У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного
О.В., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 10 травня 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 2 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «Надра»)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 17 серпня 2007 року
згідно з кредитним договором
ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 8 тис.
грн зі сплатою за користування
кредитом 3 % на місяць на строк до 16
серпня 2010 року. Взяті на себе
зобов'язання відповідач не виконав, у
зв'язку з чим станом на 18 квітня 2011 року
виникла заборгованість за кредитним
договором у розмірі 22 347 грн 61 коп., яку
позивач просив стягнути з ОСОБА_3 та
судовий збір у розмірі 223 грн 48 коп.

Заочним рішенням Запорізького
районного суду Запорізької області від
10 травня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 2 липня 2014 року,
позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
від 17 серпня 2007 року в
розмірі 22 347 грн 61 коп. та 223 грн 48 коп. на
відшкодування сплаченого судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ «КБ «Надра», суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, оскільки
ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним
договором не виконав, це є підставою
для стягнення з нього грошових коштів
за цим договором.

Проте повністю погодитись із таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 17
серпня 2007 року між сторонами укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 8
тис. грн зі сплатою за користування
кредитом 3 % на місяць на строк до 16
серпня 2010 року. Взяті на себе
зобов'язання відповідач не виконав, у
зв'язку з чим станом на 18 квітня 2011 року
виникла заборгованість за кредитним
договором у розмірі 22 347 грн 61 коп.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново
(чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору
(пп. 2.3.1., 2.3.2) позичальник зобов'язаний
здійснювати повернення кредиту
частинами (щомісячними платежами) у
розмірі та в строки, визначені
договором, і щомісяця сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також сплатити пеню за порушення
строків повернення кредиту та
процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
до 15 числа поточного місяця, то початок
перебігу позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 здійснив останній платіж з
погашення кредиту 16 листопада 2007 року,
у зв'язку із чим з у нього утворилась
заборгованість за кредитним договором.

Отже, з 15 грудня 2007 року розпочався
строк позовної давності для звернення
банку за захистом своїх порушених прав,
однак банк звернувся до суду з позовом
до відповідача лише 3 січня 2012 року,
тобто з пропущенням строку позовної
давності, про застосування якого
заявив відповідач.

Також з матеріалів справи вбачається,
що згідно з розрахунком заборгованості
за кредитним договором пеня нарахована
банком за період з грудня 2007 року до
серпня 2010 року (а.с. 10).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені
така, що позовна давність до вимог про
її стягнення обчислюється по кожному
дню (місяцю), за яким нараховується
пеня, окремо. Право на позов про
стягнення пені за кожен день (місяць)
виникає щодня (щомісяця) на відповідну
суму, а позовна давність обчислюється з
того дня (місяця), коли кредитор
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення права.

Отже, стягнення
неустойки (пені, штрафу) обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду, а починається з дня
(місяця), з якого вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19
березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для
судів.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору, не
врахували заяву відповідача про
застосування строку позовної давності
щодо стягнення заборгованості за
кредитом й те, що пеня нарахована
позивачем на всю суму заборгованості в
той час, як позов подано до суду в січні
2012 року, тобто поза межами строку
позовної давності для стягнення пені.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Запорізького районного
суду Запорізької області від 10 травня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 2 липня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В.
Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко