Справа № 450/1092/14
Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/783/6708/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Матяш С.І.

з участю: позивача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 вересня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, треті особи орган опіки та
піклування Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_4, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за межі
України,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом до бувшої
дружини ОСОБА_5, у якому просив надати
дозвіл на тимчасові поїздки спільної з
відповідачкою доньки ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України щорічно у
вказані ним періоди до досягнення
дитиною повноліття без згоди матері,
посилаючись на те, що відповідачка
такої згоди не надає, хоча донька
проживає разом з позивачем, який
займається її вихованням. Відсутність
згоди відповідачки суперечить
інтересам дитини на відпочинок в
іноземній державі в періоди її
шкільних канікул.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 вересня
2014 року позов задоволено та ухвалено:

Надати дозвіл на тимчасові поїздки
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) за межі України, а
саме у країни Шенгенської зони, Англію,
Туреччину, Чорногорію, Хорватію,
Болгарію без заяви про згоду та
супроводу матері, в супроводі батька -
громадянина України ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_2) та/або в супроводі його
дружини громадянки України ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_3) щорічно до досягнення
дитиною повноліття, строком не більше
одного місяця в наступні періоди:

-з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31
серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2014 року,
з 25 грудня по 25 січня 2014/2015 року;

-з 21 березня по 31 березня, 01 червня по 31
серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2015 року,
з 25 грудня по 25 січня 2015/2016 року;

-з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по
31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2016
року, з 25 грудня по 25 січня 2016/2017 року;

-з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31
серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2017 року,
з 25 грудня по 25 січня 2017/2018 року;

-з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31
серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2018 року,
з 25 грудня по 25 січня 2019/ 2020 року;

-з 21 березня по 31 березня та з 01 червня
по 31 серпня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь держави
судовий збір в розмірі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_5, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалено без дослідження усіх
доказів у справі, без встановлення
дійсної мети поїздки позивача з
дитиною за межі України, враховуючи, що
позивач офіційно ніде не працює,
жодного рухомого чи нерухомого майна в
Україні не має, його батьки тривалий
час проживають за межами України, тому
є підстави вважати, що він має намір
виїхати з донькою за кордон на постійне
проживання без наміру повернення
доньки в Україну.

Суд порушив її право на участь у допиті
дитини, не враховано, що їй встановлено
графік побачень з донькою який нею
виконується і за її позовом має бути
збільшений, проте оскаржене рішення
унеможливлює його виконання, фактично
вона позбавляється права на
спілкування з дитиною протягом цих
шкільних канікул.

Просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню: рішення суду підлягає
скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову, з
таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що відмова матері дитини на виїзд
останньої у вказані позивачем періоди
за кордон є безпідставною і
необґрунтованою, не забезпечує
інтереси дитини, тому слід надати
дозвіл на тимчасові поїздки доньки за
кордон без згоди матері.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок неповного з'ясування усіх
обставин, що мають значення для справи,
та порушення норм матеріального і
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте таким вимогам рішення суду не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони у справі - бувше подружжя, шлюб
між якими розірвано рішенням
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07.08.2006 року (а.с.
7,8).

Спільна донька сторін ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком -
позивачем у справі, який зареєстрував
інший шлюб з ОСОБА_4 (а.с. 9).

За рішенням органу опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 26.10.2010 року
№ 3-3-1809/3601 матері дитині ОСОБА_5
призначено зустрічі з малолітньою
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у такому порядку:
перша - третя субота місяця з 10.00 до 16.00;
друга - четверта неділя місяця з 11.00 до
17.00 ( а.с. 1,2).

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 11 березня 2013
року підтверджено саме такий графік
зустрічей матері з донькою (а.с. 13-16).

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 24 грудня 2013
року було задоволено позов ОСОБА_2 та
надано дозвіл на виготовлення
проїзного документа дитини для
тимчасових поїздок малолітній ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її матері ( а.с.
40-47).

Доказів про те, що вказане рішення суду
було виконано і дитині ОСОБА_6 було
виготовлено проїзний документ для
тимчасових поїздок за межі України без
згоди матері та чи є там візи
(одноразові, багаторазові, якого типу,
термін перебування за кордоном) суду не
надано.

Колегією суддів встановлено, що ні
батько дитини, ні його друга дружина
ОСОБА_4 не мають жодної візи для в'їзду у
країни, вказані в рішенні суду та
країни Шенгенської зони, що
підтвердили в судовому засіданні
апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статті 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Встановлені судом періоди поїздок за
кордон дитини з батьком або його другою
дружиною повністю співпадають з
періодами усіх чотирьох канікул дитини
в школі протягом учбового року, що
унеможливлює матері дитини ОСОБА_5
зустрічатись з дитиною у період її
канікул у дні встановлені судом. Інших
днів зустрічей матері з донькою, які б
компенсували періоди перебування
доньки за кордоном, сторони не
погоджували.

Таким чином судом при визначенні
графіку поїздок дитини за кордон без
згоди матері порушено баланс
інтересів, а саме: співвідношення права
батька, з яким проживає дитини, та
інтересів матері дитини, яка проживає
окремо.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою КМУ
від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України
громадян, які не досягли 16 - річного
віку, в супроводі одного з батьків або
інших осіб, уповноважених одним з
батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст.ст. 212 - 214 ЦПК України не вжив
передбачених законом заходів для
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин справи, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
в повному об'ємі, не зазначив у рішенні
суду країну, до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди матері у конкретно
визначені судом періоди, не врахував,
що надання за рішенням суду дозволу на
майбутнє до 25.01.2020 року на регулярні
виїзди дитини за кордон протягом
чотирьох періодів кожного року без
згоди матері без зазначення країни, в
яку дозволяється виїзд, суперечить
вищезазначеним нормам матеріального
права, які визначають рівність прав та
обов'язків батьків відносно виховання
дитини, чим фактично позбавив матір
дитини можливості брати участь у її
вихованні та можливості спілкування з
нею.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги
про намір позивача вивезти дитину на
постійне проживання за кордон, судом
встановлено, що позивач не працює, що
підтвердив в судовому засіданні
апеляційної інстанції, що його мати та
батько на законних підставах постійно
проживають в Іспанії.

З врахуванням вказаного, рішення суду,
в якому не визначена правова підстава
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без зазначення конкретної
країни без згоди матері на майбутні 5
років, залишатись в силі не може.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.
314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 вересня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
треті особи орган опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, ОСОБА_4, про
надання дозволу на тимчасові поїздки
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) за межі України, а
саме у країни Шенгенської зони, Англію,
Туреччину, Чорногорію, Хорватію,
Болгарію, без заяви про згоду та
супроводу матері, в супроводі батька -
громадянина України ОСОБА_2 та/або в
супроводі його дружини громадянки
України ОСОБА_4 щорічно до досягнення
дитиною повноліття, строком не більше
одного місяця - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуючий
Т.Г. Мусіна

Судді:
І.В. Бермес

Р.В. Савуляк