Справа № 369/9484/13
Головуючий у І інстанції Ковальчук
Л.М.Провадження № 22-ц/780/3574/14
інстанції Мережко М..В.Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Микитенко Д.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м .Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: Служба у справах дітей та
сім'ї Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, Служба у
справах дітей Дарницької районної в м.
Києві державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач звернулася в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому
шлюбі із 01 серпня 2004 року, який
розірваний 19 лютого 2010 року.

Від шлюбу вони мають неповнолітню
дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З жовтня 2008 року сторони спільно не
проживають, дитина залишилася
проживати з нею.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 26 травня 2009 року з
відповідача стягуються аліменти на
утримання дитини.

В листопаді 2012 року, скориставшись тим,
що вона не заперечувала йому
спілкуватися з дитиною, ОСОБА_3 забрав
дитину і не допускає її до спілкування
з дитиною. Позивач вважає, що
відповідач утримує у себе дитину з
метою не платити аліменти,
заборгованість по яких існує.

Позивач зазначає, що відповідачу на
даний час 67 років, він є інвалідом
другої групи, за станом здоров'я не
зможе належним чином піклуватись про
дитину.

Позивач просила визначити місце
проживання дитини разом із нею.

Ухвалою суду від 12 грудня 2013 року до
участі у справі залучено третю особу
Службу у справах дітей Дарницької
районної в м. Києві державної
адміністрації.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19 лютого 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення, яким,
задовольнити позов. В апеляційній
скарзі посилалася на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для вирішення справи, зокрема
судом не взято до уваги принцип п.6
Декларації прав дитини, проголошеної
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, за яким дитина не може бути
розлучена із матір'ю, та що відповідач є
хворою людиною похилого віку.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 16 травня 2014 року апеляційна
скарга була залишена без руху, і після
усунення недоліків, апеляційна скарга
ОСОБА_5 в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах
дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА,
Служба у справах дітей Дарницької
районної в м. Києві державної
адміністрації про визначення місця
проживання дитини була призначена до
розгляду.

Заперечуючи проти апеляційної скарги,
відповідач просив залишити апеляційну
скаргу без розгляду ( а.с 191) з підстав
ст. п.4 ч.1 ст. 207 ЦПК України, зазначаючи,
що в провадженні Києво-Святошинського
районного суду Київської області
перебуває на розгляді справа за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа
служба у справах дітей
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області про визначення місця
проживання дитини, стягнення аліментів
на утримання дитини, відшкодування
моральної шкоди. ОСОБА_2 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області із зустрічним
позовом до ОСОБА_3, 3-я особа служба у
справах дітей Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області про визначення місця
проживання дитини і цей позов
об'єднаний до провадження із позовом
ОСОБА_3.( а.с. 192-198).

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як видно з матеріалів справи, сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі із
01 серпня 2004 року, який розірваний 19
лютого 2010 року. ( а.с. 5,6, 11 )

Від шлюбу вони мають неповнолітню
дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.
8).

З жовтня 2008 року сторони спільно не
проживають, дитина залишилася
проживати з позивачем.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 26 травня 2009 року з
відповідача стягуються аліменти на
утримання дитини ( а.с. 9-10).

Згідно довідки-розрахунку Відділу ДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві заборгованість по
аліментам станом на 01 серпня 2013 року
становить 20 500 грн ( а.с. 12).

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_3 є
інвалідом 2-ої групи ( а.с. 44).

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
вересня 2013 року задоволено частково,
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення
місця проживання дитини. Визначено
місце проживання ОСОБА_4, 2005 року
народження разом із батьком ОСОБА_3, в
задоволенні позову про припинення
стягнення аліментів відмовлено (а.с.
28-33). Рішенням апеляційного суду
Київської області від 10 грудня 2013 року
в частині відмови у задоволенні позову
рішення скасовано, ухвалено нове
рішення про задоволення позову і
припинення стягнення аліментів із
ОСОБА_3 за рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 26
травня 2009 року. (а.с. 60-62).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 26 грудня 2013 року скасовані і справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції. (а.с. 137-141, 152 -154). В
ухвалі зазначено, що суди не
визначилися з наявністю чи відсутністю
обставин, на які посилалася ОСОБА_2, не
мотивували висновку про неможливість
забезпечення відповідачем (ОСОБА_2.)
виховання дитини, визначили місце
проживання неповнолітнього ОСОБА_4. з
батьком, не взявши до уваги вік дитини,
не встановивши і не зазначивши у
рішенні виключних обставин, які б
викликали необхідність розлучення
дитини з матір'ю. ( а.с. 141).

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 14 січня 2014 року залишено
без змін рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 04
листопада 2013 року, яким відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про відібрання дитини і повернення її
за попереднім місцем проживання ( а.с.
79-81).

Відповідно до ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Згідно з ст. 141 СК України мати і батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Згідно зі ч. 1 ст. ст. 160, 161 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (в тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд, виходячи з
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
ураховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Стаття 160 Сімейного Кодексу України
сформульована на засадах консенсусу;
мати, батько, дитина мають шукати
такого вирішення ситуації, яке
задовольняло би усіх. До тих пір, поки
хтось із них не погодиться на
запропонований варіант, питання
визначення місця проживання
залишається невирішеним. Повага до
дитини виключає інший варіант
вирішення проблеми.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Як видно з висновку
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області про визначення доцільності
місця проживання малолітньої дитини
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ( комісії з питань
захисту прав дитини) від 01 червня 2013
року ( а.с. 167-173, 183-189) була розглянута
заява ОСОБА_3 щодо визначення місця
проживання дитини з батьком. Як видно з
висновку ОСОБА_2 не заперечувала щодо
визначення місця проживання
малолітньої дитини, сина ОСОБА_4, з
батьком - ОСОБА_3, та просила встановити
їй дні та години її участі у вихованні
та спілкуванні з дитиною. Згідно витягу
з протоколу комісії від 22 травня 2013
року, вирішено надати висновок щодо
доцільності визначення місця
проживання дитини з батьком, а матері
ОСОБА_2 встановити дні та години участі
у вихованні та спілкуванні з
малолітньою дитиною - у вихідні дні -
перша, третя субота та друга четверта
неділя з 10.00 до 18.00 години.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного
кодексу України, участь представника
органу опіки та піклування є
бов'язковою у розгляді справ про місце
проживання дитини, позбавлення та
поновлення батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду. Закон встановлює дві
форми участі органу опіки та
піклування - подання суду висновку про
шляхи вирішення спору, участь його
представника в судовому засіданні.

В матеріалах справи відсутні висновки
одного із органів опіки та піклування
(Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації) щодо
доцільності проживання дитини з
батьком або з матір'ю, який залучений
судом першої інстанції до участі у
справі в якості 3-ої особи.

До апеляційного суду Київської
області, наданий акт обстеження умов
проживання дитини від 08 грудня 2014 року (
а.с. 214), за адресою: Київ, АДРЕСА_1
(однокімнатна квартира), і зазначено, що
у разі приїзду дитини до квартири їй
будуть створені всі необхідні умови.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд вірно виходив із того, що
відповідно до висновку
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області про визначення доцільності
місця проживання малолітньої дитини
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, доцільним було
визначити місце проживання дитини з
батьком, позивач ОСОБА_2 не
заперечувала проти цього, крім того їй
були встановлені дні та часи
спілкування з дитиною, і це було
встановлено рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 вересня 2013
року, що було чинним на час винесення
рішення. Крім того, суд першої
інстанції врахував, що ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 14 січня 2014 року залишено без змін
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 04
листопада 2013 року, яким відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відібрання дитини і
повернення її за попереднім місцем
проживання (а.с. 79-81).

У відповідності з вимогами ч.1 ст.15 ЦПК
України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
провадиться за правилами іншого
судочинства. Відповідно до ст. 60 ЦПК
України, позивачем ОСОБА_2 доказів, щодо
її порушеного права на час винесення
рішення судом першої інстанції не
надано.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, судом вірно встановлені
фактичні обставини справи на час
винесення рішення суду 19 лютого 2014
року, дана належна оцінка зібраним
доказам, суд вірно послався на норми
закону, які регулюють спірні
правовідносини, а також ту обставину,
що з позовом ОСОБА_2 звернулась до суду
27 вересня 2013 року, вже після винесення
рішення судом (23 вересня 2013 року) про
визначення місяця проживання дитини з
батьком, тобто спір був вирішений, і суд
апеляційної інстанції не може
досліджувати нові докази, чи обставини
які не були предметом розгляду в суді
першої інстанції, тому підстав для
скасування рішення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 -315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: