Справа № 500/6591/14-ц
Провадження № 6/500/359/14
УХВАЛА

07 жовтня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді –
Бурнусуса О.О.,

при секретарі – Кулик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі
подання державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області,
про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду
за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
звернувся до Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області з
поданням про тимчасову заборону ОСОБА_1
виїзду за межі України.

В поданні державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
зазначила, що на примусовому виконанні
у відділі державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції знаходиться
виконавчий лист № 815/202/14 виданий 13.03.2014
року Одеській окружним
адміністративним судом, про стягнення
з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 3536
грн.. Виконавче провадження з
примусового виконання зазначеного
виконавчого документа було відкрите
28.07.2014 року та зареєстроване у Єдиному
держаному реєстрі виконавчих
проваджень під номером 44196921.

Після відкриття виконавчого
провадження копія постанови про
відкриття виконавчого провадження,
відповідно до вимог ст.24 ЗУ «Про
виконавче провадження», була
направлена на адресу боржника.

У постанові про відкриття виконавчого
провадження боржнику було
запропоновано негайно добровільно
виконати вимоги встановлені
виконавчим документом, однак ОСОБА_1
законні вимоги державного виконавця не
виконав, борг не сплачено.

В судове засідання державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Ізмаїльського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області не з’явилась, про час
та місце розгляду справи повідомлялась
належним чином, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності, якою
подання про заборону виїзду за кордон
боржника просила задовольнити.

Вивчивши матеріали подання, суд вважає
за необхідне відмовити в задоволенні з
таких підстав.

Згідно з п. 4 ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ратифікованої
Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року,
право вільно пересуватися може у
певних місцевостях підлягати
обмеженням, що встановлені згідно із
законом і виправдані суспільними
інтересами в демократичному
суспільстві.

Законодавством України встановлено
випадки, у яких застосовуються такі
обмеження, визначено порядок та умови
їх застосування, зокрема, ст.6 ЗУ «Про
порядок виїзду з України та в’їзду в
Україну громадян України», п.18 ч. 3 ст. 11
ЗУ «Про виконавче провадження», ч.1 ст.
377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21.04.1999 року за №606-ХІV державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов’язань, покладених на нього
рішенням, звертися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов’язань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України
передбачає, що питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в’їзду в Україну громадян України» від
21.01.1994 року за №3857-ХІІ громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон якщо він ухиляється від
виконання зобов’язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов’язань.

Аналіз наведених норм закону дає
підстави для висновку, що суд має право
встановити щодо боржника тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України лише за поданням державного
виконавця, обов’язково погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби, за умови доведення
та документального підтвердження
факту ухилення боржника, який має
паспорт для виїзду за кордон і з цією
метою має намір та реальну можливість
вибути за межі України, від виконання
зобов’язань, покладених рішенням суду
чи іншого органу (посадової особи). Таке
обмеження може бути встановлено лише
строком до виконання боржником своїх
зобов’язань.

Окрім того, застосування таких
обмежень може мати місце лише у
виключних випадках і повинно
використовуватися лише як крайній
захід після реалізації усіх можливих
та передбачених законом засобів
примусового виконання судового
рішення, оскільки стосується
гарантованого ст.33 Конституції України
та ст.313 ЦК України особистого
немайнового права особи вільно
залишати територію України та права на
свободу пересування, передчасне і
безпідставне обмеження яких є
неприпустимим.

Вивченням матеріалів справи, судом
встановлено, що старшим державним
виконавцем не надано доказів на
підтвердження того факту, що боржник
ОСОБА_2 має паспорт для виїзду за кордон
і з метою ухилення від виконання
зобов’язань має намір та реальну
можливість вибути за межі України

За таких обставин справи та відповідно
до зазначених норм матеріального і
процесуального права, суд вважає, що
подання старшого державного виконавця
про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України передчасне,
оскільки наведені у ньому обставини і
додані до нього документи не можуть
бути в даному випадку визнані такими,
що свідчать про умисне ухилення
боржника від виконання судового
рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК
України, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з
України і в’їзду в Україну громадян
України» та ст.11 ЗУ «Про виконавче
провадження», а тому правові підстави
для встановлення щодо боржника
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 377-1 ЦПК України, ст.6 Закону
України «Про порядок виїзду з України
та в’їзд в Україну громадян України»,
суд –

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Ізмаїльського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області про заборону ОСОБА_1,
виїзду за межі України – відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:

ОСОБА_3