Номер провадження: 22-ц/785/8765/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича
В.А.

суддів - Варикаші
О.Д.

- Ступаков О.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_3 до Департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
ОСОБА_4 про визнання розпорядження та
свідоцтва про право власності
недійсними, за апеляційною скаргою
представника Департаменту міського
господарства Одеської міської ради
ОСОБА_5 на заочне рішення Київського
районного суду м. Одеси від 21 травня 2013
року, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у
якому просив визнати розпорядження
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради №213911 від 06
вересня 2011 року та свідоцтво про право
власності на житло № 213911 від 06 вересня
2011 року недійсними. При цьому позивач
посилається на те, що в вересні 2011 року
була здійснена приватизація квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 57,30 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право
власності співвласниками вказаної
квартири в рівних частках є ОСОБА_3
(позивач) та ОСОБА_6 (мати позивача).
Проте свідоцтво про право власності не
було зареєстроване у встановленому
законом порядку в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджено довідкою з КП «МБТІ та
РОН» від 28.03.2013 року.

Також позивач наполягав, що він участі
у приватизації квартири АДРЕСА_1 не
приймав, письмову згоду на участь у
приватизації не надавав, жодних
документів не підписував, про
здійснення приватизації спірної
квартири йому стало відомо після
смерті його матері ОСОБА_6 при
зверненні до КП ЖКС «Вузівський» з
метою переоформлення на своє ім'я
особового рахунку, а тому вимушений
звернутись до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити їх у повному
обсязі.

Представник Департаменту міського
господарства Одеської міської ради у
судове засідання не з'явився.

ОСОБА_4 до судового засідання не
з'явилась.

Заочним рішення Київського районного
суду м. Одеси від 21 травня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Визнано розпорядження Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради №213911 від 06 вересня 2011 року
про передачу квартири АДРЕСА_1 у
сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_3 -
недійсним.

Визнано Свідоцтво про право власності
на житло № 213911 від 06 вересня 2011 року,
видане Департаментом міського
господарства Одеської міської ради на
ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3, а саме на квартиру
АДРЕСА_1 - недійсним.

Представник Департаменту міського
господарства Одеської міської ради
ОСОБА_5 подала до Київського районного
суду м. Одеси заяву про перегляд
заочного рішення Київського районного
суду м. Одеси від 21 травня 2013 року.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 08 липня 2014 року заява
представника Департаменту міського
господарства Одеської міської ради про
перегляд заочного рішення Київського
районного суду м. Одеси від 21 травня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради, ОСОБА_4 про
визнання розпорядження та свідоцтва
про право власності недійсними
залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 вересня 2011 року
була здійснена приватизація квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 57,30 кв.м., що
підтверджується розпорядженням за №
213911 від 06 вересня 2011 року, виданого
Департаментом міського господарства
Одеської міської ради.

На підставі вищезазначеного
розпорядження було видано Свідоцтво
про право власності на житло від 06
вересня 2011 року, згідно якого
співвласниками вказаної квартири в
рівних частках є ОСОБА_3 (позивач) та
ОСОБА_6 (мати позивача). Проте свідоцтво
про право власності не було
зареєстроване в установленому законом
порядку в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджено довідкою з КП «МБТІ та
РОН» від 28 березня 2013 року.

Згідно ст.ст. З, 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація здійснюється
шляхом безоплатної передачі
громадянам, а саме наймачам та членам
його сім'ї квартир, які постійно
мешкають в квартирі разом з наймачем.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» кожен громадян
України має право приватизувати житло
один раз.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», передача займаних квартир
здійснюється в спільну сумісну чи
часткову власність за письмовою згодою
усіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі.

З матеріалів справи вбачається, що
приватизація квартири була здійснена
на підставі заяви від імені ОСОБА_6 на
приватизацію від 16 серпня 2011 року, в
якому є підпис ОСОБА_3

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги послався на те, що
письмової згоди ОСОБА_3 до органів
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради не надавалось,
оскільки підпис від імені ОСОБА_3,
виконаний нерозбірливо.

Крім того суд першої інстанції
зазначив, що про приватизацію квартири
позивач дізнався тільки після смерті
своєї матері ОСОБА_6, яка померла 21
вересня 2012 року. Отже при приватизації
він не міг проявити своє волевиявлення,
оскільки на той момент про неї навіть
не знав. Саме через необізнаність щодо
приватизації квартири ОСОБА_3 не
реєстрував право власності в органах
КП «МБТІ та РОН». Необізнаність
позивача щодо здійснення приватизації
спірної квартири свідчить також
відсутність відповідного штампу щодо
приватизації в його паспорті.

На підставі наведеного суд першої
інстанції зробив висновок про те, що
право позивача, передбачене законом, на
єдиноразову безоплатну приватизацію,
було порушено, а тому суд першої
інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_3
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанці.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Крім того відповідно до ст. 16 ЦК України
захист прав громадян та юридичних осіб
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення становище, яке існувало до
порушення; запобіганню вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсним
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом способів захисту.

При розгляді справ за позовами до
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування в разі
незгоди з рішенням з питань, віднесених
у галузі майнових відносин до їх
компетенції, суд за наявності підстав
для задоволення позову визнає рішення
такого органу недійсним і зобов'язує
його залежно від характеру спору
виконати певні дії, передбачені його
компетенцією (або не вчиняти чи
припинити їх), на захист порушеного
права, як цього вимагає законодавство,
або надає право позивачеві вчинити
певні дії для усунення порушень його
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України
правовий акт органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, який не відповідає
законові і порушує права власника, за
позовом власника майна визнається
судом незаконним і скасовується.

Стаття 21 ЦК визначає також загальний
порядок визнання судом незаконними та
скасування правових актів
індивідуальної дії, а також
нормативно-правових актів, виданих
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо вони
суперечать актам цивільного
законодавства й порушують цивільні
права або інтереси.

Умовою для задоволення такого позову є
невідповідність актів, прийнятих
органами державної влади, органами
влади Автономної Республіки Крим та
органами місцевого самоврядування
вимогам закону, а також порушення цими
актами права власності або іншого
титульного права. Незаконність може
полягати як у невідповідності акта
компетенції органу, який його прийняв,
так і в безпосередньому порушенні
права власності виданням такого акта.

Акти зазначених органів в розумінні
коментованої статті поділяються на
нормативно-правові акти та акти
індивідуальної дії. І ті, і інші можуть
бути визнані недійсними та скасовані в
судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 16
серпня 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради з заявою про
передачу у спільну часткову власність
квартири АДРЕСА_1

Вказану заяву крім заявника
власноручно підписав член родини
ОСОБА_3. Заява завірена керівником
підприємства по обслуговуванню житла.
До заяви були надані належним чином
оформлені: довідка про склад сім'ї і
займані приміщення у який зазначені
ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 19.06.92р. та п. 4 Положення про
порядок передачі квартир (будинків),
жилих приміщень у гуртожитках у
власність громадян , передача займаних
квартир здійснюється в спільну
сумісну, або спільну часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї.

Відповідно до п. 19 Положення «При
оформленні заяви на приватизацію
квартири громадянин бере на
підприємстві, що обслуговує жилий
будинок, довідку про склад сім'ї та
займані приміщення». У довідці
вказуються члени сім'ї наймача, які
прописані та мешкають разом з ним, а
також тимчасово відсутні особи, за
якими зберігається право на житло.

Закон не передбачив отримання від
заявника інших документів, тому 06.09.2011
р. Департаментом міського господарства
було видано розпорядження № 213911 від
06.09.2011 р. та свідоцтво про право
власності № 19-25554 від 06.09.2011 на квартиру
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3.

В оскаржуваному заочному рішенні не
вказано якими саме діями відповідачі
порушили права позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування зобов'язані діяти
тільки на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією й законами України.

Отримавши заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та
додані до неї, у повному обсягу
належним чином оформлені документи,
департамент не мав ні підстав, ні
повноважень перевіряти надані
документи.

Таким чином в матеріалах справи
відсутні докази того, що Департамент
міського господарства Одеської
міської ради, при приватизації
зазначеної квартири та видачі
свідоцтва про право власності на житло
№ 213911 від 06 вересня 2011 року, порушив
вимоги законодавства України.

Судом першої інстанції також не
доведено, що позивач не давав згоду на
приватизацію квартири та не підписував
жодних документів, а позивачем з цього
приводу не надано жодного доказу.

Судом першої інстанції не встановлено
хто вчинив підпис від імені ОСОБА_3, не
було витребувано від органу
приватизації оригіналу заяви на
приватизацію спірного житла, не була
проведена почеркознавча експертиза.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Що стосується посилань на те, що у
паспорті позивача відсутній штамп щодо
приватизації квартири, то дана
обставина не може бути підставою
вважати, що позивача безпідставно було
включено до складу співвласників
квартири та порушено його право в цій
частині.

На підставі наведеного колегія вважає,
що заочне рішення підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради ОСОБА_5 -
задовольнити.

Заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 21 травня 2013 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради, ОСОБА_4 про
визнання розпорядження та свідоцтва
про право власності недійсними -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом 20 днів з дня набрання
законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В.А.
Станкевич

Судді:
О.Д.
Варикаша

О.А.
Ступаков