Справа № 206/7086/14-ц
Провадження № 2/206/1645/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Самарський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак
К.С.

при секретарі: Колісник
В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: Орган опіки та піклування
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради про визначення
порядку користування будинком, -

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3
про визначення порядку користування
будинком.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі зазначили, що відповідач
приходиться їм рідним братом.
ІНФОРМАЦІЯ_9 помер їхній батько ОСОБА_4.
Спадщину після його смерті в рівних
частках прийняли позивачі та
відповідач. 24 жовтня 2013 року позивачі
отримали у 8 ДДНК свідоцтва про право на
спадщину за законом кожний на 1/3
частину домоволодіння АДРЕСА_4.
Відповідач свідоцтво на свою 1/3 частину
спірного домоволодіння не отримував.
Домоволодіння в цілому складається з:
житлового цегляного будинку А
загальною площею 72,0 кв.м., житловою
площею 34,9 кв.м. та
господарсько-побутових будівель:
убиральні Б- цегляної, сараю В -
цегляного, гаражу Г - шлакоблочного,
сараю Д - шлакоблочного, хвіртки № 1 -
металевої, воріт № 2 - металевих,
паркану № 3- дерев'яного штахетника.
Житловий будинок складається з
приміщень: 1-1 - внутрішнього коридору
площею 3,5 кв.м., 1-2 - кухні площею 8,7 кв.м.,
1-3 - кімнати площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати
площею 12,9 кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9
кв.м., 1-6 - передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7
ванної площею 4,5 кв.м., 1-сіней площею 9,3
кв.м., 11-тамбуру площею 1,9 кв.м. З
відповідачем у них склались вкрай
неприязні стосунки. Відповідач не
впускав їх в спірне домоволодіння, так
як проживає в ньому зі своєї сім'єю.
Рішенням суду 23 грудня 2013 року позивачі
вселені в спірне домоволодіння. Так як
разом з відповідачем користуватись
житловим будинком не можливо, позивачі
хотіли поділити його в натурі, для чого
також звертались до суду з відповідним
позовом. Але, поділити будинок на 1/3 та
2/3 частки неможливо, то рішенням суду
від 25 вересня 2014 року в задоволенні
позову про поділ домоволодіння в
натурі було відмовлено. Враховуючи
викладені обставини позивачі вважають,
що необхідно визначити порядок
користування будинком. Їхня частка в
праві власності складає 2/3 частини
житлового будинку. Тому, на їхню частку
припадає 23,3 кв.м. Позивачі просять
визначити порядок користування
домоволодіння АДРЕСА_4 наступним чином:
позивачам виділити в користування
житлові кімнати 1-3 площею 9,1 кв.м. та 1-4
площею 12.9 кв.м., а відповідачу житлову
кімнату 1-5 площею 12-9 кв.м.,. інші
приміщення, а також всі надвірні
будівлі та споруди залишити в
спільному користуванні співвласників,
та судові витрати стягнути з
відповідача.

В судовому засіданні позивачі позовні
вимоги підтримали, просили
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні вимоги не визнали
та просили відмовити в позові
посилаючись на обставини викладені в
запереченні проти позову (а.с. 37-38).

Вислухавши доводи та пояснення
учасників процесу, допитавши свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вивчивши
та дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги позивачів задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтв про право на спадщину за
законом від 24 жовтня 2013 року та 31 січня
2014 року спадкоємцями майна ОСОБА_4, яке
складається з: житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями, що
знаходиться в АДРЕСА_4 є його сини:
ОСОБА_3, ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 по 1/3
частці від спадщини. Свідоцтво про
право на спадщину отримали ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зареєстрували
відповідно до витягів (а.с. 4-5, 6-7, 45).

Відповідно до копії технічного
паспорту будинок складається з: 1-1 -
внутрішнього коридору площею 3,5 кв.м., 1-2
- кухні площею 8,7 кв.м., 1-3 - кімнати
площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати площею 12,9
кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9 кв.м., 1-6 -
передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7 ванної
площею 4,5 кв.м., I-сіней площею 9,3 кв.м., II -
тамбуру площею 1,9 кв.м. (а.с. 8-10).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселені у житловий
будинок АДРЕСА_4. Дане рішення ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 березня 2014 року залишено
без змін (а.с. 11, 12-14).

25 вересня 2014 року рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська у
задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ в натурі
домоволодіння відмовлено (а.с. 15, 69-70).

Згідно розпорядження № 459-р від 07
жовтня 2013 року та ситуаційної схеми
розміщення житловому будинку,
господарським будівлям і спорудам
присвоєно адресу - АДРЕСА_4, що також
підтверджується довідкою про склад
сім'ї (а.с. 18, 40).

З довідок, виданих ОСОБА_3 вбачається,
що він зареєстрований та проживає з
його дружиною - ОСОБА_9, 1969 року
народження та сином - ОСОБА_10, 2009 року
народження по АДРЕСА_4 (а.с. 27-28, 40, 65).

Начальником Самарського РВ 20 червня 2013
року згідно листа було повідомлено, що
заява ЖЕО №3222 від 31 травня 2013 року
розглянута, в результаті чого факти
викладені в заяві щодо погроз ОСОБА_1
частково знайшли своє підтвердження. З
ОСОБА_1 було проведено бесіду
профілактичного характеру та винесено
офіційне попередження (а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_10 народився ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про
народження виданого Ленінським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис № 548,
батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_9
(а.с. 42).

Як встановлено з виписних епікризів
ОСОБА_10 проходив лікування з діагнозом:
неврозоподібний синдром
резидуально-органічного характеру (а.с.
26, 41).

Начальником Самарського РВ 12 травня 2014
року було повідомлено ОСОБА_9, що заява
ЖЕО № 2772 від 30 квітня 2014 року
розглянута, в результаті чого факти
викладені в заяві щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2
частково знайшли своє підтвердження. З
ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було проведено бесіду
профілактичного характеру та винесено
офіційне попередження (а.с. 44).

Відповідно до довідки від 11 грудня 2014
року № 610 та акту обстеження, виданих
головою територіальної ради, донька
ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 доглядали свого
батька до смерті і поховали його за
свій рахунок (а.с. 54, 55).

З довідки виданої Територіальною радою
самоорганізації житлового масиву
Чаплі № 154 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно
проживає з сім'єю, яка складається з:
ОСОБА_12, 1960 року народження - чоловік,
ОСОБА_13, 1989 року народження - донька та
ОСОБА_14, 2000 року народження - донька за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 12 травня 1997 року квартира
за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_15 та
ОСОБА_13 (а.с. 59).

З технічного паспорту на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що
квартира складається з 2 кімнат
житловою площею 27,9 кв.м. (а.с. 60-61).

Довідкою виданою КП «ЖГСР» ДМР № 2777 від
12 грудня 2014 року підтверджено, що
ОСОБА_1, 1969 року народження, ОСОБА_16, 1972
року народження та ОСОБА_17, 1945 року
народження дійсно зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 62).

Відповідно до довідки про склад сім'ї
та місце реєстрації № 15439 від 16 грудня
2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_18 зареєстровані
та є співвласниками квартири за
адресою: АДРЕСА_3, що також
підтверджується ордером на жиле
приміщення від 18 липня 2000 року № 36
серії П 99 та витягом про реєстрацію
власності на нерухоме майно та
свідоцтвом про право власності на
житло від 13 березня 2003 року. Загальна
площа квартири 39,6 кв.м. (а.с. 63, 64, 73, 74).

12 серпня 2014 року кримінальне
провадження за фактом грубого
порушення громадського порядку, за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296
КК України за заявою ОСОБА_9 на дії
ОСОБА_1 закрито за відсутністю в діянні
складу злочину (а.с. 66).

31 січня 2000 року шлюб між ОСОБА_18 та
ОСОБА_9 розірвано про що відділом
реєстрації актів громадянського стану
виконкому Ленінської районної ради м.
Дніпропетровська зроблено актовий
запис № 45 (а.с. 67).

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
листопада 2014 року за ОСОБА_3 визнано
право власності в порядку спадкування
за законом після смерті батька ОСОБА_4
на 1/6 частину земельної ділянки площею
4,74 га у межах згідно з планом. Під час
розгляду даної цивільної справи судом
було встановлено, що ОСОБА_3 спадщину
після смерті батька прийняв фактично,
оскільки постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття спадщини
(а.с. 68).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 15 грудня 2010
року спадкоємцями майна після померлої
ОСОБА_19, яке складається з: земельної
ділянки площею 4,740 га у межах згідно з
планом, розташованої на території
Любимівської сільської ради є її син,
ОСОБА_3, 1964 року народження, чоловік
ОСОБА_4, 1931 року народження. Свідоцтво
про право на спадщину на ? частку у
спадщині або ? частину земельної
ділянки видане ОСОБА_3, що також
підтверджується Витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності (а.с. 71,
72).

24 травня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9
зареєстрували шлюб, про що Ленінським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області зроблено актовий запис № 216
(а.с. 75).

З копії висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
871/872-14 від 07 липня 2014 року вбачається, що
поділити (виділити в натурі)
домоволодіння (житловий будинок) за
адресою АДРЕСА_4 в натурі у
відповідності до розміру частки
кожного із сторін, а саме: 1/3 та 2/3 -
неможливо (а.с. 86-89).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються ЦК України та ЖК УРСР.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що
є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле. Кожен учасник
спільної часткової власності володіє
не часткою майна в натурі, а часткою в
праві власності на спільне майно у
цілому. Ці частки є ідеальними й
визначаються відповідними відсотками
від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової
норми слід дійти висновку, що ця норма
регулює саме порядок здійснення права
часткової власності, тобто порядок
користування спільною частковою
власністю без її поділу в натурі,
наслідком якого є припинення права
спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Як роз'яснено в Постанові Пленуму ВСУ №
7 від 04.10.1991 року «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» при
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Однак, як встановлено судом, між
співвласниками склалися неприязні
стосунки, жодних домовленостей про
спільне користування домоволодінням
не досягнуто та жоден з позивачів в
позовних вимогах не вимагає від інших
співвласників матеріальної
компенсації.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Статтею 47 ЖК УРСР встановлено, що норма
жилої площі встановлюється в розмірі

13,65 квадратного метру на одну особу.

Зважаючи на те, що згідно з пунктом 3.9
Інструкції «Про проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об`єктів
нерухомого майна» визначення розміру
часток у єдиному комплексі провадиться
з урахуванням вартості всіх будинків,
будівель і споруд, що розташовані за
однією адресою та перебувають у
власності всіх співвласників, то,
відповідно, і поділ, і визначення
порядку користування таким комплексом,
яким є домоволодіння в цілому,
провадиться з урахуванням всіх
будівель і споруд, а не тільки
житлового будинку, як його складової
частини.

З аналізу вищевказаних норм та
роз`яснень постанови Пленуму ВСУ
слідує, що встановлення порядку
користування житловим будинком
можливо лише за умови визначення
такого порядку щодо усього будинку з
господарськими будівлями і спорудами в
цілому, а також між усіма
співвласниками одночасно.

Як встановлено судом, спірний житловий
будинок складається з приміщень: 1-1 -
внутрішнього коридору площею 3,5 кв.м., 1-2
- кухні площею 8,7 кв.м., 1-3 - кімнати
площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати площею 12,9
кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9 кв.м., 1-6 -
передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7 ванної
площею 4,5 кв.м., 1-сіней площею 9,3 кв.м.,
11-тамбуру площею 1,9 кв.м., позивачі в
своєму позові просять виділити в
користування відповідачу житлову
кімнату 1-5 площею 12,9 кв.м., а за собою
залишити житлові кімнати 1-3 та 1-4, при
цьому не визначивши порядку
користування цими двома кімнатами між
ними.

Крім того, кімната 1-5, яку пропонують
виділити у користування відповідачу є
прохідною до кімнати 1-4, отже,
задоволення позову в даній редакції
буде порушувати права і інтереси
відповідача та членів його сім`ї, які
проживають спільно з ним в спірному
домоволодінні.

Твердження позивачів щодо можливого
перепланування проходів виділяємих в
користування кімнат не підтверджено
належними та допустимим доказами,
наприклад висновком
будівельно-технічної експертизи щодо
можливості визначення порядку
користування житловим будинком.

Таким чином суд приходить до висновку,
що встановити між співвласниками
порядок користування трьома кімнатами,
без погіршення житлових умов будь-кого
зі сторін не можливо.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивачі в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, мали право
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів або призначення
експертиз, однак вони таким правом не
скористалися.

Судом неодноразово роз'яснювалось
сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137
ЦПК України та наслідки вчинення або не
вчинення процесуальних дій, а також те,
що суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених ними вимог і на
підставі наданих доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь справі,
при цьому суд приймає до розгляду
тільки ті докази, які мають значення по
справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі
обставини справи та оцінюючи усі
наявні докази по справі, досліджені в
судовому засіданні в їх сукупності,
приймаючи до уваги вищевикладене, суд
вважає, що відсутні підстави для
задоволення позовних вимог позивачів.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, а також діючого матеріального
закону, з урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визначення порядку користування
будинком необхідно відмовити в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
оскільки в задоволенні позовних вимог
судом має бути відмовлено, судові
витрати понесені позивачами не
відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 15, 16, 317, 321, 355, 356, 369, 358, 364 ЦК
України, ст. 152 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11,
18, 57 - 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган
опіки та піклування Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради про
визначення порядку користування
будинком - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя:
К.С. Маштак