Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів Борисюка
Р.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання Ходаківській
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 13 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та
піклування Виконавчого комітету
Житомирської міської ради про
встановлення часу для спілкування з
дитиною та зобов'язання не чинити
перешкоди у спілкуванні з дитиною,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, який 03.11.2014 року
уточнив. Свої вимоги мотивував тим, що
він до 16.05.2006 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою,
від якого мають дочку - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка залишилася проживати
з ОСОБА_3 Хоча відносини з
відповідачкою були недоброзичливими,
він постійно спілкувався з дитиною,
приймав участь у її вихованні. Проте, з
липня 2014 року колишня дружина
заборонила йому бачитися з нею. У
зв'язку з чим він звернувся до
Житомирської міської ради з проханням
призначити дні та години для
спілкування з донькою.

Рішенням ВК Житомирської міської ради
від 17.09.2014 року йому дозволено
побачення з дитиною в першу та третю
суботу місяця та у другу та четверту
неділю місяця з 11-00 до 17-00 години.

Позивач просив встановити йому час для
спілкування з дочкою за адресою його
постійного місця проживання у м.
Володарськ-Волинський або на свіжому
повітрі в межах України в першу та
третю суботу місяця з 11-00 до 17-00 години,
у другу та четверту неділю місяця з 11-00
до 17-00 години до повноліття дитини, а
також з 02 січня по 07 січня та з 01 липня
по 20 липня підряд кожного року для
оздоровлення дитини до її повноліття і
зобов'язати відповідачку не чинити
йому перешкод у спілкуванні з донькою
та відпускати її з ним у визначений час.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 13 листопада 2014 року позов
задоволено частково. Визначено ОСОБА_2
час для спілкування з дочкою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у другу та четверту неділі
кожного місяця з 11-00 до 17-00 години; в
зимній період з 02 січня по 07 січня
підряд кожного року. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243,60
грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позову скасувати та
ухвалити нове, яким зобов'язати ОСОБА_3
не чинити йому перешкод у спілкуванні з
донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Апелянт
посилається на те, що суд першої
інстанції помилково вважав, що у
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази, які б свідчили про
навмисне порушення відповідачкою
порядку його побачень з дитиною,
визначеного рішенням ВК Житомирської
міської ради від 17.09.2014 року, а також
вчинення перешкод у спілкуванні.
Зазначає, що суд не дав належної
правової оцінки доказам, які містяться
у матеріалах справи та не застосував
при вирішенні спору ст. 13 ЦК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 шляхом обрання способу участі
батька у вихованні дочки ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач має право спілкуватися з нею і
приймати участь у її вихованні. Разом з
тим, у задоволенні позову щодо
покладення обов'язку на відповідачку
не чинити перешкоди у спілкуванні з
дочкою, враховуючи відсутність
належних доказів, відмовив.

Проте, з висновком суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову колегія судді не може
погодитися , виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, як принципове положення
визначила, що дитина повинна зростати в
умовах турботи.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 р.
(ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.,
дата набуття чинності для України 27
вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини, батьки
несуть основну відповідальність за
виховання дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Статтею 157 СК України передбачено, що
той із батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею; той з батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.159 СК України, суд
визначає способи участі одного з
батьків у вихованні дитини, місце та
час їхнього спілкування, з урахуванням
віку, стану здоров'я дитини, поведінки
батьків, а також інших обставин, що
мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком
неповнолітньої дитини
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала на
час вирішення судом спору з матір'ю
ОСОБА_3

Внаслідок неприязних стосунків, що
склалися між сторонами, відповідачка
чинить перешкоди в спілкуванні дитини
з батьком.

Правильно дійшовши висновку, що
позивач є батьком дитини, що проживає з
відповідачкою і, відповідно до ст. ст.
157,159 СК України, має право на
спілкування з нею та на участь у її
вихованні, суд безпідставно відмовив
йому у позові щодо покладення на
відповідачку обов'язку не чинити йому
перешкод у спілкуванні з донькою.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
про покладення на відповідачку
обов'язку не чинити позивачу перешкод у
спілкуванні з донькою скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов в цій частині задовольнити.
Як доказ таких перешкод колегія суддів
вважає сам факт звернення ОСОБА_2 до
суду, до комісії з питань захисту прав
дитини при виконавчому комітеті
Житомирської міської ради(а. с. 2-7, 24, 25,
62-64), акт від 18.10.2014 року (а.с.26), акт від
02.11.2014 року (а.с.57) та покази свідків
ОСОБА_6,ОСОБА_7

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з
відповідачки на користь позивача
підлягає стягненню сплачений останнім
судовий збір за апеляційну скаргу у
сумі 121,80 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316
ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 13 листопада 2014 року в
частині відмови ОСОБА_2 в позові про
покладення на відповідачку обов'язку
не чинити йому перешкод у спілкуванні з
донькою ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати
і ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов в цій частині задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2
перешкод у спілкуванні з донькою
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 у визначений
рішенням суду час.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 121,80
грн. судових витрат.

У решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: