Справа № 136/472/13-ц Провадження №
22-ц/772/2868/2014Головуючий в суді першої
інстанції Пороховий Г. І.Категорія
48Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої:
Копаничук С.Г.

Суддів: Нікушина
В.П., Сопруна В.В.

при секретарі:
Кирилюк Л.М.

за участю позивачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького
районного суду від 04 лютого 2014 року, -

В с т а н о в и л а :

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна ,що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, посилаючись на те,
що у період шлюбу ними було придбано
житловий будинок АДРЕСА_1, що
складається з двох житлових кімнат, де
мешкає вона з трьома дітьми. Оскільки
спільне проживання та користування
будинком разом з відповідачем
неможливе, ОСОБА_2 просила поділити
будинок, відступивши від рівності
часток, шляхом визнання за нею
ідеальної частки в розмірі 4/5 спірного
будинку, а за відповідачем - 1/5 частки
цього будинку, без його реального
поділу.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 змінила
позовні вимоги, просила виділити їй в
спільному майні подружжя ідеальну
частку в розмірі 2/3 частини будинку, а
відповідачу - 1/3 його частини.

Рішенням Липовецького районного суду
від 04.02.2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
зазначене рішення скасувати, через
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ,а по справі
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити повністю.
Зазначила, що спірний будинок є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки право власності на
нього зареєстроване за відповідачем в
період їх перебування у шлюбі. Суд
помилково розцінив копію договору
купівлі-продажу від 05.08.1987 року, як
належний та допустимий доказ придбання
будинку, так як джерело його появи
невідоме, оригінал даного документа
суду не надавався для огляду та
інформація про будинок, вказана в
договорі, суперечить ідентичній
інформації про дане нерухоме майно.

Заслухавши доповідача, осіб ,що
беруть участь в справі, перевіривши
матеріали справи, рішення суду та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

За змістом ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 25.03.1989 року було
укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
який було розірвано за рішенням суду
від 01.09.2005 року. Згідно договору
купівлі-продажу від 05.08.1987 року,
посвідченого секретарем
Староприлуцької сільської ради,
ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 жилий будинок в
с. Стара Прилука Липовецького району на
земельній ділянці колгоспу "Родіна".
Договір є чинним і став підставою для
видачі у 2004 року відповідачеві
свідоцтва про право власності на
будинок, що зареєстроване 22.12.2004 року .

В спірному будинку на час розгляду
справи судом проживає ОСОБА_2 та троє
дітей, двоє з яких неповнолітні. ОСОБА_3
вселений в будинок за рішенням суду .

Постановляючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд виходив з того,
що позивачка не надала жодних доказів
того ,що спірний будинок ,право
власності на який зареєстровано за
ОСОБА_3, є об'єктом спільного сумісного
майна подружжя, оскільки останній
придбаний відповідачем до шлюбу .При
цьому суд керувався нормами КпШС
України, чинними на час виникнення
правовідносин щодо спірного майна.

Колегія суддів, враховуючи підстави
заявленого позивачкою позову ,в цілому
погоджується з таким висновком суду,
оскільки при розгляді справи в
апеляційному суді сторони не
заперечували та визнали, що придбаний
ним в 1987 році будинок і той, на який в 2004
році ОСОБА_3 було видано свідоцтво,
являє собою один і той же жилий
будинок, прибудов до якого чи
перепланування сторони не проводили.

Оскільки останній був придбаний ОСОБА_3
до шлюбу з позивачкою , він, у
відповідності до ст.22 КпШС України, не
може бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Так , свідоцтво про право власності
ОСОБА_3 на спірний будинок №434 від
22.12.2004 року видано на підставі рішення
виконкому Староприлуцької сільської
ради від 09.11.2014 року №124, згідно якого
виконком вирішив на підставі запису в
погосподарській книзі оформити право
власності на цілий житловий будинок з
господарськими будівлями в АДРЕСА_1
за ОСОБА_3.(а.с.33-34)

Згідно ж договору купівлі-продажу від
05.08.1987 року ОСОБА_3 до шлюбу придбав у
ОСОБА_5, жилий будинок в селі Стара
Прилука Липовецького району , що
належав останній на підставі запису в
погосподарській книзі, особовий
рахунок №181 і розташований на
присадибній земельній ділянці
присадибних земель колгоспу
«Родина».(а.с.32)

Зазначений договір купівлі-продажу у
відповідності до вимог чинного на
момент вчинення договору
законодавства посвідчений секретарем
виконкому з урахуванням делегованих
йому ст..14 Закону УРСР »Про державний
нотаріат» повноважень ,і у
відповідності зі ст.227 ЦК УРСР
зареєстрований у виконавчому комітеті
Староприлуцької сільської ради
народних депутатів в момент
посвідчення договору.

Докази про те, що даний договір
купівлі-продажу не відповідав вимогам
чинного на той час законодавства ,
визнавався недійсним чи є нікчемним
в матеріалах справи відсутні.

Тому колегія суддів вважає його чинним
і таким ,що породжує правові наслідки.

Відповідно до чинної на час придбання
будинку ст.22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Отже, придбаний до шлюбу будинок не
можна вважати нажитим подружжям за
час шлюбу ,а отже спільним сумісним
майном подружжя.

Разом з тим, при розгляді справи
апеляційним судом було виявлено ,що
даний будинок може являтись об'єктом
спільної сумісної власності членів
колгоспного двору.

Відповідно до п.20 Вказівок по веденню
погосподарського обліку у сільських
радах народних депутатів, затверджених
ЦСУ СРСР від 12 травня 1985 року №321/26,
суспільна група господарства
визначається залежно від роду занять
голови господарства.

Хоча достовірних даних про місце
роботи голови господарства на час
придбання будинку в матеріалах даної
справи немає ,проте з наданої
відповідачем копії особового рахунку
№181 по земельнокадастровій книзі
вбачається ,що з 01.01.1986 року і станом
на 01.01.1990 року господарство значилось
по громадській групі колгоспним
двором ,а на момент перевірки та
припинення колгоспного двору голова
господарства ОСОБА_3 працював слюсарем
колгоспу "Родіна" .З часу укладення
шлюбу та народження дітей членами
двору могли являтись також члени сім'ї
ОСОБА_3

Проте, враховуючи, що предметом та
підставами даного позову є поділ
будинку, як спільного сумісного майна
подружжя ,колегія суддів вважає, що суд
вірно встановив обставини по справі,
належним чином перевірив наявні
докази, правильно застосував норми
матеріального і процесуального права
та дійшов обгрунтованого висновку про
відмову позивачці в задоволенні
позову із заявлених нею підстав.

З врахуванням викладеного ,доводи
скарги ОСОБА_2 про підтвердження
статусу спірного будинку як спільного
майна подружжя фактом отримання
відповідачем в період шлюбу в 2004 році
свідоцтва про право власності нього ,
не заслуговують на увагу ,так як
суперечать іншим доказам, зокрема,
договору купівлі-продажу.

Доводи скарги про те, що такий факт
встановлений рішенням суду від 18.09.2012
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні будинком шляхом вселення
також безпідставні оскільки суд,
постановляючи дане рішення про
вселення , повно не досліджував
конкретні обставини набуття ним права
власності на спірний будинок та докази
,що їх підтверджують ,зокрема ,договір
купівлі-продажу , а здійснив висновок
лише на підставі факту отримання ним
свідоцтва про право власності на нього
в період шлюбу.

За таких обставин висновки суду
першої інстанції по даній справі є
обґрунтованими ,рішення суду
відповідає матеріалам справи і
вимогам закону ,а тому скасуванню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Липовецького районного суду
від 04 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: