АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
інстанції: Колдіна О.О. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Болотова Є.В., Поліщук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 8 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення
та відшкодування збитків.

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року позивач звернулася
до суду з позовом про виселення
відповідача ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення в силу вимог ст. 116 ЖК
України.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року
позовні вимоги були задоволені
частково.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого приміщення.

У іншій частині позовних вимог було
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
відповідач подав апеляційну скаргу, та
ставив питання про його скасування та
постановлення нового про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Крім іншого вказував на те, що судом
безпідставно були взяті до уваги
твердження позивача щодо того, що
житлове приміщення руйнується і дії
відповідача унеможливлюють
користування квартирою, оскільки це не
відповідає дійсності. Щодо
застосування апелянтом фізичної сили
до позивача, то дані обставини не можна
враховувати, так як по всім заявам
позивача було прийнято рішення про
відмову у порушенні кримінальних
проваджень. Позивач ОСОБА_3 не
зверталась до суду із заявами в порядку
приватного звинувачення про завдання
їй, а також іншим мешканцям квартири,
тілесних ушкоджень, відповідно до ст. 125
КК України.

Крім цього, ордер на спірну квартиру
був виданий на усю сім'ю, у тому числі на
апелянта, іншого житла він не має, дана
квартира є його єдиним місцем
проживання. Тому, виселення з займаного
приміщення порушує його права,
гарантовані ст. 47 Конституції України,
згідно якої ніхто не може бути
примусово позбавлений житла.

Апелянт у судовому засіданні
підтримав подану апеляційну скаргу.

Позивач не визнала подану апеляційну
скаргу, заперечувала проти її
задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що подана
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що 03.07.1989 року на підставі рішення
Печерської районної народних
депутатів від 26.06.1989 року № 569 колишнім
чоловіком позивача - отриманий ордер №
47987 на право зайняття жилого приміщення
за адресою: АДРЕСА_1.

Даний ордер виданий на сім'ю в складі
п'яти осіб: ОСОБА_5, його дружину -
ОСОБА_3, дочку - ОСОБА_6, сина - ОСОБА_7 та
сина - ОСОБА_4

Відповідно до рішення Московського
районного суду м.Києва від 10.03.1999 року
ОСОБА_5 був визнаний таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

У квартирі АДРЕСА_1 на час розгляду
справи зареєстровані: ОСОБА_3. ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_8

Власником особового рахунку за даною
адресою є ОСОБА_3, з якою укладені
договори про надання послуг з
утримання будинку і прибудинкової
території, надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та і есе фактичні витрати по
оплаті житлово-комунальних послуг та
утримання будинку та прибудинкової
території.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_3
свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ОСОБА_4 систематично порушує правила
співжиття, унеможливлює спільне
проживання з іншими членами сім'ї, псує
жиле приміщення та порушує правила
співжиття з мешканцями будинку Його
антигромадська поведінка виявляється
у погрозах, застосуванні до неї та її
дітей фізичної сили та психологічного
примусу, і до відповідача неодноразово
застосовувалися заходи попередження
та громадського впливу, які позитивних
результатів не дали. Своїми
протиправними антисоціальними діями
відповідач перешкоджає позивачу
проживати у спірній квартирі та
користуватися нею. А також, позивач
ставила питання про відшкодування
збитків у розмірі 2 000 гривень завданих
внаслідок залиття квартири, яке
сталося з вини відповідача.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов у частині виселення ОСОБА_4 із
спірного приміщення виходив з положень
ст. 116 ЖК України та того, що відповідач
своєю поведінкою систематично порушує
правила співжиття, що унеможливлює
спільне з ним проживання інших членів
сім'ї та мешканців будинку, і заходи
профілактичного характеру не дали
належних результатів, а відтак вважав
вимоги у цій частині доведеними та
обґрунтованими.

При цьому, зазначав, що встановлена
обставина щодо антисанітарного стану
спірної квартири, сама по собі не є
підставою для виселення відповідача
згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, оскільки
зазначена норма може бути застосована
лише у разі встановлення як
систематичного (тобто два і більше
разів) руйнування і псування жилого
приміщення, так і застосування до
винної особи заходів впливу та
попередження щодо недопустимості
приведення квартири у непридатний для
проживання стан. Тому вважав, що
належних доказів відносно тих
обставин, що в спірній квартирі
проживання не можливе через
антисанітарний стан квартири, який
вчиняється відповідачем, матеріали
справи не містять, як і тих обставин, що
до відповідача були вжиті передбачені
законом заходи впливу та попередження
щодо недопущення в подальшому таких
дій.

Вимоги позивача про відшкодування
відповідачем матеріальної шкоди в
розмірі 2 000 гривень на думку суду, не
підлягають задоволенню в зв'язку з їх
недоведеністю.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками суду не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам не
відповідає.

Як вбачається із тексту судового
рішення підставами для задоволення
позову було те, що відповідач своєю
поведінкою систематично порушує
правила співжиття, а це унеможливлює
спільне з ним проживання інших членів
сім'ї та мешканців будинку, і заходи
профілактичного характеру не дали
належних результатів.

На думку колегії суддів, судом було
залишено поза увагою роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України у п. 17
Постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», за яким під час вирішення
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК України осіб, які систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
керуватися тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Під заходами впливу
мається на увазі заходи попередження,
що застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

При цьому, виходячи з офіційного
характеру заходів запобігання і
громадського впливу, які мають
передувати виселенню наймача або
членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК
України, без надання іншого жилого
приміщення, відповідно до правил ст. 59
ЦПК про допустимість засобів
доказування, факт застосування заходів
запобігання судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ, виконавчими
комітетами, іншими уповноваженими
органами, та заходів громадського
впливу органами самоорганізації
населення (будинкові, вуличні,
квартальні комітети, товариські суди
тощо), повинні підтверджуватися
письмовими доказами.

На підтвердження заявлених вимог
позивач посилалася на відомості
викладені в постановах про порушенні
кримінальних справ ( а.с. 194 -195) та
довідку Голосіївського РУГУ МВС
України ( а.с 46).

На думку колегії суддів, суд
необґрунтовано задовольнив позовні
вимоги в частині виселення, так як
належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК
України) на підтвердження
систематичних порушень правил
співжиття з боку відповідача, щодо чого
були вжиті відповідні заходи
попередження чи громадського впливу та
які не дали позитивних результатів в
силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УССР позивачем
не було надано.

При цьому, слід відзначити, що
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_4 (
а.с. 194 -195), які були судом першої
інстанції покладені в основу судового
рішення, не містять відомостей про
вжиття до останнього офіційних
попереджень про недопущення у
подальшому неправомірної поведінки,
так як цими постановами достовірно не
встановлено фактів систематичного
порушення відповідачем правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі.

А також, матеріали перевірок, щодо
застосування заходів впливу та
офіційного попередження щодо усунення
перешкод у користуванні спірної
квартири та порушення правил
співжиття,постанови, на які послалися
суд не містять.

Також не може бути взято до уваги і
довідка ( а.с. 46), яка свідчить про
проведення бесіди профілактичного
характеру, щодо неприпустимості
неправомірної поведінки в побуті та
неправомірних дій відносно ОСОБА_3, так
як воно було оголошено відповідачу за
адресою, яка не є місцем перебування та
проживання відповідача.

Крім цього, жодних заходів впливу чи
офіційного попередження щодо усунення
перешкод у користуванні квартири та
порушення правил співжиття до
відповідача вжито не було, що виключає
можливість застосування норми ч. 1 ст. 116
ЖК України, за якою виселення може мати
місце, якщо наймач, члени його сім'ї або
інші особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

Відповідно до положень ст. 9 ЖК України,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування інакше
як з підстав і в порядку передбаченому
законом.

А відтак, на думку колегії суддів,
передбачених ст. 116 ЖК України підстав
для виселення ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1, не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів вважає, що рішення суду
в частині виселення як таке, що
постановлено з порушенням норм
матеріального права підлягає
скасуванню, з постановленням нового за
правилами ст. 309 ЦПК України, про
відмову позивачу у задоволенні
заявлених позовних вимог з зазначених
вище підстав.

У іншій частині рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального права і підстав для його
скасування нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 8 жовтня 2014 року скасувати в
частині задоволення вимог щодо
виселення, та постановити у цій частині
нове рішення, за яким:

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні
заявлених позовних вимог до ОСОБА_4 про
виселення.

У іншій частині постановлене судове
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Може бути
оскаржена в касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних так кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: