УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Лесько А.О.,Ситнік О.М., Маляренка
А.В.,Черненко В.А.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_6
про відшкодування в порядку регресу
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 24 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Відкрите акціонерне
товариство «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» (далі −? ВАТ
«НАСК «Оранта») звернулось до суду з
вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 15 вересня 2009 року
між ОСОБА_7 та ВАТ «НАСК «Оранта» було
укладено договір добровільного
страхування транспортного засобу №
599811.

У результаті дорожньо-транспортної
пригоди (далі −? ДТП), яка відбулась 22
липня 2011 року, застрахованому
транспортному засобу було завдано
механічних пошкоджень. Згідно з
вироком Вишгородського районного суду
Київської області від 25 травня 2011 року
ОСОБА_6 було визнано винним у скоєнні
ДТП.

Оскільки ВАТ «НАСК «Оранта» здійснило
виплату ОСОБА_7 страхового
відшкодування у розмірі 50 920 грн, то
просило стягнути з ОСОБА_6 в порядку
регресу відшкодування матеріальної
шкоди у сумі 50 920 грн.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 24 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 12 червня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ВАТ «НАСК
«Оранта» відшкодування матеріальної
шкоди в порядку регресу 50 920 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, обґрунтовуючи свої
доводи порушенням судом першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, керувався
тим, що позивач має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого страхового
відшкодування. Крім того, позивач
звернувся до суду в межах строку
позовної давності, оскільки відповідно
до ч. 4 ст. 261 ЦК України за регресним
зобов'язанням перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання.

Проте повністю погодитись з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами встановлено, що 15 вересня 2009
року між ОСОБА_7 та ВАТ «НАСК «Оранта»
було укладено договір добровільного
страхування транспортного засобу №
599811, відповідно до якого застраховано
транспортний засіб «Нісан», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

22 липня 2010 року ОСОБА_6, керуючи
транспортним засобом «Сітроен»
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
допустив зіткнення з транспортним
засобом «Нісан», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1,
внаслідок чого останньому було завдано
механічних пошкоджень.

Згідно з вироком Вишгородського
районного суду Київської області від 25
травня 2011 року ОСОБА_6 було визнано
винним у скоєнні ДТП.

26 липня 2010 року ОСОБА_7 звернулась до
ВАТ «НАСК «Оранта» із заявою про
виплату страхового відшкодування у
зв'язку з пошкодженням застрахованого
транспортного засобу внаслідок ДТП, що
відповідно до умов договору
добровільного страхування
транспортного засобу № 599811 є страховим
випадком.

Згідно з платіжними дорученнями від 04
та 12 квітня 2012 року № 22431, № 25008,
відповідно, ВАТ «НАСК «Оранта» на
підставі страхових актів від 01 вересня
2011 року № СТО−?11−?10885/1 та від 21
листопада 2011 року № СТО−?11−?10885/2 і
розрахунку сум страхового
відшкодування до них здійснило виплату
страхового відшкодування у розмірі 50 920
грн.

Задовольняючи позов відповідно до ст.
1191 ЦК України та стягуючи з відповідача
страхове відшкодування в порядку
регресу, суди не врахували того, що,
здійснивши страхову виплату, у ВАТ
«НАСК «Оранта» виникло право вимоги
страхового відшкодування в порядку
суброгації, а не регресу.

Так, у п. 27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» при вирішенні
спорів про право зворотної вимоги
страховика суди повинні розрізняти
поняття «регрес» та «суброгація».
Наприклад, у випадку суброгації
відбувається лише заміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (заміна
активного суб'єкта) зі збереженням
самого зобов'язання. У такому разі
страхувальник передає свої права
страховикові на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. У випадку регресу
одне зобов'язання замінює собою інше,
але переходу прав від одного кредитора
до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, ст. 1191 ЦК України), а також ст. 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», а для
суброгації відповідно до ст. 993 ЦК
України і ст. 27 Закону України «Про
страхування» встановлено особливий
правовий режим.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений у випадках, встановлених
законом.

Такий випадок встановлено ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування», згідно із якими до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

За цією нормою страхувальник, який
отримав майнову шкоду в деліктному
правовідношенні, набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до ст. 262 ЦК України заміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

При переході до страховика права
вимоги, а не набуття ним такого права
правильним і обґрунтованим є
застосування ст. ст. 257, 262, 512, 993 ЦК
України, а не ч. 6 ст. 261, ст. 1191 ЦК України,
оскільки ст. 1191 ЦК України
застосовується до деліктних
правовідносин, а ст. 993 ЦК України −? до
договірних.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 25 грудня 2013 року у справі № 6-112цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

У спірному зобов'язанні відбулася
заміна кредитора −? страхувальник
передав страховикові, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки.
Нового зобов'язання між сторонами не
виникло, а тому суди дійшли до
передчасного висновку про наявність
між сторонами регресних правовідносин
та застосування до спірних
правовідносин ст. 1191 ЦК України.

При цьому у наведеному вище пункті
постанови пленуму Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснено, що при суброгації
перебіг строку позовної давності
починає обчислюватися з моменту
виникнення страхового випадку, а при
регресі −? з того моменту, коли
страховик виплатив страхове
відшкодування.

Суди на наведене уваги не звернули, у
порушення ст. ст. 212−?214, 303, 315 ЦПК
України не перевірили доводів сторін,
по суті позовних вимог не перевірили;
належним чином не встановили фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору; не
визначились, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212−?214, 315
ЦПК України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 частково
задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 24 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 12 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д.
ЛуспеникСудді:А.О. Лесько А.В.
Маляренко О.М. Ситнік В.А. Черненко