Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Публічне акціонерне
товариство «Західінкомбанк», про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, його поділ, виділ
частки майна в натурі та усунення
перешкод у користуванні майном, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення
Суворовського районного суду м.
Херсона від 02 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області
від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила: визнати спільною сумісною
власністю подружжя нежитлові
приміщення складу-магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1; поділити це
майно в рівних частках та визнати за
кожним право спільної часткової
власності на 1/2 частини цих нежитлових
приміщень; провести розподіл спірного
майна відповідно до частини II, варіанту
№ 1, висновку № 1 судової
будівельно-технічної експертизи від 12
лютого 2014 року № 68/13; вирішити питання
щодо розподілу судових витрат.

Позивачка посилалась на те, що за час
перебування з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі ними за спільні кошти подружжя
було придбано нежитлове приміщення
складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по
АДРЕСА_1, яке було оформлене на
відповідача. Джерелом придбання цього
майна був дохід від їх спільної
підприємницької діяльності, внаслідок
їх сумісної праці з ведення спільного
сімейного торговельного бізнесу з
роздрібної торгівлі килимами,
лінолеумом та іншими товарами, саме на
ці доходи були придбані спірні об'єкти
нерухомості в інтересах сім'ї. Інших
джерел доходу для придбання спірного
майна не було.

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про визнання за ним права особистої
приватної власності на спірні
приміщення, посилаючись на те, що це
нерухоме майно було придбане ним як
суб'єктом підприємницької діяльності
за особисті кошти і є його особистою
приватною власністю.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 23 березня 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено,
позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 17 травня 2012
року частково скасовано рішення
Суворовського районного суду м.
Херсона від 23 березня 2012 року та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4, в іншій
частині рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
в частині вирішення позову ОСОБА_3
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.
Рішення апеляційного суду в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 в
касаційному порядку не оскаржувалось.

При повторному розгляді справи заочним
рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 02 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нежитлові
приміщення складу-магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться по
АДРЕСА_1, що складаються із:
склад-магазин літ. «Б» (перший поверх),
частина підвалу, частина приміщення №
30, 30а, надбудова (антресоль), приміщення
№ 35, приміщення першого поверху площею
380,4 кв. м та поверху 1а площею 141,2 кв. м
дослідно-експериментальної бази
літ. «Б».

Поділено спільне сумісне нерухоме
майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
нежитлові приміщення, що розташовані
по АДРЕСА_1 - в рівних частках та визнано
право спільної часткової власності за
кожним із них на 1/2 частини нежитлових
приміщень та проведено їх розподіл
відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 12
лютого 2014 року № 68/13, висновку № 1,
варіанту № 1.

Виділено в натурі зі спільної
часткової власності в приватну
власність ОСОБА_3:

1/2 частини нежитлових приміщень
складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованих на першому поверсі, а
саме: № 30 (торгова зала) площею 164,4 кв. м,
підсобне приміщення площею 16,4 кв. м та
частину приміщення № 1 (торгова зала)
площею 191,2 кв. м на антресолі приміщення
№ 1 площею 258,6 кв. м.

Виділено в натурі зі спільної
часткової власності в приватну
власність ОСОБА_4:

1/2 частини нежитлових приміщень
складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»
розташованих на першому поверсі, а
саме: частину приміщення № 1 в (торгова
зала) площею 369,4 кв. м та приміщення: № 25
площею 14,8 кв. м, № 26 (кабінет) площею 23
кв. м, № 27 (щитова) площею 8,9 кв. м, № 28
площею 15,3 кв. м, № 29 площею 23,1 кв. м, № 31
(коридор) площею 2,0 кв. м, № 31а (кладова)
площею 1,2 кв. м, № 32 (туалет) площею 3,5
кв. м, № 33 площею 2,0 кв. м., № 34 (душ)
площею 3,2 кв. м, № 35 (кабінет) площею 21,2
кв. м, № 36 площею 2,0 кв. м, № 38 площею 83,7
кв. м, № 39 площею 52,5 кв. м, № 40 площею 20,4
кв. м, № 41 площею 75,2 кв. м, № 42 площею 74,1
кв. м, № 44 площею 8,4 кв. м та на антресолі
(поверх 1а) приміщення: № 1 площею 41,9 кв.
м, № 2 площею 9,9 кв. м, № 3 площею 16,1 кв.
м, № 4 площею 36,0 кв. м, № 5 площею 26,6 кв. м,
№ 6 площею 6,4 кв. м, № 7 площею 4,3 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 219
грн судового збору та 6 000 грн витрат,
пов'язаних з проведенням судової
будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 14 жовтня 2014 року заочне
рішення Суворовського районного суду
м. Херсона від 02 квітня 2014 року залишено
без змін, доповнивши його мотивувальну
частину посиланням на ст. ст. 22, 28
КпШС України як на підставу для
задоволення позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
10 жовтня 1992 року зареєстрували шлюб,
який був розірваний рішенням
Дніпровського районного суду м.
Херсона від 15 листопада 2010 року.

14 жовтня 1997 року здійснено державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4, основний вид діяльності -
роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах без
переваги продовольчого асортименту.

ОСОБА_3 зареєстрована приватним
підприємцем, фізичною особою -
підприємцем з 21 жовтня 2002 року,
основний вид діяльності - роздрібна
торгівля в неспеціалізованих
магазинах без переваги продовольчого
асортименту.

ОСОБА_4, який діяв як суб'єкт
підприємницької діяльності, були
придбані нежитлові приміщення
складу-магазину у будинку АДРЕСА_1,
зокрема, придбано:

- за договором
купівлі-продажу від 20 грудня 2002 року
частину нежитлового приміщення
складу-магазину, 1 поверх під літ. «Б»,
загальною площею 627,7 кв. м, що
розташована по АДРЕСА_1;

- за договором
купівлі-продажу від 18 грудня 2003 року
приміщення № 1 підвалу літ. «Б»
площею 258,6 кв. м, частину 1-го поверху
приміщення № 30 площею 267,7 кв. м, що
розташовані по АДРЕСА_1;

- за договором
купівлі-продажу від 15 жовтня 2008 року
частину приміщень 1-го поверху
дослідно-експериментальної бази літ.
«Б» приміщення №№ 25, 27, 28, 29, 33, 36, 38, 39, 40,
41, 42, 44, загальною площею 380,4 кв. м, та
приміщення поверху 1-а приміщення №№ 1,
2, 3, 4, 5, 6, 7, загальною площею 141,2 кв. м, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що нежитлові
приміщення складу-магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, були
придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час
зареєстрованого шлюбу, за спільні
сумісні кошти, отримані від спільної
праці при здійсненні підприємницької
діяльності, в інтересах сім'ї, а тому
дійшов висновку про те, що спірне майно
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та підлягає поділу
в натурі.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

З 01 січня 2004 року втратив чинність ЦК
Української РСР 1963 року та набрав
чинності ЦК України 2003 року. Також з 01
січня 2003 року набрав чинності СК
України.

Установлено, що спірне майно було
набуте у шлюбі як до, так і після
набрання чинності ЦК України та СК
України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи попередньо ухвалені судові
рішення, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у своїй ухвалі від
26 вересня 2012 року вказав на
необхідність перевірити джерела
надходження коштів на придбання
спірного майна і залежно від цього
вирішити спір з урахуванням правових
висновків, викладених у Рішенні
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за
конституційним зверненням приватного
підприємства «ІКІО» щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК
України.

Проте при новому розгляді справи суди
на вказане не звернули увагу.

У пункті 29 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що відповідно до положень
статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно приватного підприємства
чи фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший із подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів
від цієї діяльності.

Отже, майно фізичної особи - підприємця,
яке придбане та використовується в
його підприємницькій діяльності з
метою одержання прибутку, слід
розглядати як його особисту приватну
власність відповідно до ст. 57 СК
України, а не як об'єкт спільної
сумісної власності подружжя, який
підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК
України.

При розгляді справи на підставі
доказів, наданих сторонами, судами
встановлено, що спірне майно придбано
хоча і за час шлюбу, проте не за спільні
сумісні кошти подружжя, а за кошти від
підприємницької діяльності. Зазначені
обставини позивачкою не оспорювались
(ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, не врахував,
що, купуючи за час шлюбу для здійснення
підприємницької діяльності нерухоме
майно як фізична особа - підприємець не
за спільні кошти подружжя, ОСОБА_4 діяв
виключно як суб'єкт господарювання в
процесі здійснення ним господарської
діяльності.

Згідно зі ст. 51 ГК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Посилання суду на рішення
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за
конституційним зверненням приватного
підприємства «ІКІО» щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК
України при вирішенні питання відносно
правового режиму майна фізичної особи -
підприємця не спростовує зазначених
висновків, оскільки в цьому рішенні
мова йде виключно про статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій не врахували наведені норми
права, роз'яснення Верховного Суду
України та Конституційного Суду
України, а тому дійшли передчасного
висновку про те, що спірне майно є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та підлягає поділу
в натурі.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського
районного суду м. Херсона від 02 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 14 жовтня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська