Справа №1424/2781/2012 23.12.2014 23.12.2014 23.12.2014
Провадження №22-ц/784/3491/14 Суддя по
1-й інстанції - Савін О.І.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

23 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Кудрі В.М.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 30
жовтня 2014 року у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, діючої в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: орган опіки та
піклування виконкому Южноукраїнської
міської ради, Управління Державної
міграційної служби України в
Миколаївській області, про виселення
із іпотечного житла зі зняттям із
реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк» звернулося з позовом
до ОСОБА_2 про виселення його разом з
іншими особами, які проживають в
іпотечній квартирі, зі зняттям з
реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову позивач
зазначав, що 7 вересня 2007 року між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «Приватбанк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк» (далі - Банк), та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за
яким Банк надав останньому кредит у
розмірі 64 000 дол. США строком до 6
вересня 2017 року на будівництво котеджу.

В забезпечення кредитного зобов'язання
в цей же день з ОСОБА_2 укладено договір
іпотеки, згідно якого він передав в
іпотеку Банку належну йому квартиру
АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником кредитного договору,
заочним рішенням Южноукраїнського
міського суду від 1 грудня 2011 року, яке
набрало законної сили, в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором достроково звернуто
стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказував, що відповідачам
неодноразово направлялася вимога про
виселення в добровільному порядку,
зокрема 1 листопада 2012 року, 18 червня
2014 року, яка залишена ними без
задоволення.

Посилаючись на викладені обставини та
уточнюючи позовні вимоги, позивач
просив виселити із квартири та зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з її
неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 та
ОСОБА_7.

Заперечуючи проти позову, відповідачі
посилались на порушення прав
неповнолітніх, відсутність належного
повідомлення про виселення, наявність
підстав для застосування Закону
України від 3 червня 2014 року «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
30 жовтня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог Банку.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
рішення суду першої інстанції, просив
його скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача
ОСОБА_2, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог Банку, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги заявлено передчасно, оскільки
відповідачі особисто не отримали
повідомлення про їх добровільне
виселення із квартири.

Між тим, з усіма висновками суду
першої інстанції колегія погодитися не
може.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» (в редакції
Закону від 22 вересня 2011 року)
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічне положення містить частина 3
ст. 109 ЖК України, в редакції Закону від
22 вересня 2011 року, який набрав чинності
з 16 жовтня 2011 року.

Зі змісту зазначених норм убачається,
що вимога письмового попередження про
добровільне звільнення житлового
приміщення стосується лише такого
способу звернення стягнення на предмет
іпотеки, як позасудове врегулювання на
підставі договору, і не застосовується
в порядку звернення стягнення за
рішенням суду.

Отже, задоволення позову про примусове
виселення мешканців із переданого в
іпотеку житлового приміщення не
залежить від дотримання
іпотекодержателем ч. 2 ст. 40
Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається із матеріалів
справи, 7 вересня 2007 року між Банком та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за
яким Банк надав останньому кредит у
розмірі 64 000 дол. США строком до 6
вересня 2017 року на будівництво котеджу.

В забезпечення кредитного зобов'язання
в цей же день з ОСОБА_2 укладено договір
іпотеки, яким позичальник, за згодою
дружини, передав в іпотеку Банку
належну йому за договором
купівлі-продажу від 3 липня 1999 року
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником кредитного договору, у
липні 2011 року Банк звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення зі зняттям з реєстраційного
обліку.

Заочним рішенням Южноукраїнського
міського суду від 1 грудня 2011 року, яке
частково змінено рішенням
апеляційного суду Миколаївської
області від 31 жовтня 2013 року, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернуто
стягнення на предмет іпотеки:
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 91,8 кв.м,
житловою - 58,1 кв.м, яка належить ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу,
нотаріально посвідченого 3 липня 1999
року, шляхом продажу квартири Банком
від свого імені будь-якій
особі-покупцеві з наданням Банку всіх
повноважень необхідних для здійснення
купівлі-продажу, з початковою ціною для
подальшої реалізації предмета іпотеки
404 000 грн.

Заочне рішення в частині виселення
ОСОБА_2 зі зняттям з реєстраційного
обліку залишено без змін. При цьому,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про виселення ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що Банком не
дотримані вимоги закону щодо отримання
відповідачем попередження про
виселення.

Після цього, позивач 1 листопада 2012
року, а також 18 червня 2014 року належно
повідомив відповідачів про
необхідність добровільного виселення
(а.с. 14-16, 189-200).

Згідно із довідкою
житлово-експлуатаційної організації
ЖЕД-4 від 24 квітня 2014 року, в
спірній квартирі ОСОБА_2
зареєстрований з 25 лютого 2003 року, а з
29 листопада 2013 року в ній
зареєстровані й інші відповідачі у
справі, як члени його сім'ї (а.с. 134).
Тобто після того, як рішення суду про
звернення стягнення на предмет іпотеки
набрало законної сили, в квартирі були
зареєстровані інші відповідачі, крім
ОСОБА_2

До того ж, в порушення пункту 14
іпотечного договору реєстрація інших
осіб в квартирі проведена без
письмової згоди іпотекодержателя.

З урахуванням викладеного,
відповідачі підлягають виселенню із
іпотечного житла, без надання іншого
житлового приміщення.

Доводи відповідачів про
порушення прав неповнолітніх
безпідставні, оскільки на час
укладення договору іпотеки вони
зареєстровані в квартирі не були і
самостійного права на це майно вони не
мають.

Разом з тим, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України
від 11 грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в України» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється відповідним органом
реєстрації протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.
Тому суд першої інстанції, відмовляючи
у задоволенні цих вимог, дійшов вірного
висновку про те, що такі вимоги є
передчасними, тобто безпідставними.

До того ж, орган уповноважений
вирішувати зазначене питання не
залучений до участі у справі в якості
відповідача.

Колегія погоджується з
висновком суду про те, що на
правовідносини сторін не поширюється
дія Закону України від 3 червня 2014 року
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», який набрав чинності з 7 червня
2014 року, оскільки рішення суду про
звернення стягнення на предмет іпотеки
набрало законної сили до набрання
чинності цим Законом.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в
частині вирішення позовних вимог про
виселення, з ухваленням нового рішення
про задоволення цих вимог Банку.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 30 жовтня 2014 року скасувати в
частині вирішення позовних вимог про
виселення та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
разом з її неповнолітніми дітьми:
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, із квартири АДРЕСА_1 м.
Южноукраїнську Миколаївської області,
без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
на користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» 243,60 грн. судового збору -
по 81,20 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: