Провадження № 2/311/751/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької
області в складі:

головуючого
судді Задорожка Д.А.

за участю: секретаря судового
засідання
Васюкової М.О.

позивача
ОСОБА_1

відповідачів
ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника відповідачів
адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Василівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним, визнання права власності та
вселення,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним, визнання права власності та
вселення.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначила, що в провадженні
Василівського районного суду
перебувала цивільна справа за її
позовом до ОСОБА_2, про вселення в
житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. На
час розгляду справи, ОСОБА_2, незважаючи
на те, що є спір про порушення права
користування вищевказаним житловим
будинком, уклав з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу вказаного будинку,
який був посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 10.10.2014 за №1763.

Позивач вважає, що укладенням договору
купівлі-продажу порушені її права, як
співвласника та користувача будинку.

Позивач зазначає, що в пункті 6 договору
купівлі-продажу вищеназваного будинку
вказано: «продавець стверджує...що
судового спору...щодо...прав та
користування у третіх осіб, в тому
числі дітей і інших непрацездатних
осіб немає», а в пункті 18 договору
зазначено: «Сторони не приховують
жодної інформації, яка могла бути
причиною відмови однієї із них від
укладення цього договору, та кожна із
них підтверджує, що нею подано правдиву
інформацію щодо питань, які пов'язані з
укладенням цього договору..., заявлено
про усі права чи інтереси третіх осіб,
яких може стосуватись прямо чи
опосередковано посвідчення цього
договору», тобто на час укладення угоди
був прихований факт того, що в суді
розглядається спір щодо прав на
користування будинком.

ОСОБА_1 вказала, що в спірному будинку
вона почала проживати після продажу
свого будинку в АДРЕСА_2, а гроші
отримані за продаж будинку вона
передала відповідачу ОСОБА_2 для
погашення позики на придбання будинку
в АДРЕСА_1. Крім цього позивач була
членом вказаного колгоспу і всі свої

заробітки вкладала в спільне майно -
придбання будинку, його ремонт,
будівництво надвірних будівель, сплату
податків та інше та вважала, що у неї
виникло право власності на 1/3 частину
будинку з надвірними будівлями, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, позивач
просила суд: визнати договір
купівлі-продажу житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5 від 10.10.2014
за №1763 недійсним; визнати за нею право
власності на 13 частину вказаного вище
будинку та вселити її в нього (а.с. 119-120).

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
просила задовольнити з підстав,
викладених в позові.

В судовому засіданні відповідачі та їх
представник просила відмовити в
задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши надані документи і
матеріали, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 21.05.1993 став
власником будинку за адресою: АДРЕСА_1
(а.с. 60-62).

На підставі Державного акту на право
приватної власності на землю серії
ЗП020841, зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю Орлянської
сільської ради Василівського району за
№ 841, ОСОБА_2 був власником земельної
ділянки розміром 0,794 га. розташованої
на території АДРЕСА_1 (а.с. 63).

10 жовтня 2014 року ОСОБА_2 продав
вищевказаний житловий будинок з
надвірними спорудами ОСОБА_3 Договір
купівлі-продажу було посвідчено
приватним нотаріусом Василівського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 1763 (а.с.
110-112). Згідно витягу з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 10.10.2014 ОСОБА_3 є новим власником
вищевказаного будинку (а.с. 112). Позивач
ОСОБА_1 на час розгляду справи у суді
була зареєстрована за вищевказаною
адресою (а.с. 17,67).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України,
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. При здійсненні своїх прав та
виконанні обов'язків власник
зобов'язаний додержуватися моральних
засад суспільства (частина 2); усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав (частина 3);
власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі
(частина 5).

Відповідно до статті 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (частина 1); особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом (частина 2); примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в

порядку, встановлених законом, та за
умови попереднього та повного
відшкодування їх вартості, крім
випадків, встановлених частиною другою
статті 353 цього Кодексу (частина 3).

Статтею 346 ЦК України передбачені
підстави припинення права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам (частина 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (частина 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі
(частина 3); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(частина 5); правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (частина 6).

Статтею 216 ЦК України передбачені
правові наслідки недійсності
правочину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач ОСОБА_1 вважає, що підставою
недійсності договору купівлі-продажу
спірного будинку, укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неповідомлення
ОСОБА_2, як продавцем, ОСОБА_3, як покупцю
будинку, інформації щодо наявності
судового спору щодо права користування
житловим будинком на час укладення
договору. Одночасно правовою підставою
своїх вимог, ОСОБА_1 зазначає статтю 215
ЦК України, яка кореспондується зі
статтею 203 ЦК України та яка встановлює
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Зі змісту статті 203 ЦК України, зокрема
частин першої-третьої, п'ятої та шостої,
не вбачається, що підставою для
визнання правочину недійсним є
неповідомлення однієї зі сторін
правочину іншій стороні інформації
щодо наявності будь-якого спору з
приводу предмету договору. Крім того, в
судовому засіданні не встановлено
порушення сторонами договору
купівлі-продажу житлового будинку від
10.10.2014 вимог ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України
при укладенні вищевказаного договору.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2, як власник спірного нерухомого
майна, з дотримання норм діючого
законодавства продав належний йому
житловий будинок.

Крім того, суд вважає, що зазначення
відповідачем ОСОБА_2 в договорі
купівлі-продажу інформації про
відсутність судового спору щодо прав
користування у третіх осіб на спірне
майно має впливати на права та
обов'язки саме покупця будинку, а не
позивача у справі ОСОБА_1 Однак жодних
претензій з цього приводу ОСОБА_3, як
новим власником будинку, не заявлено.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що підстави для визнання
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 10.10.2014, укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним, відсутні.

Щодо вимог про визнання за позивачем
права власності на 1/3 частину спірного
будинку суд вважає необхідним
зазначити наступне.

В обґрунтування своїх вимог в цій
частині ОСОБА_1 зазначила, що після
продажу належного їй будинку в АДРЕСА_2
отримані кошти вона передала
відповідачу ОСОБА_2 для погашення
позики на придбання будинку за адресою:
АДРЕСА_1. Крім цього позивач була членом
вказаного колгоспу і всі свої
заробітки вкладала в спільне майно,
його ремонт, будівництво надвірних
будівель, сплату податків та інше.

Однак, в порушення вимог ст..60 ЦПК
України, позивачка не довела
вищевказані обставини належними та
допустимими доказами.

Одночасно, як встановлено в судовому
засіданні та вбачається з матеріалів
справи,

відповідач ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 21.05.1993 за
реєстровим № 100, посвідченого
Орлянською сільською радою
Василівського району, став власником
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 60-62).
Згідно договору купівлі-продажу від
10.10.2014, право власності ОСОБА_2 на
вказаний будинок зареєстроване
Реєстраційною службою Василівського
РУЮ Запорізької області в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
24.09.2014, номер запису про право власності
7112442 (а.с. 110). Згідно архівного витягу
від 06.08.2014, засіданням правління
колгоспу «Орлянський» Василівського
району Запорізької області від 26.03.1993
вирішено надати ОСОБА_2 в борг кошти в
розмірі 400 000 грн. для придбання будинку
(а.с. 81-82).

Вищевикладене свідчить про те, що
ОСОБА_2 був законним власником спірного
нерухомого майна, а тому підстав для
визнання права власності на 1/3 частині
житлового будинку в АДРЕСА_1 за
позивачем ОСОБА_1 не вбачається.

Стосовно вимоги позивача про вселення
її у вищевказаний будинок суд зазначає
наступне.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним судом України 05
листопада 2014 року під час розгляду
справи № 6-158цс14, право членів сім'ї
власника будинку користуватись цим
жилим приміщенням може виникнути та
існувати лише за наявності права
власності на будинок в особи, членами
сім'ї якого вони є; із припиненням права
власності особи втрачається й право
користування жилим приміщенням у
членів його сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та
проживала в АДРЕСА_1, як член сім'ї
власника, яким на той час був ОСОБА_2,
оскільки позивач була матір'ю дружини
відповідача ОСОБА_2 (а.с. 58,59,66,67).
Враховуючи, що ОСОБА_2 продав належний
йому будинок, а отже його право
власності на будинок припинилося, суд
вважає, що позивач, як член сім'ї
колишнього власника, втратила право
користування будинком АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку, що позов є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 131, 212-215 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним, визнання права власності та
вселення, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Запорізької області через
Василівський районний суд Запорізької
області протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області
Д.А.
Задорожко