У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- служба у справах дітей
Теребовлянської районної державної
адміністрації Тернопільської області,
про визначення місця проживання дитини
та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, - служба у
справах дітей Тернопільської міської
ради, про визначення місця проживання
дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 7 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який у подальшому
уточнив, і остаточно просив визначити
місце проживання неповнолітньої
доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він з
ОСОБА_4 перебував у шлюбі, який
розірвано 15 червня 2012 року. Від шлюбу
вони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_4 під час шлюбу і після його
розірвання періодично в особистих
потребах виїжджала за кордон на
тривалий термін, не брала участі у
вихованні дитини і не проживала з нею.
Вказував, що на час подання позову
донька проживає з ним у м. Теребовлі
Тернопільської області у
комфортабельній трикімнатній
квартирі, відвідує дитячий дошкільний
заклад та знаходиться на повному його
утриманні, має всі умови для
повноцінного розвитку, а ОСОБА_4 не
здатна надати кращі умови для
зростання та виховання дитини.

ОСОБА_4 звернулась до суду із
зустрічним позовом про визначення
місця проживання неповнолітньої
доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом
з нею у квартирі АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що після
розірвання шлюбу дочка залишилась
проживати з нею у квартирі АДРЕСА_1.
Однак 25 грудня 2012 року ОСОБА_3 забрав
дочку і її не повернув, проживає з нею у
м. Теребовлі Тернопільської області у
квартирі, що належить його батькам, та
не дає змоги бачитися їй з дитиною.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 7 листопада 2013 року, у
задоволенні первісного позову
відмовлено, зустрічний позов
задоволено.

Визначено місце проживання дитини
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із матір'ю ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 7 листопада 2013 року,
ухвалити нове рішення про задоволення
первісного позову та відмову у
задоволенні зустрічного, мотивуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, взявши до уваги
проголошений у Декларації прав дитини
принцип про те, що малолітня дитина не
повинна, крім випадків, коли є виключні
обставини, бути розлучена зі своєю
матір'ю, дійшов висновку, що визначення
місця проживання дитини з матір'ю буде
відповідати інтересам дитини.

Такі висновки судів ґрунтуються на
фактичних обставинах, встановлених
судами, і відповідають вимогам закону.

Судами встановлено, що сторони
перебували у шлюбі з 14 жовтня 2005 року.

Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 15 червня 2012 року розірвано
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Як позивач, так і відповідач за місцем
свого проживання створили належні
умови для проживання доньки,
характеризуються позитивно.

Висновком органу опіки та піклування
Теребовлянської райдержадміністрації
Тернопільської області від 7 березня 2013
року рекомендовано визначити місце
проживання ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком.

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Згідно зі ст. 160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Місце проживання дитини, яка
досягла десяти років, визначається за
спільною згодою батьків та самої
дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Суди попередніх інстанцій дали оцінку
висновку органу опіки та піклування
Теребовлянської райдержадміністрації
Тернопільської області від 7 березня 2013
року, визнали висновок таким, що не
відповідає встановленим обставинам, і
відхилили його.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Оскільки не встановлено будь-яких
виняткових обставин, які б викликали
необхідність розлучення малолітньої
дитини зі своєю матір'ю, суди дійшли
правильного висновку про визначення
місця проживання малолітньої дитини з
матір'ю.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
дослідивши докази у справі, дав їм
належну оцінку і, з урахуванням
встановлених обставин справи та вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
первісного позову та наявність таких
для задоволення зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при розгляді справи
судами допущено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення спору, оскільки висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують і зводяться до переоцінки
доказів, їх належності та допустимості,
проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд
касаційної інстанції не вправі
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Судами на основі об'єктивної оцінки
наданих сторонами доказів повно
встановлено фактичні обставини справи
та вірно застосовано норми
матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 23 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 7 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян Судді: В.П.Гончар
Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко
Д.О.Остапчук