(в редакції 1963 р.) угода, укладена
внаслідок помилки, яка має істотне
значення, може бути визнана недійсною
за позовом сторони, яка діяла під
впливом помилки.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» (з наступними змінами і
доповненнями), яка була чинною на
момент укладення оспорюваного
договору, під помилкою у даному випадку
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її вилевиявлення, при
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена.

Судом встановлено, що позивачка, якій
на момент укладення оспорюваного
договору виповнилось 69 років, яка
перебувала у здоровому фізичному і
психічному стані та була впевнена, що
її рідна дочка, з якою проживали однією
сім'єю, належно опікуватиметься нею у
старості, свідомо уклала договір
дарування, розуміла його зміст,
усвідомлювала наслідки укладення
такого договору.

При цьому голослівним є твердження
сторони позивача про те, що під час
укладення договору дарування не було
волевиявлення позивачки на відчуження
її подружньої частки в домоволодінні.

Суд вважає, що сторона позивача не
надала належних доказів на
підтвердження того, що помилка, на яку
вона посилалася як на підставу
визнання недійсним оспорюваного
договору дарування, дійсно мала місце.
Лише дочки позивачки, а саме ОСОБА_7 -
представник позивача та ОСОБА_15 -
свідок, пояснення яких як можливих
заінтересованих осіб суд оцінює
критично, підтвердили у судовому
засіданні, що мама при укладенні
договору помилилась, бо була впевнена,
що підписала договір утримання, а не
договір дарування. Суд також враховує,
що вказані особи не були присутні при
укладенні оспорюваного договору,
обставини укладення і посвідчення
договору їм невідомі.

З огляду на викладене, враховуючи
дійсність укладеного між сторонами
договору дарування та відсутність
підстав для визнання його недійсним,
суд дійшов висновку про недоведеність
вимоги про визнання недійсним договору
дарування.

З урахуванням встановлених обставин
суд визнає необґрунтованою також
вимогу позивачки про визнання права
власності на ? частину спірного
домоволодіння на праві спільної
сумісної власності подружжя.

На підставі наведеного, відповідно до
вимог ст.ст. 56, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 р.), ст.ст. 321, 386 ЦК України і
п.4 Прикінцевих та перехідних положень,
Закону України «Про власність»,
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом МЮУ від 14.06.1994 р. №
18/5, зареєстрованої в МЮУ 07.07.1994 р.,
керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину, визнання
недійсним договору дарування, визнання
права власності на житловий будинок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Апеляційна
скарга на рішення суду до Апеляційного
суду Івано-Франківської області
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Тисменицький
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Головуюча

М.М.Хоминець