№ 201/9190/14 ц
провадження 2/201/2399/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 липня 2014 року звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення аліментів на її користь
на утримання неповнолітньої дитини.
Позивач у своєму позові посилався на
те, що вона з відповідачем перебувають
в зареєстрованому шлюбі, від цього
шлюбу та спільного мешкання мають і
виховували спільну неповнолітню
дитину: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, їх з
відповідачем стосунки не склалися,
стоїть питання про розірвання шлюбу,
стосунки наразі припинені і зараз вони,
хоча і мешкають разом, але спільне
господарство не ведуть, позивачка
фактично мешкає з дочкою, але
незважаючи на це, відповідач по закону
зобов'язаний приймати участь в
утриманні вказаної неповнолітньої
дитини. Відповідач у вихованні та
матеріальному забезпеченні дитини
участі не приймає, мешкають (позивач з
дитиною) окремо. Вона (позивач) зараз не
працює, доглядає дитину, матеріально
позивачка погано забезпечена. Дохід
відповідача постійний, інших дітей він
не має і аліменти не виплачує. Просила
стягувати з відповідача на її користь
аліменти на утримання неповнолітньої
дитини до досягнення вказаною дитиною
повноліття в розмірі 1/3 частки всіх
видів заробітку, доходу, відповідача
щомісячно, задовольнивши позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає, що вказаним відповідач
позовні вимоги фактично визнав, не
заперечував проти них та стягнення
аліментів на утримання дочки; дійсно
відповідач має з позивачкою
неповнолітню дитину, він добровільно
має надавати матеріальну і іншу
допомогу на утримання дочки, але не
робить цього. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 28 квітня
2007 року перебувають в зареєстрованому
шлюбі, від цього шлюбу і спільного
мешкання мають спільну неповнолітню
дитину: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. їх з
відповідачем стосунки не склалися,
стоїть питання про розірвання шлюбу,
стосунки сторін наразі фактично
припинені і зараз вони, хоча і мешкають
разом, але спільне господарство не
ведуть, позивачка фактично мешкає з
дочкою, але незважаючи на це,
відповідач по закону зобов'язаний
приймати участь в утриманні вказаної
неповнолітньої дитини. Відповідач у
вихованні та матеріальному
забезпеченні дитини регулярної участі
не приймає, мешкають (позивач з дитиною)
окремо. Вона (позивач) зараз не працює,
доглядає дитину, матеріально позивачка
погано забезпечена.

Відповідач не позбавлений
батьківських прав відносно дитини -
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, він не
звільняється від обов'язку щодо
утримання дитини відповідно до ч. 2 ст.
166 Сімейного Кодексу України.

На теперішній час позивач мешкає
разом зі своєю неповнолітньою дитиною,
займається її вихованням та
утриманням, лікуванням. Відповідач на
утримання вказаної дитини матеріальну
допомогу надає не регулярно і в різних
сумах і проявах, тому мати дитина
вимушена була звернутися з позовом до
суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного
кодексу України, батьки зобов'язані
виховувати дитину в дусі поваги до прав
та свобод інших людей, любові до своєї
сім'ї та родини, свого народу, своєї
Батьківщини. Батьки зобов'язані
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовні моральний розвиток
(ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного
кодексу України, здійснення батьками
своїх прав :а виконання обов'язків
мають ґрунтуватися на повазі до прав
дитини та її людської гідності.
Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного
кодексу України, ухилення батьків від
виконання батьківських обов'язків є
підставою для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27
Конвенції ООН про права дитини та ст. 8
Закону України «Про охорону дитинства»
кожна дитина має право на рівень життя,
необхідний для фізичного, розумового,
духовного, культурного, морального і
соціального розвитку. Також, згідно з ч.
2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини
батьки, які виховують дитину, несуть
основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей, умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного
кодексу України за рішенням суду кошти
на утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу
України, мінімальний розмір аліментів
на одну дитину не може бути меншим, ніж
30 відсотків прожиткового мінімуму для
дитини заповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК
України частка заробітку (доходу)
батька, яка буде стягуватися як
аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і
більше дітей, суд визначає єдину частку
від заробітку (доходу) батька на їх
утримання, яка буде стягуватися до
досягнення найстаршою дитиною
повноліття.

Судом встановлено, що сторони є
батьками неповнолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ця неповнолітня дитина
свого постійного доходу не має,
знаходиться на утриманні своєї матері,
яка на теперішній час не працює, має
скрутне матеріальне становище і
потребує матеріальної допомоги від
відповідача, тому суд вважає можливим
стягувати з відповідача на користь
позивача аліменти на утримання
вказаної дитини ОСОБА_3 до досягнення
нею повноліття щомісячно по 1/4 частині
всіх видів доходу відповідача (а не 1/3
частину, як того просила позивачка). При
цьому суд враховує ті обставини, що
відповідач працює, має стабільні
доходи і суттєве матеріальне
становище, інших неповнолітніх дітей,
непрацездатних батьків, повнолітніх
дочки, сина відповідач не має.
Аліментів відповідач нікому іншому не
платить, стягнень за виконавчими
документами з відповідача не
проводиться.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним належним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
відповідачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями позивача і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону
України про Державний бюджет України
на 2014 рік» встановлено, що у 2014 році
прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць у розмірі з 01
січня - 1176 гривень, з 01 липня - 1207
гривень, з 01 жовтня - 1256 гривень та для
тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп
населення: дітей віком до 6 років: з 01
січня - 1032 гривні, з 01 липня - 1059 гривень,
з 01 жовтня - 1102 гривні; дітей віком від 6
до 18 років: з 01 січня - 1286 гривень, з 01
липня - 1320 гривень, з 01 жовтня - 1373
гривні; працездатних осіб: з 01 січня - 1218
гривень, з 01 липня - 1250 гривень, з 01
жовтня - 501 гривня; осіб, які втратили
працездатність: з 01 січня - 949 гривень, з
01 липня - 974 гривні, з 01 жовтня - 1014
гривень.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного
кодексу України, кожен учасник
сімейних відносин має право на судовий
захист.

При таких обставинах суд вважає
доведеними обставини позову, а тому
можливим їх задоволення.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд
може присудити аліменти і за минулий
час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК
України, суд вважає необхідним
стягувати аліменти з відповідача на
користь позивачки на утримання
неповнолітньої дитини з 15 липня 2014
року.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка не
працює, має скрутне матеріальне
становище і важкі сімейні обставини,
державну грошову допомогу не отримує,
інших джерел доходу не має, суд вважає
можливим допустити негайне виконання
судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового
збору, не сплатила його, тому з
відповідача слід також стягнути
судовий збір на користь держави у
розмірі 243 грн. 60 коп..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача та дочки по
незаконним (з точки зору відповідача)
діям відносно нього та предмета спору,
можливе твердження відповідача про
наявність будь-яких інших зобов'язань
стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливу
позицію відповідача стосовно не
погодження зі всіма положеннями
позовних вимог, оскільки вони
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та стягувати з відповідача ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.
Дніпропетровськ, Україна, аліменти на
утримання однієї неповнолітньої
дитини: дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
користь матері цієї дитини - ОСОБА_1 в
розмірі 1/4 частини всіх видів його
доходу щомісячно, але не менше 30%
прожиткового мінімуму на дитину,
встановленого для дітей відповідного
віку, до досягнення ОСОБА_3 повноліття,
починаючи стягнення з 15 липня 2014 року,
допустити негайне виконання рішення в
межах суми платежу аліментів за один
місяць, а також стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
в розмірі 243 грн. 60 коп., в задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини в
такому вигляді ґрунтуються на вимогах
закону, а тому підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, ЦК України, ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 183,
ст. ст. 182, 191, 194 Сімейного кодексу
України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженця м. Дніпропетровськ, Україна,
аліменти на утримання однієї
неповнолітньої дитини: дочки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері цієї
дитини - ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини
всіх видів його доходу щомісячно, але
не менше 30% прожиткового мінімуму на
дитину, встановленого для дітей
відповідного віку, до досягнення
ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення
з 15 липня 2014 року.

Допустити негайне виконання
рішення в межах суми платежу аліментів
за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60
коп..

В задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -