Справа № 367/4020/14-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/6032/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 48
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко
Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 15 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що він з 16.09.2000 р. перебуває у
шлюбі з відповідачкою і проживав разом
з нею до листопада 2013 р. Від даного
шлюбу дітей не мають.

Вказував на те, що їх сім»я розпалася, з
дружиною проживають окремо, жодних
спільних інтересів та турбот не мають,
принциповими розбіжностями з
відповідачкою є розуміння призначення
сім»ї як соціального інституту, з
дружиною відсутній добровільний союз,
відсутня взаємна любов, повага,
взаємодопомога та підтримка.

Окрім цього, в цьому шлюбі за
тринадцять років спільного життя не
було досягнуто згоди щодо вирішення
питання, що об»єднає сімейний союз-
продовження роду. Чоловік має право на
батьківство. Відмова дружини від
народження дитини або нездатність її
до народження дитини є поважною
причиною для розірвання шлюбу.

Крім того, між ним та дружиною існують
принципові розбіжності з особистих
причин, які є таємницею особистого
життя і які він не бажає розголошувати.
З урахуванням зазначених обставин,
вважав, що подальше спільне проживання
та збереження шлюбу з відповідачкою є
неможливим, примушення жити в шлюбі,
коли один з подружжя наполягає на його
розірванні, на його думку є
неправомірним.

Просив задовольнити позов та розірвати
шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3,
зареєстрований 16.09.2000 року.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 15 вересня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просив
скасувати рішення суду як
необґрунтоване, ухвалене з порушення
норм матеріального і процесуального
права та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України
позов про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

В силу ст..21 СК України шлюбом є
сімейний союз жінки та чоловіка

В силу ч.1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушення жінки та чоловіка
до шлюбу не допускається.

Згідно ст. 112 СК України, яка передбачає
підстави для розірвання шлюбу за
позовом одного з подружжя, суд з'ясовує
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
бере до уваги наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

По справі встановлено, що 16.09.2000 р. між
позивачем та відповідачкою було
зареєстровано шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 (а.с.5). Сторони разом не
проживають, спільного господарства не
ведуть з листопада 2013 року.

Наполягаючи на розірванні шлюбу,
позивач посилався на те, що сім»я
розпалася, з дружиною проживають
окремо, жодних спільних інтересів та
турбот не мають, принциповими
розбіжностями з відповідачкою є
розуміння призначення сім»ї як
соціального інституту, з дружиною
відсутній добровільний союз, відсутня
взаємна любов, повага, взаємодопомога
та підтримка. Окрім цього, в шлюбі за
тринадцять років спільного життя не
було досягнуто згоди щодо вирішення
питання, що об»єднає сімейний союз-
продовження роду. Він має право на
батьківство. Проте, дружина дитину так
і не народила. Відмова дружини від
народження дитини або нездатність її
до народження дитини , на думку
позивача, з урахуванням інших обставин,
має істотне значення для розірвання
шлюбу.

Позивач зазначив, що на час звернення
до суду кожен з подружжя живе своїм
життям та своїми інтересами.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд,
в порушення вимог ст..213,214 ЦПК України,
належним чином не з»ясував дійсні
обставини справи, якими
обґрунтовувалися позовні вимоги
позивача, не встановив, які відносини
існують між подружжям, а фактично
обмежився лише висновком, що позивачем
не надано жодних доказів на
підтвердження того, що відповідачка
відмовлялась від народження йому
дитини або нездатна до народження
дітей. При цьому, суд вирішуючи спір по
суті, не вислухав безпосередньо
пояснення та заперечення відповідачки
(в судовому засідання її інтереси
представляв представник) щодо
обставин, на які посилався позивач на
підтвердження доводів про
неможливість спільного проживання та
збереження в подальшому їх сім»ї.

З огляду на викладене, колегія вважає,
що висновки суду не ґрунтуються на
дійсних обставинах справи, а рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому не може бути залишеним без змін
та підлягає скасуванню з ухвалення
нового рішення.

Як видно з матеріалів справи сторони
тривалий час проживають окремо, не
ведуть спільного господарства. Позивач
наполягає на тому, що жодних спільних
інтересів з дружиною не має, між ними
відсутня взаємна любов, повага,
взаємодопомога та підтримка. Він хоче
мати дітей та бути батьком, проте за час
спільного проживання, яке складало
тринадцять років, дружина дитину так і
не народила. Збереження шлюбу
суперечить його інтересам, оскільки
примушує його до проживання з жінкою, з
якою він немає нічого спільного.

На думку колегії, доводи позивача
заслуговують на увагу, подальше
збереження сім»ї сторін та шлюбу між
ними суперечило б інтересам одного з
подружжя та є недоцільним.

Крім того, як встановлено у ході
апеляційного розгляду даної справи,
позивач вже звертався до суду з позовом
про розірвання шлюбу з відповідачкою,
рішенням Ірпінського міського суду від
02 квітня 2014 року його позов було
задоволено. Проте, рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 18 червня 2014 року у справі №22ц/780/2992/14
було задоволено апеляційну скаргу
відповідачки ОСОБА_3, рішення
Ірпінського міського суду від 02 квітня
2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову позивача про розірвання шлюбу.

Звернення позивача до суду з новим
позовом про розірвання шлюбу свідчить
про те, що відносини між подружжям не
змінилися, сторони не примирилися, а
позивач наполягає на тому, що подальше
збереження сім»ї є неможливим.

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст.307,309 ЦПК України, колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 вересня 2014
скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб зареєстрований
Відділом реєстрації одружень м.
Миколаєва свідоцтво серії НОМЕР_1 між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 16 вересня 2000 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: