Справа № 161/6829/14-ц
Провадження № 2/161/2382/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

09 грудня 2014 року Луцький міськрайонний
суд Волинської області в складі:

головуючого - судді
Кихтюка Р.М.,

при секретарі -
Стецюку Р.В.,

з участю представників позивачів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачів -
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
житлового будинку та земельної
ділянки, застосування правових
наслідків недійсності правочину,
визнання житлового будинку об'єктом
права спільної сумісної власності та
визнання права власності на частку у
спільному майні подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд з
позовом до відповідачів про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
житлового будинку та земельної
ділянки, застосування правових
наслідків недійсності правочину,
визнання житлового будинку об'єктом
права спільної сумісної власності та
визнання права власності на частку у
спільному майні подружжя.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що 30.04.2014
року їм стало відомо, що відповідач
ОСОБА_9 здійснила відчуження ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 житлового будинку з
господарськими спорудами, що
розташований у АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі - продажу від 26.03.2014 року, що
посвідчений нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_10,
зареєстровано в реєстрі №363. В
подальшому нотаріусом проведено
державну реєстрацію права власності за
покупцями.

Вказують, що 24.01.1976 року між ними був
укладено шлюб. За час перебування у
ньому, рішенням виконавчого комітету
Луцької міської ради народних
депутатів №401 від 13.09.1990 року ОСОБА_6
виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1,
для будівництва індивідуального
житлового будинку і в тому ж році вони
розпочали будівництво будинку за
вказаною адресою. В 1993 році будинок
було збудовано.

27.05.1999 року шлюб між ними було розірвано
і на час розірвання шлюбу будівництво
спірного будинку було закінчено.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7, ОСОБА_6
28 травня 1999 року уклав шлюб з ОСОБА_9

Зазначають, що в грудні 2000 року ОСОБА_6
покинув територію України та поїхав у
Королівство Іспанія на роботу, а ОСОБА_9
залишилась проживати у будинку,
збудованому під час першого шлюбу.

У 2009 році ОСОБА_6 стало відомо, що ОСОБА_9
набула право власності на будинок, як
такий, що збудований під час шлюбу на
підставі рішення Луцького
міськрайонного суду від 21.06.2004 року.
Проте, вказане рішення суду було
скасовано ухвалою апеляційного суду
Волинської області та направлено на
новий розгляд. В подальшому, ОСОБА_9
свій позов залишила без розгляду.

Однак, 23.10.2013 року ОСОБА_9 повторно
зареєструвала за собою право на
житловий будинок по АДРЕСА_1 та продала
його сім'ї ОСОБА_3.

Вважають, що під час посвідчення та
реєстрації договору купівлі-продажу,
нотаріус допустила грубе порушення
норм законодавства, оскільки не
перевірила, чи належить відчужуваний
будинок продавцю ОСОБА_9 на праві
особистої власності і чи не перебуває
продавець у шлюбі. Крім того, у ОСОБА_6
не відбиралась нотаріусом згода на
відчуження будинку. При цьому,
характеристика спірного будинку як
предмета договору не відповідає
дійсності, оскільки вказується, що
будинок належить лише продавцю ОСОБА_9

Крім того, в п.1.3 договору
купівлі-продажу міститься текст, де
ОСОБА_9 свідчить покупцям про
відсутність права третіх осіб на
житловий будинок та вказує, що майно в
спорі не перебуває. Проте, зазначене не
відповідає дійсності, оскільки в
провадженні суду перебуває декілька
справ щодо спірного будинку та було
винесено ухвалу щодо забезпечення
позову, згідно якої зупинено дію
рішення про реєстрацію права власності
за ОСОБА_9 на будинковолодіння по
АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_9 було завідомо
введено покупців в оману та надано
неправдиві відомості, оскільки вона
безпосередньо брала участь у справа в
якості відповідача чи третьої особи.

В зв'язку з чим, просили визнати
недійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1 від 26.03.2014
p., укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_10 зареєстрований в
реєстрі за № 363 та застосувати правові
наслідки недійсності правочину.

В судовому засіданні представники
позивачів подали суду заяви про
збільшення позовних вимог та просили
визнати спірний будинок об'єктом права
спільної сумісної власності та визнати
за кожним з них право на ? частку у
спільному майні подружжя; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки АДРЕСА_1 від 26.03.2014 p.,
укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_10 зареєстрований в
реєстрі за № 362; зобов'язати
відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою шляхом її
звільнення від їх присутності та
всього належного їм майна.

В решті позовні вимоги підтримали з
підстав, викладених у заяві та просили
їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
представник відповідача позовні
вимоги не визнали, просили відмовити в
задоволенні позову, зазначивши, що
вони, як покупці, є добросовісними
набувачами будинку та земельної
ділянки.

Інші відповідачі в судове засідання не
з'явилися по невідомій суду причині,
хоча про час та місце слухання справи
були повідомлені судом належним чином.

Третя особа - нотаріус ОСОБА_10 в судове
засідання не з'явилась, проте подала
суду письмові пояснення у яких вказала,
що вважає позов безпідставний і таким,
що не підлягає до задоволення.

Представник третьої особи - Луцької
міської ради в судове засідання не
з'явився, хоча про час та місце слухання
справи був повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив, а тому суд вважає за можливе
слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши
представлені письмові докази, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_9
та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 укладені
договори купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від 26.03.2014 p., що посвідчені
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_10 і
зареєстровані в реєстрі за № 363 та №362
відповідно (а.с. 8-9, ).

Проте, як слідує з постанови
Луцького міськрайонного суду від 25.02.2014
року, нею скасовано рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 22.10.2013 року, згідно якого
зареєстровано за ОСОБА_9 право
власності на будинок, який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26-28). При цьому,
ухвалою цього ж суду від 19.02.2014 року в
порядку забезпечення позову зупинено
дію про державну реєстрацію стосовно
вказаного нерухомого майна(а.с.24).

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11.08.2014 року
постанова Луцького міськрайонного
суду від 25.02.2014 року залишена без змін
(а.с. ).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, постановою Луцького
міськрайонного суду від 25.02.2014 року
встановлено факт будівництва спірного
будинку позивачами у даній справі -
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 26-28), а тому ця
обставина у відповідності до ст.61ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, ч. 1 ст. 68 СК України
передбачено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України.

Як слідує із роз'яснень п. 20 Постанови
Пленуму Верховного суду України №11 від
21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановити обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3
ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Отже, враховуючи наведене, суд
приходить до висновку, що будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
належить позивачам як подружжю на
праві спільної сумісної власності та
за кожним з них слід визнати право на ?
його частку.

Вказаний факт також доводиться
письмовими доказами - чеками,
квитанціями, накладними про купівлю
будівельних матеріалів, які містяться
в матеріалах цивільної справи №2/161/84/14,
оглянутої в судовому засіданні, а
також декларацією про готовність
об'єкту до експлуатації,
зареєстрованого у Інспекції ДАБК у
Волинській області(а.с.84 вказаної
справи), висновком експертного
дослідження від 09.10.2013року, з якого
вбачається, що будівлі збудовані у 1993
році(а.с.29-33) .

Крім цього, викладене стверджується й
рішенням Апеляційного суду Волинської
області від 07.05.2014 року, яким визнано
недійсним рішення Луцької міської ради
від 02.03.2006 року про передачу у
власність ОСОБА_9 земельної ділянки по
АДРЕСА_1, а також державний акт на право
власності на землю від 20.06.2006 року(а.с.
).

Відповідно до ст. 658 ЦК України право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Як встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_9 на день укладення договору
купівлі-продажу не була власником
житлового будинку та земельної
ділянки, а тому не мала права їх
відчужувати.

Статтею 204 ЦК України зазначено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, враховуючи викладене,
судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинила
відчуження житлового будинку та
земельної ділянки незаконно,
реалізувавши майно без згоди другого з
подружжя, а тому такі договори
підлягають визнанню недійсними із
застосуванням правових наслідків
недійсності правочину та поверненням
сторін у попередній стан.

При цьому, суд також вважає підставними
вимоги позивачів стовно усунення
перешкод у користуванні нерухомим
майно та вважає за можливе
задовольнити їх вимоги в цій частині
та зобов'язати відповідачів не чинити
таких перешкод у користуванні
земельною ділянкою та належним їм
майном, оскільки згідно ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки бо
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання... Способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути припинення дії, яка порушує
право; припинення правовідношення та
ін.. Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійснені ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Крім того, постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16.04.2004 року №7 передбачено,
що судам слід мати на увазі, що спори,
пов'язані із земельними відносинами,
розглядаються в позовному провадженні.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюються згідно з ч. 3 ст. 152
ЗК України шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобіганню вчинення дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК
України).

А тому, вимога позивачів про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою є також підставною і підлягає
до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, тому
вимога позивача ОСОБА_6, оскільки саме
він поніс такі витрати, про
відшкодування відповідачами судових
витрат також підлягає до задоволення і
з останніх слід стягнути 2838,6 грн.
судового збору (1100 грн. по задоволеній
вимозі про визнання об'єктом спільною
сумісною власністю /виходячи із ціни
позову 110 тис. грн./ + 1100 грн. та 395 грн. по
задоволеній вимозі про визнання
недійними договорів купівлі-продажу
нерухомого майна +243,6 грн. по
задоволеній вимозі немайнового
характеру стосовно усунення перешкод у
користуванні майном) .

На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 209,
213-215 ЦПК України, керуючись ст. ст. 203, 204,
215, 391, 658 ЦК України, ст. ст. 60, 68, 69, 70
Сімейного кодексу України, ст. 152
Земельного кодексу України, суд , -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнати
за ними право на ? частку за кожним у
майні подружжя.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку по
АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, укладений між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_10 та
зареєстрований в реєстрі за № 363.

Сторони повернути в попереднє
становище, зобов'язавши ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_8 повернути ОСОБА_9 житловий
будинок з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1, а ОСОБА_9 - повернути ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8 110000 (сто десять тисяч )
грн.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, укладений між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_10 та
зареєстрований в реєстрі за № 362.

Сторони повернути в попереднє
становище, зобов'язавши ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_8 повернути ОСОБА_9 земельну
ділянку по АДРЕСА_1, а ОСОБА_9 - повернути
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 39500 (тридцять
дев'ять тисяч п'ятсот) грн.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 не
чинити перешкод ОСОБА_6, ОСОБА_7 у
користуванні земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 та усім належним їм майно.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 з кожного по
709,65 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Р.М. Кихтюк