Єдиний унікальний номер (справа №)
Номер провадження у суді 2/216/2691/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 грудня 2014 року
місто ОСОБА_1 Ріг

Центрально-Міський районний суд міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області в складі: головуючого - судді
Мазурчака В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Романів
Н.Є.,

позивача ОСОБА_2,

представник відповідача ТОВ
"Агротехнологія" - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, вихідної допомоги,
середньої заробітної плати за час
затримки виплати належних звільненому
працівнику сум, зміну формулювання
причини звільнення та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з урахуванням уточненого
позову просив зобов’язати відповідача
змінити формулювання причини
звільнення в трудовій книжці, вказавши
замість ст.36 КЗпП України «звільнений
за власним бажанням» - «на підставі Ч.3
ст.38 КЗпП України», зобов’язати
провести повний розрахунок у зв’язку
зі звільненням, а саме, стягнути
заборгованість із заробітної плати в
розмірі 345,92 грн., вихідну допомогу у
сумі 3617,10 грн., середню заробітну плату
за час затримки належних звільненому
працівникові у сумі 6623,81 грн., стягнути
з відповідача моральну шкоду в розмірі
15000,00 (п'ятнадцять тисяч) гривень,
допустити рішення суду до негайного
виконання в межах платежу за один
місяць (а.с. 80-82).

Позов мотивував тим, що відповідач
порушив власні зобов’язання
роботодавця - порушив встановлені
законодавством вимоги щодо виплати
означених вище коштів.

У судовому засіданні 11.12.2014 року
позивач позов підтримав та наполягав
на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 брав
участь у судових засіданнях, надав
письмові заперечення, у судове
засідання 11.12.2014 року не з’явився,
клопотання про відкладення не подав,
про причини неявки суд не повідомив.
Неявка останнього не перешкоджає
завершенню розгляду справи.

Відповідно до письмових заперечень
відповідач вважає, що доводи позивача
щодо несвоєчасної виплати заробітної
плати нічим не підтверджуються (а.с.
73-74).

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, як окремо
так і взаємний їх зв’язок, заслухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, суд приходить до висновку, що
позов слід задовольнити частково з
наступних підстав.

Доводи позивача знайшли своє
підтвердження належними та
допустимими доказами, а саме:

- заявою ОСОБА_2 від 13.05.2014 року на ім’я
директора ТОВ «Агротехнологія», в якій
вона просить звільнити її з займаної
посади в зв’язку з порушенням
норм трудового законодавства
(несвоєчасна виплата заробітної плати)
згідно п.3 ст.38 КЗпП України з 23.05.2014 року
(а.с. 7); копією конверта, квитанції
Укрпошти та опису вкладення про
відправлення цієї заяви (а.с. 8-9). На
самій заяві є відмітка із печаткою
товариства про отримання цієї заяви за
вхідним №5 від 16.05.2014 року. Крім цього,
на виконання ухвали про витребування
доказів відповідачем надана копія цієї
ж заяви з візою роботодавця, що
свідчить про її отримання відповідачем
(а.с.79);

- актом перевірки додержання
суб’єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов’язкове державне
соціальне страхування Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Дніпропетровській області №04-18-26/203.
При перевірці відповідача встановлено,
що друга частина заробітної плати за
квітень не виплачена, заробітна плата
за травень на день перевірки не
виплачена;

- наказом №17/2-к про припинення
трудового договору (а.с.76). Даний наказ
надано відповідачем. З його змісту
вбачається, що позивача звільнено за
його заявою за власним бажанням. В той
же час у справі наявна лише одна заява
позивача, при цьому відповідач визнає,
що заява писалась із проханням
звільнити за власним бажанням на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. З даного
наказу вбачається, що позивачу
необхідно виплатити компенсацію за
невикористану чергову відпустку;

- розрахунком ціни позову станом
на 31.10.2014 року (а.с. 83). На противагу цьому
розрахунку відповідач не надав жодного
розрахунку із доказами, зокрема, не
зазначив розміри та час виплати
належної позивачу заробітної плати
тощо;

- довідкою про індивідуальні
відомості застрахованої особи ОСОБА_2
(а.с. 84);

- клієнтською випискою А-банку від
27.10.2014 року, що підтверджує виплату
заробітної плати (а.с.88-90). Згідно
пояснень позивача їй виплачено
заробітну плату у розмірі 831,82 грн.
20.06.2014 року див.: порядковий №46 виписки),
а також 663,09 грн 29.08.2014 року (див.:
порядковий №59 виписки). Позивач
пояснила, що не має змоги отримати
відомості про цільове призначення
платежів, оскільки рух коштів по її
картці таких можливостей не
передбачає, а до рахунку, з якого
відправлялись кошти, вона доступу не
має, оскільки це рахунок підприємства.
Представником відповідача надано суду
таблицю нарахованої заробітної плати
та утриманих платежів (а.с. 99-100).
Оскільки таблиця надана представником
відповідача і містить такі ж дані щодо
суми 831,82 грн навпроти прізвища
позивача, то суд бере до уваги виписку
надану позивачем виписку з А-банку як
належний та допустимий доказ, з якого
вбачається факт розрахунку
відповідача з позивачем із
запізненням.

Ухвалу суду від 02.09.2014 року в частині
витребування доказів відповідач у
повній мірі не виконав (а.с. 42). Суд не
приймає до уваги акт відповідача про
відмову позивача від підписання
наказу про звільнення (а.с.77), акт
відповідача про відмову позивача від
отримання трудової книжки (а.с.78),
оскільки дані письмові докази складені
відповідачем в односторонньому
порядку, який є зацікавленою стороною у
спорі, а також через те, що особи, які
підписали цей акт, суду невідомі,
відповідачем не заявлялось клопотання
про допит їх у якості свідків.

Доказів, які б спростовували доводи та
докази позивача відповідачем не було
надано.

Доводи позивача мають належне правове
обґрунтування.

Так, за змістом ст. 38 КЗпП України
працівник має право з власної
ініціативи в будь-який час розірвати
укладений з ним на невизначений строк
трудовий договір. При цьому строк
розірвання трудового договору і його
правові підстави залежать від причин,
які спонукають працівника до його
розірвання і які працівник визначає
самостійно. У разі, якщо вказані
працівником причини звільнення -
порушення роботодавцем трудового
законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) -
не підтверджуються або роботодавцем не
визнаються, останній не має права
самостійно змінювати правову підставу
розірвання трудового договору на
звільнення за власним бажанням без
посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Така
ж позиція міститься у правових
висновках судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України в
постановах від 31 жовтня 2012 року у
справі № 6-120 цс12, від 20 лютого 2013 року у
справі № 6-157 цс12 і від 22 травня 2013 року у
справі № 6-34 цс13, які згідно зі ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковими для судів,
що зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Для визначення правової підстави
розірвання трудового договору на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення
має сам лише факт порушення
законодавства про працю, що спонукав
працівника припинити трудові
відносини з відповідачем, а не
поважність чи неповажність причин
такого порушення та його істотність.

Відповідно до ст.43 Конституції України,
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Згідно ч.1ст.115 КЗпП України заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором, але
не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів.

Ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату
праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР працівник
має право на оплату своєї праці
відповідно до актів законодавства і
колективного договору на підставі
укладеного трудового договору.

Статтею вище вказаного закону
визначено, що заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або
нормативним актом роботодавця,
погодженим з виборним органом
первинної профспілкової організації
чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць
через проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.
Своєчасність та обсяги виплати
заробітної плати працівникам не
можуть бути поставлені в залежність
від здійснення інших платежів та їх
черговості.

Статтею 30 Закону України «Про оплату
праці» передбачено, що при кожній
виплаті заробітної плати
роботодавець повинен повідомити
працівника про такі дані, що належать
до періоду, за який провадиться оплата
праці: а) загальна сума заробітної
плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань із
заробітної плати; в) сума заробітної
плати, що належить до виплати.
Роботодавець зобов'язаний
забезпечити достовірний облік
виконуваної працівником роботи і
бухгалтерський облік витрат на оплату
праці у встановленому порядку.

Жодного повідомлення про ці дані за
квітень, травень 2014р. позивач від
відповідача не отримувала. Копії цих
повідомлень відповідачем не надано
суду в якості доказів в підтвердження
або спростування тих чи інших доводів.

Відповідно до ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника, яка, на разі, не була
задоволена роботодавцем.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Так, у наказі про звільнення відповідач
зазначив, що необхідно виплатити
компенсацію за невикористану
відпустку, проте цього не зробив.

Відповідно до ст.44 КЗпП України
визначено, що при припиненні трудового
договору внаслідок порушення
власником або уповноваженим ним
органом законодавства про працю,
колективного чи трудового договору
(статті 38 і 39) працівнику виплачується
вихідна допомога – у розмірі,
передбаченому колективним договором,
але не менше тримісячного середнього
заробітку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України
відшкодування моральної шкоди
працівнику проводиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвело
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної шкоди
завданої порушенням її прав.

Виходячи з розміру невиплаченої
позивачу заробітної плати, принципів
розумності та справедливості, суд
вважає, що вимога про відшкодування
моральної шкоди у розмірі 15000 гривень
не відповідає фактичним обставинам
справи, її слід зменшити до 500 гривень.

Позивач виконав обов’язок доказування
згідно ст.60 ЦПК України в необхідному
та достатньому для часткового
задоволення позовних вимог обсязі.

На основі викладеного та керуючись
ст.ст. 209, 212, 214, 215 Цивільного
процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, вихідної допомоги,
середньої заробітної плати за час
затримки виплати належних звільненому
працівнику сум, зміну формулювання
причини звільнення та відшкодування
моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов'язати товариство з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" () змінити формулювання
причини звільнення в трудовій книжці
ОСОБА_2, вказавши замість ч.1 ст.38 КЗпП
України - звільнений за власним
бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" () на користь ОСОБА_2
заборгованість із заробітної плати в
розмірі 345 (триста сорок п'ять) гривень 92
копійки, вихідну допомогу у розмірі 3617
(три тисячі шістсот сімнадцять) гривень
10 копійки, середню заробітну плату за
час затримки належних звільненому
працівникові сум у розмірі 6623 (шість
тисяч шістсот двадцять три) гривні 81
копійки.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" () на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування завданої
моральної шкоди 500 (п'ятсот) гривень
України.

Допустити негайне виконання рішення в
межах присудження виплати
заборгованості заробітної плати у
розмірі 345 (триста сорок п'ять) гривень 92
копійки.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехнологія" () в дохід держави судовий
збір у розмірі 243 (двісті сорок три
гривні) 60 копійок.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов’язки,
мають право оскаржити в апеляційному
порядку рішення суду повністю або
частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Центрально-Міський районний суд міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Мазурчак В.М.