Номер провадження: 22-ц/785/7903/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Бабія А.П.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» на рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від
02.07.2014 року по справі за позовом ТОВ
«ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 4-8), в якому просив звернути
стягнення на предмет іпотеки (нерухоме
майно) - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1;
кошти, отримані від реалізації
предмету іпотеки, направити на
погашення заборгованості за кредитним
договором № ML-505/006/2008 від 22.01.2008 року
перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у
розмірі 6 826 380,08 грн.; на час реалізації
вищевказаного майна, передати його в
управління ТОВ «ОТП Факторинг
Україна»; стягнути з відповідачів
судові витрати по сплаті судового
збору в розмірі 3 441 грн. на користь
позивача.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував відповідно до позовної
заяви тим, що з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором № ML-505/006/2008 від 22.01.2008 року,
між банком та ОСОБА_4 22.01.2008 року було
укладено договір іпотеки № РML-505/006/2008
(майнова порука), відповідно до умов
якого іпотекодавець передав в іпотеку
нерухоме майно - трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, належну йому на праві
приватної власності. В зв'язку з
неналежним виконанням позичальником
своїх зобов'язань за вказаним
кредитним договором, станом на 12.03.2013
року сума кредитної заборгованості
склала 6 826 380,08 грн. Тому з метою
захисту своїх порушених прав, позивач,
до якого перейшло право вимоги за
вказаними договорами (кредитним та
іпотеки) на підставі договору
купівлі-продажу кредитного портфелю та
договору відступлення права вимоги,
звернувся із зазначеним позовом до
суду.

В судовому засіданні в суді
першої інстанції, як зазначено в
рішенні суду, представник позивача
підтримала позовні вимоги ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», просила позов
задовольнити у повному обсязі та
відмовити в задоволенні заяви
представника ОСОБА_4 про застосування
до виниклих правовідносин строків
позовної давності, оскільки кредитним
договором передбачена дата
остаточного повернення кредиту - 22.01.2023
року, тобто строк позовної давності
повинен відраховуватись від вказаної
дати. Представник відповідача ОСОБА_4,
заперечував проти задоволення позову
ТОВ «ОТП Факторинг Україна», просив
задовольнити заяву про застосування до
виниклих правовідносин строків
позовної давності та відмовити в
позові у повному обсязі з підстав
викладених в запереченнях на позов.
Відповідач - ОСОБА_3 та її представник у
судове засідання не з'явилися, проте
представник відповідача подав до суду
заперечення проти позову ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» та просив відмовити
в задоволенні позовних вимог, в частині
стягнення судового збору.

Рішенням Комінтернівського
районного суду Одеської області від
02.07.2014 року заяву представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про
застосування строків позовної
давності задоволено. У задоволенні
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, стягнення судового збору,
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» подало
апеляційну скаргу на рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 02.07.2014 року, в якій
просить скасувати рішення суду від
02.07.2014 року та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити прохання апелянта
щодо: звернення стягнення на предмет
іпотеки - трикімнатну квартиру, що
належить ОСОБА_4 та розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кошти, отримані від
реалізації предмету іпотеки направити
на погашення заборгованості за
кредитним договором № ML-505/006/2008 у
розмірі 6 826 380,08 грн.; передачі в
управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
іпотечного майна на час його
реалізації; стягнення з ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 судових витрат по сплаті
судового збору в розмірі 3 441 грн. на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а
також просить стягнути з ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 1 720,50 грн. на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»,
посилаючись на те, що вважає
оскаржуване рішення було ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також на те, що
суд не дослідив і не надав належної
оцінки наявним в матеріалах справи
доказам, не сприяв повному,
об'єктивному та неупередженому її
розгляду, і тому рішення є незаконним
та необґрунтованим.

Відповідачами рішення суду не
оскаржується.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала апеляційну скаргу.
Представник відповідачки - ОСОБА_4
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги. Інші учасники
процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог, наданих доказів і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд
першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 22.01.2008 року між
ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого
на теперішній час є ТОВ «ОТП Факторинг
Україна», та громадянкою ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № ML-505/006/2008,
згідно із яким позивач зобов'язався
надати відповідачу кредит у сумі 183 715
доларів США, на споживчі цілі, з
кінцевим строком повернення кредиту
22.01.2023 року, а відповідач прийняв на
себе зобов'язання сплачувати відсотки
за користування кредитом зі сплатою 5,99
% річних + FIDR, та здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами,
відповідно до п. п. 4, 5 кредитного
договору, а саме згідно графіку
погашення кредиту рівними частинами
(додаткова угода № 1 до кредитного
договору № ML-505/006/2008 від 22.01.2008 року).

З метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань за кредитним
договором, 22.01.2008 року між ЗАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір (майнової поруки) №
РМL-505/006/2008, відповідно до умов якого
іпотекодавець передає в іпотеку
нерухоме майно - трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, яка складається з трьох
житлових кімнат, загальна житлова
площа предмета іпотеки становить 115,7
кв. м., житлова площа предмета іпотеки
становить 49,7 кв. м., ринкова вартість
предмету іпотеки згідно висновку ПП
«Аргумент» від 11.12.2007 року, становить 1
043 694 грн. Предмет іпотеки належить
іпотекодавцю на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом
Комінтернівського районного
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_6 31.05.2006 року, за реєстровим № 1655
та зареєстрованого в
Комінтернівському районному бюро
технічної інвентаризації згідно
витягу з реєстру власності на нерухоме
майно за № 17030076 від 13.12.2007 року.

Відповідно до п. 2.1. іпотечного договору
іпотека за цим договором забезпечує
вимоги іпотекодержателя щодо сплати
боржником кожного і всіх його
платіжних зобов'язань за кредитним
договором № ML-505/006/2008 від 22.01.2008 року у
такому розмірі, у такій валюті, у такий
строк і такому порядку, як встановлено
в кредитному договорі, з усіма змінами
та доповненнями до нього, укладеними
протягом терміну його дії, а саме:
повернення боржником кредиту не
пізніше 22.01.2023 року; сплати процентів за
користування кредитом; сплати пені за
прострочення повернення кредиту та
процентів, а також сплати процентів та
штрафу за нецільове використання
кредиту; відшкодування збитків, витрат
та будь-яких інших штрафів, комісій,
викликаних порушенням Кредитного
договору.

Згідно з п. 6.1. іпотечного договору за
рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель може задовольнити
такі вимоги: всі боргові зобов'язання,
не сплачені боржником, і вимоги
стосовно повного відшкодування всіх
збитків, завданих порушенням
іпотекодавцем його зобов'язань за цим
договором, а також всіх фактичних
витрат, понесених іпотекодержателем у
зв'язку із реалізацією його прав за цим
договором.

26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк»,
правонаступником всіх прав та
обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» було укладено
договір купівлі-продажу кредитного
портфелю № б/н та договір відступлення
права вимоги № б/н, згідно яких, у
відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082,
1084 ЦК України ЗАТ «ОТП Банк»
відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» прийняло право вимоги за
кредитним договором № МL-505/006/2008 від
22.01.2008 року та іпотечним договором №
РМL-505/006/2008 від 22.01.2008 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Комінтернівського районного
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_7 22.01.2008 року, номер за реєстром 5,
укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4

Таким чином, у зв'язку з укладенням між
ПАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх
прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», та
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору
купівлі-продажу кредитного портфелю №
б/н та договору відступлення права
вимоги № б/н від 26.11.2010 року, до ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» перейшли всі права
ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до
ОСОБА_3 за кредитним договором та до
ОСОБА_4 за іпотечним договором.

Свої зобов'язання позивач виконав у
повному обсязі, ОСОБА_3 було надано суму
кредиту у розмірі 183 715 доларів США, що
підтверджується кредитною заявкою від
22.01.2008 року та випискою з поточного
рахунку ОСОБА_3 (вказаний факт було
встановлено заочним рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 05.07.2012 року, яке набрало законної
сили 25.09.2012 року, відповідно до ухвали
апеляційного суду Одеської області від
25.09.2012 року).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору
позичальник зобов'язаний своєчасно
повернути суму отриманого кредиту, а
також сплатити відповідну плату за
користування кредитом і виконати всі
інші зобов'язання, як вони визначені у
кредитному договорі.

Згідно з п. 1.5.1. кредитного договору
погашення відповідної частини кредиту
здійснюється позичальником щомісяця у
розмірі та строки, визначені у Графіку
повернення кредиту та сплати процентів
(Додаток № 1 до Кредитного договору),
шляхом внесення готівки в касу банку
або безготівковим перерахуванням на
поточний рахунок 5504. Нараховані в
порядку, передбаченому кредитним
договором, проценти сплачуються
позичальником одночасно з погашенням
відповідної частини кредиту в строк,
передбачений в Графіку повернення
кредиту та сплати процентів.

В порушення умов кредитного договору
щодо порядку та строків погашення
кредитного зобов'язання, вимог ст. ст.
525, 526 ЦК України відповідач ОСОБА_3 не
виконує умови договору, не погашає
кредит та не сплачує відсотки.

Станом на 12.03.2013 року загальна
заборгованість по наданому
відповідачу кредиту складає 6 826 380,08
грн., з них: залишок заборгованості за
кредитом - 166 281,45 доларів США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
7,9993 становить 1 329 087,63 грн.; сума
відсотків за користування кредитом за
період з 22.06.2009 року по 15.04.2010 року - 17 384,10
доларів США, що в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ 7,9993 становить
138 951,11 грн.; сума пені за прострочення
виконання зобов'язання за період з
12.03.2012 року по 12.03.2013 року - 670 379,25 доларів
США, що в гривневому еквіваленті по
курсу НБУ 7,9993 становить 5 358 341,35 грн.

Отже, ОСОБА_3 неналежним чином
виконувала прийняті нею зобов'язання
щодо погашення кредиту та процентів,
передбачених умовами кредитного
договору, внаслідок чого за
відповідачем утворилась прострочена
заборгованість за кредитом,
прострочена заборгованість за
процентами та була нарахована пеня за
прострочення виконання зобов'язань.

Разом з тим, посилання представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 з приводу
того, що наданий банком розрахунок
станом на 12.03.2013 року, за підписом
представника банку ОСОБА_8, не є
належним доказом, оскільки не
підтверджений первинними документами,
оформленими у відповідності до ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність»,
спростовується тим, що ОСОБА_3 було
надано суму кредиту у розмірі 183 715
доларів США на підставі кредитної
заявки від 22.01.2008 року (вказаний факт
існування первинного документу -
кредитної заявки від 22.01.2008 року та
виписки з поточного рахунку ОСОБА_3, як
зазначалося вище, було встановлено
заочним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 05.07.2012 року,
яке набрало законної сили 25.09.2012 року,
відповідно до ухвали апеляційного суду
Одеської області від 25.09.2012 року).

Відповідно до п. 4.1.1. кредитного
договору в разі невиконання чи
несвоєчасного виконання зобов'язання в
частині повернення кредиту та/або
сплати процентів, комісій згідно з
умовами Договору, позичальник
зобов'язаний сплатити кредитору пеню в
розмірі 1 % від простроченої суми за
кожний день прострочення. Зазначена
пеня сплачується додатково до
прострочених сум.

Відтак, суд вважав обгрунтованими
позовні вимоги щодо стягнення пені у
сумі 670 379,25 доларів США, що в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ 7,9993 становить
5 358 341,35 грн., за прострочення виконання
грошового зобов'язання, оскільки такі
вимоги ґрунтуються на Законі та
договірних відносинах між сторонами,
які прописані в п. 4.1.1. кредитного
договору.

Суд не прийняв до уваги посилання
представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 щодо застосування граничного
розміру пені, передбаченого ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», оскільки підписавши
договір сторони підтвердили, що
будь-які умови цього договору є
істотними і підлягають виконанню в
порядку передбаченому цим договором.

Однак, суд першої інстанції вважав, що
до визначеного банком розміру
неустойки, в частині пені підлягає
застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України,
оскільки нарахований банком розмір
пені в розмірі 670 379,25 доларів США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
7,9993 становить 5 358 341,35 грн., значно
перевищує заборгованість за кредитом у
розмірі 166 281,45 доларів США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
7,9993 становить 1 329 087,63 грн., тому розмір
пені підлягає зменшенню до 100 000 доларів
США, що в гривневому еквіваленті по
курсу НБУ 7,9993 становить 799 930 грн. Такий
розмір неустойки, на думку суду першої
інстанції, відповідає вимогам закону і
засадам розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1.9.1. кредитного
договору № МL-505/006/2008 від 22.01.2008 року
незважаючи на інші положення
кредитного договору, банк має право
вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадку
невиконання позичальником та/або
поручителем та/або майновим
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за Кредитним договором,
та/або умов Договору іпотеки, та/або
умов Договору поруки. При цьому,
зобов'язання позичальника щодо
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому настає з дати
відправлення банком на адресу
позичальника відповідної вимоги та
повинно бути проведено позичальником
протягом 30 банківських днів з дати
одержання позичальником відповідної
вимоги.

Скориставшись правом, наданим п. 1.9.1.
кредитного договору, банком у зв'язку з
невиконанням позичальником
зобов'язань за кредитним договором
щодо своєчасної сплати процентів та
погашення кредиту, ОСОБА_3 було
направлено досудову вимогу про повне
дострокове погашення заборгованості
за кредитним договором за вих. № 16499 від
25.06.2011 року, відповідно до якої
позичальник був зобов'язаний протягом
30 днів з моменту отримання досудової
вимоги сплатити на користь банку
належні суми кредиту, процентів та
штрафних санкцій за кредитним
договором.

Окрім того, 25.06.2011 року за вих. 16500 на
адресу ОСОБА_4 також було направлено
досудову вимогу про повне дострокове
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
досудові вимоги про повне дострокове
погашення заборгованості за кредитним
договором за вих. № № 16499, 16500 від 25.06.2011
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були виконані,
внаслідок чого банк звернувся до суду з
даним позовом.

Разом з тим, 30.05.2012 року ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» вже зверталося до
Суворовського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
(справа № 1527/8221/12).

05.07.2012 року Суворовським районним судом
м. Одеси по цивільній справі
№ 1527/8221/12 було винесено
заочне рішення, відповідно до якого
позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором було задоволено;
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» залишок
заборгованості за кредитом у розмірі 166
281,45 доларів США, суму несплачених
відсотків за користування кредитом у
розмірі 17 384,10 доларів США, суму пені за
прострочення виконання зобов'язань у
розмірі 5 368 316,26 грн.; стягнуто з ОСОБА_3
на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 05.07.2012 року
набрало законної сили 25.09.2012 року
відповідно до ухвали апеляційного суду
Одеської області від 25.09.2012 року. На
підставі вказаного рішення
Суворовським районним судом м. Одеси
було видано виконавчий лист, який в
подальшому пред'явлено ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» для примусового
виконання до відділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області,
проте вказаний виконавчий лист 24.08.2013
року повернуто на адресу стягувача,
відповідно до п. 4 ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України факт надсилання банком та
отримання ОСОБА_3 досудової вимоги про
повне дострокове погашення
заборгованості за кредитним договором
за вих. № 22-2/100520 від 20.08.2009 року не
підлягає доказуванню, як такий, що
встановлений заочним рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 05.07.2012 року у цивільній справі №
1527/8221/12.

При цьому, як вбачається з абзацу 7
аркуша 2 мотивувальної частини
заочного рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 05.07.2012 року
саме позивачем було подано до суду
копію вимоги за вих. № 22-2/100520 від 20.08.2009
року та докази отримання її ОСОБА_3

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3
заочного рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 05.07.2012 року,
позивач 17.05.2013 року звернувся до суду з
даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- нерухоме майно - трикімнатну квартиру
під номером 7 у будинку під номером 2 по
провулку Травневий в селі Фонтанка
Комінтернівського району Одеської
області.

При цьому, в своєму позові позивач
посилається виключно на повторні
досудові вимоги, які ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» надсилало ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а
саме досудову вимогу ОСОБА_3 про повне
дострокове погашення заборгованості
за кредитним договором за вих. № 16499 від
25.06.2011 року, та досудову вимогу ОСОБА_4
про повне дострокове погашення
заборгованості за кредитним договором
за вих. № 16500 від 25.06.2011 року.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов висновку, що позивачем
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду із зазначеним
позовом до ОСОБА_4, виходячи з
наступного.

З урахуванням ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України,
початок перебігу позовної давності
пов'язаний з певними юридичними
фактами та їх оцінкою управомоченою
особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання, перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Відповідно до правового висновку
Верховного суду України, викладеного в
ухвалі суду від 06.11.2013 року під час
розгляду справи № 6-116 цс13, початок
перебігу строку позовної давності
відповідно до ст. 261 ЦК України
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов.

Отже, перебіг строку позовної давності
за вимогою позивача про стягнення
всієї суми кредиту, процентів та
штрафних санкцій за кредитним
договором розпочався в 2009 році, з
моменту направлення ОСОБА_3 досудової
вимоги про повне дострокове погашення
заборгованості за кредитним договором
за. вих. № 22-2/100520 від 20.08.2009 року.

При цьому, відповідно до п. 1.9.1.
кредитного договору зобов'язання
позичальника ОСОБА_3 щодо дострокового
виконання боргових зобов'язань за
кредитним договором наступило з дати
відправлення ОСОБА_3 відповідної
вимоги, тобто з 20.08.2009 року.

Враховуючи, що основна та
додаткова вимоги можуть подаватися
одночасно, у випадку подання позову
виключно за основною вимогою, без
подання позову за додатковою вимогою,
факт подання позову за основною
вимогою не перериває перебіг строку
позовної давності за додатковою
вимогою.

Отже, позивач мав реальну можливість
звернутися до ОСОБА_4 протягом трьох
років після отримання ОСОБА_3 досудової
вимоги про повне дострокове погашення
заборгованості за кредитним договором
за вих. № 22-2/100520 від 20.08.2009 року, тобто до
20.08.2012 року.

Однак, під час використання свого права
вибору способу судового захисту,
передбаченого п. 1.9.1. кредитного
договору, позивач протягом зазначеного
строку до ОСОБА_4 не звертався, що було
підтверджено у судовому засіданні
представником ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» - Зауліною О.Г.

Таким чином, звернувшись до суду з
даним позовом до ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки лише
17.05.2013 року, позивач порушив строк
позовної давності на звернення до суду
з даним позовом.

При цьому, суд першої інстанції не
прийняв до уваги положення п. 9.1.
договору іпотеки, відповідно до якого:
договір набирає чинності з дня його
нотаріального посвідчення та діє до
виконання боргових зобов'язань в
повному обсязі та зобов'язань
іпотекодавця за цим Договором, тому що
дане положення не є умовою про
збільшення позовної давності, оскільки
остання за своєю правовою природою є
певним періодом у часі (ч. 1 ст. 251, ст. 256
ЦК України), який починається від
конкретного дня і спливає також у
певний момент часу.

Крім того, суд не прийняв до уваги
посилання позивача на п. 2 ч. 1
кредитного договору, як на підставу для
відмови у задоволенні заяви
представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 про застосування строків
позовної давності, оскільки після
використання в 2009 році ЗАТ «ОТП Банк»
права, передбаченого положенням п. 1.9.
кредитного договору, фактично
відбулася заміна зобов'язань
позичальника зі сплати строкових
платежів на одне зобов'язання
позичальника щодо дострокового
виконання боргових зобов'язань в
цілому.

При цьому, початок позовної давності
для стягнення всіх платежів має
обчислюватись з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань, тобто з моменту
настання строку погашення чергового
платежу. В даному випадку, - з моменту
настання строку погашення зобов'язання
позичальника щодо дострокового
виконання боргових зобов'язань в
цілому.

Окрім того, позивачем не було подано до
суду заяви про поновлення строку
позовної давності до виниклих
правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції за
заявою представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 до виниклих
правовідносин застосував строк
позовної давності, в зв'язку з чим у
позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до
ОСОБА_4 вважав слід відмовити у повному
обсязі, а судові витрати слід віднести
на рахунок позивача.

Щодо позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
стягнення судового збору, то вони суд
першої інстанції вважав теж не
підлягають задоволенню, оскільки:
по-перше вже існує заочне рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 05.07.2012 року, яке набрало законної
сили 25.09.2012 року, відповідно до ухвали
апеляційного суду Одеської області від
25.09.2012 року, про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ ML-505/006/2008 від 22.01.2008 року та судового
збору; по-друге - договір іпотеки №
РМL-505/006/2008 від 22.01.2008 року, укладений між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4; по-третє -
власником предмету іпотеки (нерухомого
майна) - трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
на яке позивач просить звернути
стягнення, є ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, що
підтверджується договором
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом
Комінтернівського районного
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_6 31.05.2006 року, за реєстровим № 1655
та зареєстрованого в
Комінтернівському районному бюро
технічної інвентаризації, згідно з
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно № 17030076 від 13.12.2007 року,
номер запису 55 в книзі 208, реєстраційний
номер 12029994, тобто ОСОБА_3 взагалі не є
належним відповідачем за даним позовом
ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

За таких обставин, суд першої
інстанції, керуючись ст. 42 Конституції
України, ст. ст. 6, 11, 15, 16, 251, 256, 257, 261, 266, 267,
509, 512, 514, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 627, 629, 1054 ЦК
України, п. п. 9, 23, 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, п. 7 ч.
1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», ст. 2
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», правовим
висновком Верховного суду України,
викладеного в ухвалі суду від 06.11.2013
року під час розгляду справи № 6-116 цс13,
рішенням Конституційного Суду України
від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 року,
абзацом третім підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 10.11.2011
року N 15-рп/2011 року, положеннями
Резолюції Генеральної Асамблеї ООН
«Керівні принципи для захисту
інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N
39/248, ст. ст. 2, 4, 5, 6, 8, 10, 15, 57, 60, 61, 62, 88, 209, 218,
223, 292, 294, 296 ЦПК України, відмовив у
задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг
Україна», в зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, в межах позовних вимог,
повно, всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
прийшов до правильного висновку на
підставі наданих та досліджених
доказів, відмовивши в задоволенні
позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Тому судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, наданим доказам та
відповідним нормам матеріального і
процесуального права, а суд першої
інстанції правомірно на підставі вимог
закону та на підставі встановлених
обставин справи, наданих доказів,
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 22.01.2008 року між
ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого
є позивач (ТОВ «ОТП Факторинг Україна»),
та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір № ML-505/006/2008, відповідно до
якого банк зобов'язався надати ОСОБА_3
кредит у сумі 183 715 доларів США, на
споживчі цілі, з кінцевим строком
повернення кредиту 22.01.2023 року, а
відповідач прийняв на себе
зобов'язання сплачувати відсотки за
користування кредитом 5,99 % річних + FIDR,
та здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами, згідно графіку
(а. с. 10-18).

З метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань за вказаним
кредитним договором, 22.01.2008 року між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір (майнової поруки) №
РМL-505/006/2008, відповідно до умов якого
іпотекодавець передав в іпотеку
належне йому нерухоме майно -
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
ринковою вартістю 1 043 694 грн. (а. с. 20-25).

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором виконав надавши кредит (а. с.
19), а позичальник (ОСОБА_3.) свої
зобов'язання щодо повернення наданого
кредиту не виконує, в зв'язку з чим
виникла кредитна заборгованість, яка
станом на 12.03.2013 року складає 6 826 380,08
грн.

Відповідно до п. 1.9.1. кредитного
договору № МL-505/006/2008 від 22.01.2008 року
незважаючи на інші положення
кредитного договору, банк має право
вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадку
невиконання позичальником та/або
поручителем та/або майновим
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за Кредитним договором,
та/або умов Договору іпотеки, та/або
умов Договору поруки. При цьому,
зобов'язання позичальника щодо
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому настає з дати
відправлення банком на адресу
позичальника відповідної вимоги та
повинно бути проведено позичальником
протягом 30 банківських днів з дати
одержання позичальником відповідної
вимоги.

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору, так і
строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів,
останній з яких у визначеній сумі
підлягає виконанню до 22.01.2023 року.

Графіком платежів, який є складовою
частино договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця.

Судом встановлено, що позичальником
(ОСОБА_3) в 2009 році було отримано вимогу
банку № 22-2/100520 від 20.08.2009 року про повне
дострокове погашення заборгованості
за кредитним договором, тобто банк
скористався своїм правом, передбаченим
ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 1.9.1.
кредитного договору № МL-505/006/2008 від
22.01.2008 року, і змінив строк виконання
зобов'язання за кредитним договором,
встановивши строк його виконання
протягом 30 календарних днів з моменту
отримання досудової вимоги, що
встановлено рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 05.07.2012 року
(а. с. 86-91) та не підлягає доказуванню
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Отримання відповідачами в 2009 році
вимог банку про повне дострокове
погашення заборгованості за кредитним
договором підтверджується і позивачем
в апеляційній скарзі (а. с. 163) та
доданими до неї копіями вказаних вимог
з підписами про отримання (а. с. 169-170).

Однак, з позовними вимогами про
звернення стягнення на предмет іпотеки
позивач звернувся до суду лише 17.05.2013
року (а. с. 4).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
іпотеку», іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів
вимог законом встановлена спеціальна
позовна давність (ч. 2 ст. 258 ЦК України),
зокрема в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому, початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Така правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
06.11.2013 року у справі № 6-116 цс13 та від
29.10.2014 року у справі № 6-169 цс14, які
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до матеріалів справи
представник відповідачки ОСОБА_4
просив застосувати позовну давність (а.
с. 111-115), проте позивач, який враховуючи
вищевикладене, пропустив строк
позовної давності, не ставив перед
судом питання про поновлення строку
позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції
правомірно застосував позовну
давність та відмовив в задоволенні
позову в зв'язку з цим до ОСОБА_4

Також судова колегія повністю
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позову до ОСОБА_3

Не підлягають стягненню з відповідачів
відповідно до ст. 88 ЦПК України і судові
витрати, в зв'язку з відмовою в
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно
направлення відповідачам нових
досудових вимог в 2011 році та спливу, у
зв'язку з цим, позовної давності в 2014
році та стосовно строку виконання
кредитного зобов'язання - 22.01.2023 року, а
відтак початку перебігу позовної
давності зі спливом строку виконання
зобов'язання відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК
України, судова колегія не приймає до
уваги, враховуючи вищевикладене,
отримання відповідачами в 2009 році
вимог банку про повне дострокове
погашення заборгованості за кредитним
договором та, що початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України). Тобто,
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Інші доводи апеляційної скарги судова
колегія також не приймає до уваги, так
як вони враховуючи наведене, не
спростовують висновки суду.

Таким чином, враховуючи викладене,
надані докази, доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони не
спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що апеляційну скаргу ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» необхідно
відхилити, а рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від
02.07.2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» відхилити.

Рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від
02.07.2014 року по справі за позовом ТОВ
«ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

О.А. Ступаков

А.П. Бабій