Справа № 192/2089/14
Провадження № 2/192/517/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2014 року СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ
СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у
головуючого - судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у смт.Солоне цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
вселення у житлове приміщення,
Позивач звернулася до суду з
позовом до відповідача про вселення у
На обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що їй на підставі
рішення Солонянського районного суду
Дніпропетровської області від 22 жовтня
2010 року по справі №2-20/10 на праві
власності належить ? частина
домоволодіння АДРЕСА_1 Солонянського
району Дніпропетровської області, яке
було ними придбано в період шлюбу та є
спільною власністю подружжя, а
власником іншої частини її чоловік -
ОСОБА_2 - відповідач по справі, шлюб з
яким розірвано 22 вересня 2009 року.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№49/50/51-10 їй як другому співвласнику у
користування виділяються в житловому
будинку літ «А» приміщення 1-6 площею 5,7
кв.м, приміщення 1-1 площею 13,7 кв.м,
приміщення 1-2 площею 8,3 кв.м, приміщення
1-4 площею 7,4 кв.м, а всього -35,1 кв.м, проте
відповідач перешкоджає їй проживати в
будинку, змінив всі замки та позбавив
її можливості проживати в будинку, у
зв'язку з чим вона змушена жити у
знайомих та змушена звернутися до суду
з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
свої позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити, пояснивши, що
вона з відповідачем є співвласниками
спірного житлового будинку в рівних
долях по 12 частині кожному. Спочатку
між ними було досягнуто угоди про
порядок користування будинком, але
відповідач створив такі негативні для
неї умови проживання, що вона була
змушена у зв'язку з погіршенням стану
здоров'я перейти проживати тимчасово
до рідних, а коли в послідуючому
намагалась повернутись для проживання
в будинок, то не змогла цього зробити,
оскільки відповідач її не пускає,
змінив замки як на вхідних воротах
огорожі будинку, так і самому будинку, а
ключів, не дивлячись на її неодноразові
звернення не надає. В процесі
спілкування щодо її вселення в будинок
конфліктує, принижує її та погрожує,
внаслідок чого між ними останні роки
клалися конфліктні стосунки. Вона не
має іншого житлового приміщення, тому
змушена тимчасово проживати у
житловому приміщенні її сина, де
відсутнє опалення, а син має намір його
продавати, оскільки у нього виник спір
з бувшою дружиною щодо поділу
спільного майна. Прохала вселити її в
будинок за судовим рішенням, а коли
буде проведено розділ будинку в натурі,
то вона здійснить необхідні
переобладнання та буде користуватися
своєю частиною. Не заперечувала проти
розгляду справи за відсутності
відповідача в порядку заочного
провадження.

Відповідач ОСОБА_2, який належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи особисто під розписку (а.с.42), в
судове засідання не з'явився, про
причини своєї неявки суд не повідомив,
як не надав і заяви про розгляд справи у
його відсутність чи заперечень проти
позову та доказів, які їх
обґрунтовують, у зв'язку з чим суд а
згодою позивача ухвалив відповідно до
ст.224 ЦПК України розглядати справу в
порядку заочного провадження. В
попередньому судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
зазначив що не бажає проживати в одному
будинку з позивачкою та має намір
вирішити спірне питання з
відповідачкою миром та виплатити їй
грошову компенсацію за її частину
будинку.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні
показала, що позивачка ОСОБА_1 є її
рідною сестрою, у зв'язку з чим їй
відомо, що рішенням суду встановлено
право сестри на 12 частину житлового
будинку АДРЕСА_1. Між ними склалися
конфліктні стосунки, відповідач не
бажає розділити будинок в натурі,
перешкоджає сестрі проживати в ньому.
Коли сестра проживала в спірному
будинку, між ними була домовленість про
порядок користування кімнатами
будинку, а потім відповідач створив й
такі умови проживання, у зв'язку з якими
вона захворіла і вона з сином позивачки
змушені її були забрати, оскільки вона
потребувала лікування та спокою. Зі
слів сестри й відомо, що відповідач
поміняв замки та її до будинку не
пускає, погрожує їй та принижує.
Відповідач ОСОБА_2 влітку 2014 року
говорив їй, що ОСОБА_1 у будинку жити не
буде, оскільки це все його. ОСОБА_1 в
травні 2014 року прохала її та її (свідка)
сина допомогти їй поміняти замки, щоб
вона мала змогу користуватися
будинком, але вона з нею не ходила до
спірного будинку.

Суд, вислухавши позивача, свідка,
дослідивши письмові докази, що
маються у справі, приходить до
висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.10,
11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, при цьому доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, а кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог чи заперечень, крім
випадків встановлених цим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб, а
згідно із ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном, при
цьому на зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місце знаходження його майна.

Положеннями статті 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд та має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону, при цьому при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Згідно ст.321 ЦК України право власності
є непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків та в порядку, встановлених
законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбу в
період з 04 жовтня 1995 року по 22 вересня
2009 року (а.с.13), в період якого купили
житловий будинок АДРЕСА_1
Солонянського району
Дніпропетровської області, право
власності на який згідно нотаріально
посвідченого державним нотаріусом
Солонянської державної нотаріальної
контори Дніпропетровської області
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 11.08.1998 року було оформлено
на відповідача ОСОБА_2 (а.с.6).

Згідно рішення Солонянського
районного суду Дніпропетровської
області від 22 жовтня 2010 року, яке
набрало законної сили 02 листопада 2010
року, у справі №2-20/10 за позивачкою
ОСОБА_1 визнано право власності на ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1
Солонянського району
Дніпропетровської області, яке
розташоване на приватизованій
земельній ділянці для обслуговування
житлового будинку розміром 0.1488 га та
складається із житлового будинку
літ.»А», прибудови літ. «а» сіни,
літньої кухні літ. «Б», погріба літ. «В»,
сарая літ.«Г», душа літ. «Д», вбиральні
літ. «Е», ворота №1, огорожі №2, огорожі
№3, водоколонки №4, замощення І,
септика літ. «С».

Згідно рішення суду 13 березня 2012
року ТОВ «Абріс» було проведено
державну реєстрацію права власності
позивача ОСОБА_1 на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1 Солонянського
району Дніпропетровської області:
запис 120/720 в книзі 6 (реєстраційний
номер 36186069), що вбачається з витягу про
державну реєстрацію прав (а.с.46), що
підтверджується також і копією
технічного паспорту на домоволодіння
(а.с.7-12).

Згідно рішення виконкому Солонянської
селищної ради Солонянського району
Дніпропетровської області №85 від 12
вересня 2002 року правильною назвою в
смт.Солоне Солонянського району
Дніпропетровської області АДРЕСА_1 є -
АДРЕСА_1 (а.с.46а).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказується при
розгляді інших справ, у яких беруть ті
самі особи або особа, щодо якої
встановлені ці обставини.

Згідно ст.150 Житлового кодексу України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок, користуються ним
для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди, а відповідно
до ст.155 житлові будинки, що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком, крім випадків,
установлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що
зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем проживання і
позивача, і відповідача є АДРЕСА_1
Солонянського району
Дніпропетровської області, що
вбачається як з їх паспортів (а.с. 5,24,33).

В той же час станом на 2014 рік в
зазначеному домоволодінні фактично
проживає відповідач ОСОБА_2, який
перешкоджає позивачеві ОСОБА_1 як
власнику володіти, користуватися та
розпоряджатися належною їй на праві
власності 12 частиною домоволодіння
АДРЕСА_1 Солонянського району
Дніпропетровської області, що
підтвердив в судовому засіданні свідок
ОСОБА_3 та не заперечував цього факту в
попередньому судовому засіданні і
відповідач ОСОБА_2, який зазначив, що
позивачка не проживає і не буде
проживати в цьому будинку.

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що в судовому
засіданні дослідженими доказами
встановлено, що відповідач перешкоджає
позивачеві як власнику володіти,
користуватися та розпоряджатися
належною їй на праві власності 12
частиною домоволодіння АДРЕСА_1
Солонянського району
Дніпропетровської області, а
відповідно її право власності підлягає
захисту в судовому порядку.

Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі не
можливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

В силу ст. 386 ЦК України власник, який
має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню, а
відповідно ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції, закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, що передбачено і
положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України, а обмеження чи втручання у
право власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Таким чином, дослідженими в судовому
засіданні доказами встановлено, що
вимоги позивача про вселення, є
обґрунтованими і такими, що
підлягають задоволенню, в позивачка
підлягає вселенню в зазначене
домоволодіння за рішенням суду.

Крім того, з відповідача на користь
позивача необхідно стягнути в зв'язку
із задоволенням позову витрати по
сплаті судового збору, який було
сплачено позивачем при зверненні з
позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.15,16, 316-321, 358, 386, 391 ЦК України,
ст.ст.150, 155 Житлового кодексу України,
ст.10, 11, 57, 60, 61, 88,212-215, 224-228 ЦПК
України,суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення
у житлове приміщення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до житлового будинку
АДРЕСА_1 Солонянського району
Дніпропетровської області, який
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 12 частині
кожному.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 (двісті сорок
три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Солонянський районний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржене відповідачем в апеляційному
порядку, а строк на апеляційне
оскарження рішення суду починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Головучий: суддя