Справа № 370/47/14 Головуючий у І
інстанції Устимчук М.Ю.Провадження №
22-ц/780/6585/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Кашперської
Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 06 серпня 2014 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року позивач ПАТ «Банк
Кіпру» звернувся до суду із позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Заявлені вимоги мотивував тим,
що 24 липня 2008 року між АКБ
«АвтоЗАЗБанк», правонаступником якого
є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 002-83/2008 на
відкриття кредитної лінії в сумі 3947000
грн. по 23 липня 2018 року під 18,5 % річних. 11
вересня 2008 року між сторонами укладено
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору, якою збільшено суму
кредитної лінії до 5890000 грн. та внесено
зміни до графіку погашення кредиту. В
порушення умов кредитного договору
ОСОБА_1зобов'язання за кредитним
договором виконав частково, починаючи
з лютого 2013 року відповідач припинив
погашення кредиту та перестав
сплачувати проценти за користування
кредитними коштами. Відповідачу було
направлено лист з вимогою усунути
порушення умов кредитного договору,
проте його було залишено без виконання,
в зв'язку із чим станом на 06 грудня 2013
року розмір заборгованості ОСОБА_1
складає 5018576,44 грн. 11 листопада 2008 року
між сторонами також було укладено
іпотечний договір, предметом якого є
земельна ділянка пл. 10,697 га. на
території Макарівської селищної ради
для ведення особистого селянського
господарства. Просив в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_1 за
кредитним договором № 002-83/2008 від 24
липня 2008 року в сумі 5018576,44 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки - земельну
ділянку пл. 10,697 га., що розташована на
території Макарівської селищної ради,
яка належить ОСОБА_1 на праві приватної
власності, на користь ПАТ «Неос Банк»
шляхом продажу земельної ділянки на
прилюдних торгах в межах процедури
виконавчого провадження з початковою
ціною продажу, встановленою на
підставі оцінки, проведеної відповідно
до законодавства про оцінку майна і
майнових прав та професійну оціночну
діяльність

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 06 серпня 2014 року
позов ПАТ «Неос Банк» (після зміни
назви ПАТ «Банк Кіпру») задоволено, в
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_1 за кредитним договором № 002-83/2008
від 24 липня 2008 року в сумі 5018576,44 грн.
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
земельну ділянку пл. 10,697 га., що
розташована на території Макарівської
селищної ради, яка належить ОСОБА_1 на
праві приватної власності, на користь
ПАТ «Неос Банк» шляхом продажу
земельної ділянки на прилюдних торгах
в межах процедури виконавчого
провадження з початковою ціною
продажу, встановленою на підставі
оцінки, проведеної відповідно до
законодавства про оцінку майна і
майнових прав та професійну оціночну
діяльність, покладено на відповідача
судові витрати 3441 грн.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 06 серпня 2014 року,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення, порушення
та неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанції та
постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до відхилення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ «Неос Банк», суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_1
порушив свої зобов'язання за кредитним
договором, укладеним із позивачем, а
тому позивач як іпотекодержатель має
право звернути стягнення на предмет
іпотеки.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 24 липня 2008 року між АКБ
«АвтоЗАЗБанк», правонаступником якого
є ПАТ «Банк Кіпру», який в подальшому
змінив назву на ПАТ «Неос Банк»,
укладено кредитний договір № 002-83/2008 на
відкриття кредитної лінії в сумі 3947000
грн. строком з 24 липня 2008 року по 23 липня
2018 року під 18,5 % річних.

11 вересня 2008 року між АКБ «АвтоЗАЗБанк»
та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1
до кредитного договору № 002-83/2008, якою
внесено зміни до п. 1.1, збільшено суму
кредитної лінії до 5890000 грн., та внесено
зміни до графіку погашення кредиту.

ОСОБА_1 згідно пунктів 2.2.5 та 2.2.6
кредитного договору № 002-83/2008 з
урахуванням додаткової угоди до
кредитного договору зобов'язався
здійснити погашення кредиту не пізніше
23 липня 2018 року, згідно встановленого
графіку; сплачувати за користування
кредитом проценти в розмірі 18,5 % річних
за строковий кредит та 23,5 % річних у
разі порушення строків повернення
кредиту за договором. Проценти за
кредит позичальник зобов'язався
сплачувати щомісячно до 30 (31) числа
шляхом внесення готівки до каси банку
або перерахування коштів на рахунок у
безготівковій формі.

На виконання умов кредитного договору
позивач свої зобов'язання виконав в
повному обсязі, а саме видав
позичальнику кредит в сумі 5890000 грн.

З лютого 2013 року ОСОБА_1 припинив
погашення кредиту та сплату процентів
за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 було направлено лист від 06
лютого 2013 року № 0604-05/1395 з вимогою
усунути порушення умов кредитного
договору.

Станом на 06 лютого 2013 року загальний
розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ
«Неос Банк» становить 5018576,44 грн., у тому
числі залишок за кредитом 3435840 грн.,
прострочена заборгованість за
кредитом 736046,32 грн., нараховані
проценти за кредитом 33171,35 грн.,
прострочені нараховані проценти за
кредитом 787934,80 грн.

За пунктом 2.2.2 кредитного договору
ОСОБА_1 зобов'язався забезпечити
повернення отриманого кредита та
процентів іпотекою, а саме належною
йому на праві власності земельною
ділянкою загальною площею 10,697 га., що
розташована за адресою Київська
область, Макарівська селищна рада.

Пунктом 2.2.6 кредитного договору
встановлено, що позичальник за
несвоєчасну сплату процентів за
користування кредитом повинен
сплачувати банку пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченої заборгованості за
кожен день прострочення платежу.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору
передбачено, що банк у випадку затримок
погашення процентів та/або повернення
кредиту має право вимагати
дострокового повернення кредиту,
процентів, комісій та інших належних до
сплати платежів за цим договором.

На виконання п. 2.2.2 кредитного договору
між банком та ОСОБА_1 укладено
іпотечний договір від 11 вересня 2008
року, зареєстрований в реєстрі за № 4097.

Пунктом 1.1 іпотечного договору
передбачено, що банк як іпотекодавець
має право задовольнити свої вимоги, що
випливають з кредитного договору 3
002-83/2008, укладеного між АКБ
«АвтоЗАЗБанк» та ОСОБА_1, за рахунок
нерухомого майна, що є предметом
іпотеки, а саме вимоги із повернення
фактично наданого кредиту в сумі 5890000
грн., вимоги із відшкодування збитків,
завданих простроченням виконання
зобов'язань, вимоги із сплати
процентів, що визначені в кредитному
договорі, вимоги із сплати пені в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, вимоги із сплати комісій банку,
штрафів, передбачених кредитними
договорами, вимоги щодо відшкодування
витрат, пов'язаних з пред'явленням
вимоги з зобов'язанням і звернення
стягнення на предмет іпотеки та витрат
на утримання, збереження і страхування
предмета іпотеки.

Згідно п. 1.2 іпотечного договору, в
іпотеку за цим договором у якості
забезпечення за кредитним договором
передається земельна ділянка пл. 10,697
га., що розташована на території
Макарівської селищної ради
Макарівського району Київської
області, кадастровий номер
:00:028:0023, цільове призначення -
ведення особистого селянського
господарства.

Земельна ділянка належить ОСОБА_1 на
праві приватної власності згідно
державного акту серії ЯД № 949913 від 30
серпня 2007 року.

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідачем під час розгляду спору не
заперечувався факт наявності в нього
заборгованості та її розміру 5018576,44 грн.
Розрахунок заборгованості, наданий
позивачем, є чітким, зрозумілим та не
викликає сумніву у його достовірності.
Доводами апеляційної скарги
розрахунок заборгованості за
кредитним договором також не
заперечувався.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК
України , іпотека є окремим видом
застави. У разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про
іпотеку», реалізація предмета іпотеки,
на який звертається стягнення за
рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно п. 4.2 іпотечного договору,
звернення стягнення на предмет іпотеки
чи на відповідну його частину
здійснюється відповідно до чинного
законодавства України та умов цього
договору.

Таким чином суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
виникнення у кредитодавця права
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якою забезпечено невиконане
зобов'язання по кредитному договору.

За змістом п. 41 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Згідно п. 1.3 іпотечного договору,
сторони оцінюють предмет іпотеки у 5891520
грн.

Оскільки сторони погодили підстави та
порядок звернення стягнення на предмет
іпотеки у випадку порушення вимог
кредитного договору, вартість
іпотечного майна, оцінена сторонами
договору у 5891520 грн., співмірна сумі
заборгованості 5018576,44 грн., суд першої
інстанції обгрунтовано звернув
стягнення на предмет іпотеки.

Не ґрунтуються на вимогах закону
доводи апелянта, що судом не враховано
заочного рішення Солом'янського
районного суду м. Києва, яким стягнуто з
ОСОБА_1 на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
в сумі 5018576,44 грн.

Дійсно, 12 червня 2014 року заочним
рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва задоволено позов ПАТ «Банк
Кіпру» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк
Кіпру» заборгованість за кредитним
договором № 002-83/2008 від 24 липня 2008 року в
загальному розмірі 5018576,44 грн., станом
на день розгляду справи рішення не
набрало законної сили (а. с. 195 - 197). Під
час розгляду апеляційної скарги
сторони повідомили, що зазначене
заочне рішення судом скасовано.

Так, відповідно до п. 42 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Однак, наявність судового рішення про
стягнення із боржника заборгованості
за кредитним договором не звільняє
його від відповідальності за
невиконання грошового зобов?язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум шляхом звернення
стягнення на передане ним в іпотеку
майно.

Таким чином суд першої інстанції,
звертаючи стягнення на предмет
іпотеки, зазначив про те, що стягнення
звертається для погашення вказаної
кредитної заборгованості, а доводи
апеляційної скарги про подвійне
стягнення заборгованості є
безпідставними.

Із цих же підстав відхиляються доводи
апеляційної скарги про можливість
відкриття двох виконавчих проваджень,
де у державного виконавця не буде
повноважень надавати перевагу одному
виду стягнення над іншим.

Колегія суддів враховує, що апелянтом
не надано доказів повного або
часткового стягнення із нього вказаної
суми заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 12 червня 2014
року.

Надуманими є доводи апеляційної
скарги, що розгляд справи судом за
відсутності відповідача позбавив його
передбаченого цивільним
законодавством права надати суду
докази, якими заперечує проти позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у
разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).

В матеріалах справи містяться
повідомлення, якими відповідач ОСОБА_1
повідомлений про час і місце розгляду
справи на 23 липня 2014 року та 06 серпня 2014
року (а. с. 105, 108).

При цьому доводи апелянта, що
представник відповідача не був
належним чином повідомлений про
розгляд справи та не міг з'явитися в
судове засідання, не ґрунтуються на
вимогах ч. 4 ст. 169 ЦПК України.

Також колегія суддів звертає увагу, що
представник відповідача ОСОБА_2 не була
присутня на жодному із судових
засідань по даній справі як в суді
першої, так і апеляційної інстанцій,
які відбувалися 10 квітня 2014 року
(апеляційний перегляд ухвали про
відкриття провадження), 08 липня 2014 року,
23 липня 2014 року, 06 серпня 2014 року, 30
вересня 2014 року (розгляд справи по суті
в суді першої інстанції та заяви про
перегляд заочного рішення), щоразу
направляючи до суду телеграми про
відкладення розгляду справи (через
відпустку, участь у іншому судовому
засіданні або взагалі без пояснення
причин), однак доказів поважності
підстав відкладення розгляду справи
нею надано не було.

Виходячи із вищевикладеного та з
урахуванням ст. 157 ЦПК України, яка
визначає розумний строк розгляду
справи не більше двох місяців, колегія
суддів доходить висновку про умисне
затягування представником відповідача
розгляду справи і недобросовісне
здійснення процесуальних прав.

Під час розгляду апеляційної скарги
представником відповідача було
заявлене клопотання про призначення по
справі судової економічної та
земельно-технічної експертизи. Дане
клопотання було відхилено колегією
суддів відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, оскільки під час розгляду
справи судом першої інстанції
клопотання про призначення експертизи
відповідачем або його представником не
заявлялось.

При цьому колегія суддів враховує, що в
апеляційній скарзі апелянт не
спростовував висновків суду першої
інстанції щодо розрахунку та розміру
заборгованості відповідача за
кредитним договором.

Не оцінюються колегією суддів доводи
апеляційної скарги щодо порушення
судом першої інстанції строків
направлення до апеляційного суду
апеляційної скарги дружини
відповідача ОСОБА_3 на ухвалу
Макарівського районного суду
Київської області від 31 січня 2014 року
про відкриття провадження у даній
справі, оскільки відповідно до п. 5 ч. 1
ст. 293 ЦПК України, ухвали суду першої
інстанції щодо відкриття провадження у
справі з недотриманням правил
підсудності можуть бути оскаржені
окремо від рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 06 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.