У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення
боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Червонозаводського районного суду
м. Харкова від 26 грудня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Харківської області від 09 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що 12
червня 2007 року між нею, ОСОБА_7 та ОСОБА_9
укладено договір позики, згідно з
умовами якого останнім передано
валютні цінності на суму 20 800 доларів
США строком повернення до 12 травня 2008
року. За весь час користування позикою
відповідачі повернули ОСОБА_6 тільки 2
800 доларів США.

Просила стягнути солідарно з
відповідачів заборгованість за
договором позики у розмірі 596 387 грн 10
коп., що складається із суми основного
боргу - 18 тис. доларів США (еквівалентно
143 847 грн); процентів за користування
позикою - 9 882,73 доларів США грн
(еквівалентно 78 992 грн 66 коп.); 3 % річних -
2 442 грн 63 коп.; пені - 350 тис. грн.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 26 грудня
2013 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_6 суму неповернутої
позики у розмірі 143 847 грн, неустойку
(пеню) у розмірі 59 914 грн 89 коп.,
а всього - 203 788 грн 89 коп. У іншій частині
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 09 липня
2014 року рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від
26 грудня 2013 року змінено у частині
відмови у стягненні процентів за
користування позикою, неустойки та 3 %
річних.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_6 проценти за
користування позикою у розмірі 11 747 грн
31 коп., 3 % річних у розмірі 7 534 грн
44 коп. та пеню у розмірі 20 тис. грн.
Зменшено розмір загальної суми
стягнення на користь ОСОБА_6 до 183 128 грн
75 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. В іншій частині рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга має бути задоволена
частково з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 12 червня 2007 року
між ОСОБА_6 (позикодавцем) та ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 (позичальниками) укладено
договір позики, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 12 червня
2007 року за реєстровим № 1257.

Відповідно до п. 1 договору
позикодавець передав у власність
позичальників валютні цінності на сумі
20 800 доларів США, а позичальники як
солідарні боржники зобов'язалися
повернути суму позики не пізніше
12 травня 2008 року у такому порядку: не
пізніше 12 липня 2007 року −? 400
доларів США, 12 серпня 2007 року −? 400
доларів США, 12 вересня 2007 року −?
400 доларів США, 12 жовтня 2007 року −? 400
доларів США, 12 листопада 2007
року −? 400 доларів США, 12 грудня 2007 року
−? 400 доларів США, 12 січня 2008
року −? 400 доларів США, 12 лютого
2008 року −? 400 доларів США, 12 березня 2008
року −? 400 доларів США, 12 квітня 2008
року −? 400 доларів США, 12 травня 2008 року -
16 800 доларів США (а. с. 8).

На забезпечення виконання зобов'язань
за договором позики 12 червня
2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, згідно з умовами
якого ОСОБА_7 передала в іпотеку ОСОБА_6
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 74−?75).

Виконавчий напис на договорі позики
вчинено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 20 березня
2009 року. ОСОБА_6 стала
власником спірної квартири 01 квітня
2009 року і здійснила державну
реєстрацію свого права власності у
КП «Харківське міське БТІ».

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 23 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 31 жовтня 2013 року, визнано договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя від 12 червня 2007 року
недійсним (а. с. 32−?36, 43−?46).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій саме сумі,
що були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Сторонами визнано, що відповідачі
повернули позику у розмірі 2 800
доларів США.

Суди дійшли правильного висновку про
стягнення основної суми боргу у
розмірі 18 тис. доларів США, що
еквівалентно 143 847 грн.

Період несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання - з дня
укладення договору позики по день
звернення з позовом за виключенням
періоду з дня реєстрації права
власності на спірну квартиру по день
скасування договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, коли право на
стягнення коштів позивачкою
реалізоване у спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки, склав 637
днів.

3 % річних за вказаний період становить 7
534 грн 44 коп., про що правильно вказав
апеляційний суд.

Обґрунтовано апеляційний суд
застосував і положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України, згідно з якою розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення
(правова позиція, висловлена Верховним
Судом України у постанові від 03 вересня
2014 року у справі № 6-100цс14).

Разом з тим апеляційний суд залишив
поза увагою вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 1048
ЦК України, згідно з яким позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має
диспозитивний характер, встановлена
презумпція оплатності позики, яка діє
за умови, якщо безоплатний характер
відносин позики прямо не передбачений
ЦК України, іншими законодавчими
актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики
вважається безоплатним, зазначені у
ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначено
вказаною нормою правило про
безоплатність договорів позики, що є
імперативним і не може бути змінене за
погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право
позикодавця на одержання від
позичальника суми позики та винагороди
(процентів за користування позикою) у
разі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
позикодавець не має права на одержання
від позичальників процентів від суми
позики, оскільки цим договором не
передбачено нарахування та одержання
зазначених процентів, а апеляційний
суд скасував рішення суду першої
інстанції в цій частині та відповідно
до ч. 1 ст. 1048 ЦК України нарахував
розмір процентів з 12 червня 2007 року до
дня закінчення дії договору позики 12
травня 2008 року у розмірі 11 747 грн 31 коп.

Але абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що у разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісячно до дня
повернення позики.

За таких обставин рішення апеляційного
суду в частині стягнення процентів за
користування позикою не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування у цій частині ухваленого
судового рішення з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 09 липня 2014 року в
частині стягнення процентів за
користування позикою скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд
до апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Харківської області від 09 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Л.М. Мазур А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Г.В. Юровська