Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4316//14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Бабак
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Дзержинського
міського суду Донецької області від 25
липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з додатковою
відповідальністю «Орендне
підприємство «Шахта імені Святої
Матрони Московської» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Дзержинського міського суду Донецької
області, з позовом до Товариства з
додатковою відповідальністю «Орендне
підприємство «Шахта імені Святої
Матрони Московської» (далі ТДВ «ОП
Шахта ім. Святої Матрони Московської)
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
зазначав, що з 16 серпня 1999 року по 15
листопада 2011 року він перебував у
трудових відносинах з ДП «Шахта
Новодзержинська», яке в 2010 році
реорганізувалося у Товариство з
додатковою відповідальністю «Орендне
підприємство «Шахта імені Святої
Матрони Московської».

15 листопада 2011 року він був звільнений
з підприємства за власним бажанням за
ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переходом
на пенсію.

Остаточний розрахунок з ним був
проведений 28 грудня 2011 року, що є
порушенням законів України про працю
та оплату праці.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільнені працівника виплата усіх сум,
що йому належать від підприємства,
проводиться в день звільнення, але
відповідач такий розрахунок не зробив,
у зв'язку з чим на підставі ст. 117 КЗпП
Україні відповідач повинен виплатити
йому середній заробіток за весь час
затримки розрахунку по день фактичного
розрахунку.

Згідно довідки відповідача його
середньоденний заробіток складає 408,86
грн., період затримки - з часу
звільнення по день фактичного
розрахунку, складає 30 робочих днів,
тому середній заробіток за час
затримки розрахунку 12265,80 грн.

Крім того, вважає, що незаконними діями
відповідача йому заподіяна моральна
шкода, яка полягає в тому, що він був
позбавлений можливості придбати
необхідні речі. Моральну шкоду він
визначає в 5000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив стягнути з ТДВ «ОП Шахта ім.
Святої Матрони Московської на його
користь середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 12265, 80 грн. та моральну шкоду у сумі
5000 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду
Донецької області від 25 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
обставинам справи і наданим доказам,
рішення ухвалено з порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права, оскільки судом помилково
прийнято до уваги рішення суду від 03
грудня 2012 року ухвалено відносно тих
самих позовних вимог з тих самих
підстав. Крім того, судом не розглянуті
позовні вимоги щодо стягнення
моральної шкоди. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ, підсудність даної справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним
вимогам не відповідає.

Повноваження апеляційного суду щодо
перегляду рішення суду першої
інстанції визначені ст.307 ЦПК України,
відповідно якої за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, та
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_3 вже
звертався до суду з позовом до ТДВ «ОП
Шахта ім. Святої Матрони Московської
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку та рішенням
Дзержинського міського суду Донецької
області від 03.12.2012 року у задоволенні
позову відмовлено. Рішення набрало
законної сили. Враховуючи, що вимоги
про відшкодування моральної шкоди
випливають із правовідносин з приводу
затримки розрахунку при звільненні,
вважав, що підстави для задоволення
позову відсутні.

З таким висновком погодитися не можна.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку відносно
того, що позивач ОСОБА_3 вже звертався
до суду з позовом до ТДВ «ОП Шахта ім.
Святої Матрони Московської про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що у
вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до відповідача,
обґрунтовуючи його тим, що при його
звільненні 15 листопада 2011 року з ним не
в повному обсязі проведений
розрахунок, оскільки в наказі про його
звільнення зазначено, що роботодавець
повинен був виплатити йому одноразову
допомогу в розмірі трьох
середньомісячних заробітків та
одномісячну допомогу як інваліду.
Рішенням Дзержинського міського суду
Донецької області від 03.12.2012 року у
задоволенні цих позовних ОСОБА_3
відмовлено (а.с. 29-31).

Позовні вимоги за позовом, поданим
ОСОБА_3 у травні 2014 року зводяться
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку з відповідача за
період з 15.11.2011 року по 28.12.2011 року та
відшкодування у зв'язку з цим моральної
шкоди (а.с. 2-3).

Таким чином, не можна вважати, що
вказані позови є тотожними та судовим
рішенням від 03.12.2012 року вирішені
позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

У зв'язку з цим рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову ОСОБА_3
з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звільнився із займаної посади
15 листопада 2011 року (а.с. 8). Відповідно
довідки ТДВ «ОП Шахта ім. Святої
Матрони Московської № 01-21-421 від 27.06.2014
року, заборгованість із виплати
заробітної плати погашена 28 грудня 2011
року. Середньоденний заробіток ОСОБА_3
становить 408,86 грн. (а.с. 27).

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

У порушення вищезазначених норм
відповідач не провів кінцевий
розрахунок з позивачем в день
звільнення, не виплатив належну йому
заробітну плату на день звільнення.

Вимога позивача щодо стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні відповідає
нормам діючого законодавства, а саме
положенню ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи, що з позивачем не був
проведений кінцевий розрахунок при
звільненні, відповідно до положень ст.
117 КЗпП України відповідач повинен
сплатити його середній заробіток за
весь час затримки на день фактичного
розрахунку, при цьому відсутність
грошових коштів не звільняє
відповідача від відповідальності.

Позивачем заявлена вимога про
стягнення середнього заробітку за час
затримку розрахунку за 30 робочих днів у
сумі 12265,80 грн., тому ця сума підлягає
стягненню з відповідача.

Відповідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить
перелік юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення
закону підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Позовні про відшкодування
моральної шкоди у сумі 5000,00 грн. позивач
обґрунтовував тим, що в період затримки
розрахунку він відчував негативні
відчуття, постійно хвилювався та
переживав через те, що не мав змоги
купувати собі належні продукти
харчування, ліки та інші необхідні
речі, сплачувати комунальні послуги,
тощо.

У п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (зі відповідними
змінами) роз'яснено, що відповідно до
ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13
січня 2000 року) за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного
права у сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права (наприклад, виплатою
належних йому грошових сум), так і
механізмом компенсації моральної
шкоди, як негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.

Ураховуючи, те що Кодекс законів
про працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 237-1
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди.

Таким чином, компенсація завданої
моральної шкоди не поглинається самим
фактом відновлення становища, яке
існувало до порушення трудових
правовідносин, а має самостійне
юридичне значення. Моральна шкода
відшкодовується працівникові
безпосередньо роботодавцем за таких
умов: наявності факту порушення
роботодавцем законних прав працівника;
у разі виникнення у працівника
моральних страждань або втрати
нормальних життєвих зв'язків, або
виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Враховуючи наведене, судова
колегія при визначенні розміру
відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3
враховує характер та обсяг його
страждань, їх тривалість, тяжкість
вимушених змін у його житті та з
врахуванням вимог розумності та
справедливості, вважає за можливе
стягнути на користь позивача на
відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.
Інша частина по позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського міського суду
Донецької області від 25 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Товариства з
додатковою відповідальністю «Орендне
підприємство «Шахта імені Святої
Матрони Московської» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою
відповідальністю «Орендне
підприємство «Шахта імені Святої
Матрони Московської» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
розрахунку у сумі 12265,80 грн. (дванадцять
тисяч двісті шістдесят п'ять грн. 80 коп.)
та на відшкодування моральної шкоди у
сумі 2000,00 грн. (дві тисячі грн.).

В іншій частині позову про
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: