22-ц/775/1723/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Суддя - доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року
м. Маріуполь

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі :

головуючого Кочегарової
Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г.,
Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 02
жовтня 2014 року,

в с т
а н о в и л а :

В квітні 2014 року представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
(далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») про
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що ОСОБА_1 перебувала з
13 червня 1998 року по 04 лютого 2009 року у
трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати не
проводив передбачену діючим
законодавством індексацію заробітної
плати за період з березня 2003 року по
липень 2006 року, яка разом із
компенсацією в сумі 1049,93 грн. була
стягнута на її користь за рішенням
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя від 08 лютого 2014 року. У
зв'язку з цим, ОСОБА_1 просила суд
стягнути з відповідача середній
заробіток за період з 05 лютого 2009 року
по 31 березня 2014 року в розмірі 192 348,73
грн., відшкодувати моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя від 02
жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час затримки у розрахунку
при звільненні в розмірі 1 800 грн., з
утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї
суми передбачених податків та
обов'язкових платежів при їх виплаті. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» в дохід держави судовий збір у
розмірі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі
позивачка ОСОБА_1, посилаючись на
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
змінити та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

ОСОБА_1 про час і місце
розгляду справи повідомлена, просила
розглянути справу у її відсутність
(а.с.29).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ПАТ «ММК ім.
Ілліча» - Новгородської В.В., яка
заперечувала проти скарги,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
з 13 червня 1998 року по 04 лютого 2009 року
ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с.6)

За період з березня 2003 року по
липень 2006 року індексація заробітної
плати позивачки та виплата компенсації
не проводилась. Рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя від 08
лютого 2014 року з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
стягнуто індексацію заробітної плати з
компенсацією за період з березня 2003
року по липень 2006 року в сумі 1 049,93 грн.

Частково задовольняючи позов
про стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні та
відмовляючи у позові про відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з положень ч. 2 ст. 117 КЗпП
України і, зважаючи на виникнення між
сторонами спору щодо розміру
заборгованості з індексації та
компенсації, стягнув частково середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні, виходячи з принципу
розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог по основній вимозі щодо
індексації і компенсації.

З такими висновками суду не
можна не погодитись з огляду на
наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належить йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. У разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2
наведеної норми: при наявності спору
про розміри належних звільненому
працівникові сум власник, або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнена
з роботи 04 лютого 2009 року, що є останнім
днем її роботи, що підтверджено ПАТ
«ММК ім. Ілліча».

Позивачкою заявлені вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки у розрахунку за
період з 05 лютого 2009 року по 31 березня
2014 року, що становить 1 292 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата
позивачки на момент її звільнення
становиться 49,76 грн., судом розраховано
загальний розмір середнього заробітку
за вказаний час в сумі 64 289,92 грн.

У відповідності з п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
№ 13 від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення
розрахунку у зв'язку із виникненням
спору про розмір належних до виплати
сум вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо спір
вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Встановивши, що позивачці не
були виплачені усі належні їй при
звільненні суми, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має
право на отримання середнього
заробітку за період затримки
розрахунку.

Висновок суду про
наявність підстав для застосування
відповідальності за ст. 117 КЗпП України
щодо роботодавця зі стягненням з
останнього на користь працівника
середнього заробітку за весь час
затримки у розрахунку при звільненні, є
правильним, оскільки роботодавець не
звільняється від такої
відповідальності і після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
(індексація з компенсацією).

Суд першої інстанції визначив
частково суму середнього заробітку,
врахувавши існуючий спір між сторонами
щодо розміру стягуваних сум по
індексації і компенсації, що
завершилось ухваленням судового
рішення від 08 лютого 2014 року.

При цьому, суд першої інстанції,
правильно обчисливши розмір
середнього заробітку у відповідності
до вимог Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, і, дійшовши
висновку про наявність спору між
сторонами про розмір сум, належних до
виплати при звільненні, стягнув на
користь позивача середній заробіток в
сумі 1 800,00 грн., з урахуванням спірної
суми, на яку ОСОБА_1 мала право, частки,
яку вона становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи, що
відповідає вищезазначеним
роз'ясненням Пленуму Верховного Суду
України.

Посилання позивачки в
апеляційній скарзі на неспроможність
застосованих судом заходів при
визначенні середнього заробітку, є
неслушними.

Таким чином, колегія дійшла
висновку, що доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків суду першої інстанції.
Ніяких нових обставин чи доказів, які
не були предметом розгляду судом
першої інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
стороною позивача до апеляційного суду
не надано.

Згідно з положеннями ст. 237-1
КЗпП України, відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Як вбачається з рішення, суд
першої інстанції не знайшов підстав
для задоволення позову ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 1000 грн., з урахуванням
наведених нею обґрунтувань моральних
страждань.

Наведені в апеляційній скарзі
з цього приводу доводи, не змінюють
правових висновків суду першої
інстанції, відповідають матеріалам
справи і представленим доказам. Тому,
колегія суддів погоджується з рішенням
суду про відмову ОСОБА_1 у позові про
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із недоведеністю, як підстав
для відшкодування цієї шкоди, так і її
розміру.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

За таких обставин, апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 02 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М.Кочегарова

Судді
Т.І.Ігнатоля

С.А.Попова