Справа № 733/763/14-ц Провадження №
22-ц/795/2525/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Карапиш Т. В. Доповідач - Губар В. С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар
В.С.,суддів:Мамонової О.Є., Позігуна
М.І.при секретарі:Поклад Д.В.за
участю:сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Кредитної спілки «Гарантія - Кредит»
на рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6
до ОСОБА_7, Кредитної спілки «Гарантія -
Кредит» про визнання правочину -
договору застави майнової поруки
недійсним, третя особа - Парафіївське
споживче товариство Ічнянської
райспоживспілки,-

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7,
Парафіївського споживчого товариства
Ічнянської райспоживспілки про
визнання недійсним договору застави
майнової поруки від 16.01.2013 року,
укладеного між КС «Гарантія - Кредит»
та Парафіївським споживчим
товариством Ічнянської
райспоживспілки з часу його укладення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір застави майнової поруки від 16
січня 2013 року укладений з порушенням
закону та є незаконним, порушує
майнові права і інтереси позивачів та
права усіх інших членів товариства.
Позивачі зазначали, що головний
бухгалтер Парафіївського споживчого
товариства Ічнянської райспоживспілки
ОСОБА_7, яка уклала оскаржуваний
договір, не мала права підписувати
будь-які угоди від імені товариства,
тобто порушила вимоги ст.35 Статуту
Парафіївського споживчого товариства.
Також позивачі наголошували, що про
намір укладення договору застави
майнової поруки їх, як членів
товариства і власників частки майна,
не повідомляли і згоди на укладення
договору позивачі не надавали, як і
інші члени товариства.

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2014
року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5,
ОСОБА_6: визнано недійсним з моменту
укладання договір застави майнової
поруки, укладений 16 січня 2013 року між
Кредитною спілкою «Гарантія - Кредит»
та Парафіївським споживчим
товариством Ічнянської
райспоживспілки про заставу
нерухомого майна (товарів в обороті),
належного Парафіївському споживчому
товариству; стягнуто із ОСОБА_7 та з КС
«Гарантія - Кредит» на користь ОСОБА_5,
ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 243,60
грн.

В апеляційній скарзі кредитна спілка
«Гарантія - Кредит» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачам в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що права позивачів жодним чином
не порушені. Позивачі, не маючи
повноважень, звернулися з даним
позовом від імені та в інтересах
Парафіївського споживчого товариства
та усіх членів товариства, проте
оспорюваний договір укладений і
правовідносини існують між двома
юридичними особами - Кредитною спілкою
«Гарантія - Кредит» та Парафіївським
споживчим товариством Ічнянської
райспоживспілки. Апелянт наполягає,
що цей спір підвідомчий господарським
судам незалежно від їх суб'єктного
складу на підставі п.4 ч.1 ст.12 ГПК
України, якщо акціонер (учасник)
господарського товариства обґрунтовує
відповідні позовні вимоги порушенням
його корпоративних прав. На думку
апелянта, суд визнавши оскаржуваний
правочин укладеним під впливом обману
не звернув увагу на те, що позивачі про
це в позовних вимогах не зазначали.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги КС «Гарантія - Кредит» та
залишити без змін обґрунтоване і
законне рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали даної справи та
матеріали цивільної справи №733/238/14-ц за
позовом Парафіївського споживчого
товариства до ОСОБА_9, ОСОБА_7 про
визнання договору застави майнової
поруки недійсним, обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до наступних висновків.

Перевіряючи згідно ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, апеляційним
судом встановлені наступні обставини
справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що договір застави від 16 січня 2013
року недійсний, оскільки договір на
підставі фіктивної виписки з протоколу
засідання правління про дозвіл
співвласників товариства на заставу
майна, укладений особою, яка не мала
таких повноважень. Співвласники
Парафіївського споживчого товариства
згоду на укладення договору застави
майнової поруки не надавали, договір
укладено на цілі, які не пов'язані із
статутною діяльністю товариства.
Проте, з оскаржуваним рішенням суду
першої інстанції апеляційній суд
погодитись не може, враховуючи
наступне.

Як вбачається із змісту заявленого
позову, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись в
суд з позовом до фізичної особи -
ОСОБА_7, до юридичної особи - Кредитної
спілки «Гарантія-кредит». Згідно заяви
Парафіївське споживче товариство до
справи залучено судом в якості третьої
особи на стороні позивачів. Отже, у
відповідності до ст. 11 ЦПК України
сторони самостійно розпорядились
своїми процесуальними правами, на свій
розсуд визначили учасників судового
розгляду та їх процесуальний
статус(а.с.27-30).

Апеляційним судом встановлено, що 16
січня 2013 року кредитна спілка
«Гарантія - Кредит» та ОСОБА_9, яка діяла
як фізична особа у власних інтересах,
уклали кредитний договір, за умовами
якого кредитодавець - КС «Гарантія -
Кредит» надала позичальнику - фізичній
особі ОСОБА_9, кредит шляхом відкриття
кредитної лінії в сумі 40000,00 грн. на
умовах, передбачених цим договором, а
позичальник зобов'язується згідно із
кредитним договором повернути кредит і
сплатити проценти за користування
кредитом. Згідно п. 1.3. цього договору
кредитні кошти ОСОБА_9 отримала для
організації власного бізнесу, а строк
повернення кредиту - до 16 січня 2014 р.
Укладений з кредитною спілкою
кредитний договір підписаний ОСОБА_9
також як фізичною особою без будь-яких
повноважень діяти від імені або в
інтересах Парафіївського споживчого
товариства (а.с.140-142).

З метою забезпечення вимог кредитного
договору від 16 січня 2013 року, між двома
юридичними особами - кредитною спілкою
«Гарантія - Кредит» та Парафіївським
споживчим товариством, від імені якого
діяла головний бухгалтер цього
товариства ОСОБА_7, 16 січня 2013 р.
укладено договір застави майнової
поруки (а.с.8-9). Згідно п. 1.2. цього
договору предметом застави є рухоме
майно (товари в обороті) згідно довідки
заставодавця - майнового поручителя
(вих. № 11 від 16.01.2013 р.). Проте, у
договорі застави майнової поруки не
вказано, про яке конкретно визначене
майно або право на майно йде мова і не
вказана вартість і перелік цього
майна. Разом з тим, у матеріалах справи
відсутня довідка за вих. № 11 від 16.01.2013
р. і апеляційному суду такий доказ
позивачами не представлений.

Як встановлено апеляційним судом, на
а.с. 10 міститься виписка з протоколу
зборів правління Парафіївського
споживчого товариства від 15.01.2013 р. № 1
за вихідним № 10 від 16.01.2013 р., проте цей
документ не містить ні переліку, ні
вартості конкретно визначеного майна,
а лише вказує на товарні залишки на
суму 53000 грн., які члени правління
Парафіївського споживчого товариства
передають у заставу. У кредитному
договорі та у договорі застави
посилання на вказану виписку з
протоколу зборів від 15.01.2013 р. також
відсутнє.

Зазначену виписку з протоколу зборів
правління апеляційний суд не приймає в
якості доказу по справі, оскільки в
матеріалах справи містяться заяви
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які вказують,
що вони не приймали участі у зборах
правління і не підписували документів
щодо вирішення питання про укладення
договору застави майнової поруки між
кредитною спілкою «Гарантія кредит» і
Парафіївським споживчим товариством»
(а.с.10, 37-39).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до розділу IV «Власність
споживчого товариства» Статуту
Парафіївського споживчого товариства
встановлено, що споживчому товариству
належить на праві власності як
юридичній особі майно, яке необхідне
для здійснення статутних завдань та
визначений правовий статус і
об»єктивний склад належного
споживчому товариству майна, яке
складається, зокрема, з неподільної і
подільної частин. Згідно п. 47
суб»єктами права власності споживчого
товариства є його члени (асоційовані
члени), а також юридичні і фізичні
особи, частка яких у майні
визначається статутом, законодавством
України та нормативними актами
Укоопспілки. Проте, такого виду майна
споживчого товариства як «рухоме
майно (товари в обороті) статутом
товариства не визначено і не
передбачено як не визначено і частки
позивачів у такому «рухомому
майні(товари в обороті).

Відтак, виходячи з положень Статуту
Парафіївського споживчого товарства
та з положень оспорюваного договору
застави майнової поруки, позивачами не
доведено суду першої інстанції і
апеляційному суду обставин справи, які
б безспірно і безсумнівно підтвердили,
яке конкретно визначене майно є
предметом цього договору застави
майнової поруки і які майнові права
позивачів та на яке саме рухоме майно
(товари в обороті) та у якому обсязі
порушені і підлягають судовому
захисту.

Отже, в матеріалах справи відсутні
докази, які б підтверджували наявність
порушених майнових прав позивачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як суб»єктів права
власності споживчого товариства.

За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, пятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як роз'яснено в п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину. Пунктом 5 цієї
постанови, зазначено, що відповідно до
ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога прозастосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, прав та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами договору застави майнової
поруки від 16.01.2013 року є
заставодержатель КС «Гарантія -
Кредит» та заставодатель-майновий
поручитель Парафіївське споживче
товариство Ічнянської
райспоживспілки, тобто оскаржуваний
договір укладений між двома юридичними
особами. Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 не
приймали участі в укладенні договору
застави і його не підписували, а тому
не є належними позивачами по справі.

За договором майнової застави від 16
січня 2013 року Парафіївське споживче
товариство Ічнянської райспоживспілки
в заставу передало рухоме майно
(товари в обороті), які згідно п.2.1.1
вказаного договору є власністю
товариства і в суді не доведений факт
порушення прав та інтересів позивачів
укладанням договору застави, зважаючи,
що майном, згідно із ст. 190 ЦК України,
як особливим об»єктом вважаються
окрема річ, сукупність речей, а також
майнові права та обов»язки.

Отже, сукупність досліджених по справі
доказів приводить апеляційний суд до
висновку, що судом першої інстанції
залишено поза увагою вимоги ст. 3 ЦПК
України стосовно того, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене, невизнане або
оспорюване право, та не встановлено, чи
дійсно порушуються права позивачів
оскаржуваним договором.

Доводи апелянта про те, що даний спір
підлягає розгляду в порядку
господарського судочинства,
апеляційний суд відхиляє, оскільки,
виходячи з приписів ст.ст. 15,16 ЦПК
України, справа підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що позивачами не
доведено наявність порушеного права,
апеляційний суд не знаходить підстав
для задоволення позову, в зв'язку з чим
рішення суду першої інстанції на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договору застави
майнової поруки недійсним.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає
стягненню з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь
КС «Гарантія - Кредит» по 60,90 грн.
судового збору за апеляційний розгляд
справи, що підтверджується оригіналом
квитанції (а.с.185).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319,
324 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки
«Гарантія - Кредит» задовольнити.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2014
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, Кредитної спілки «Гарантія -
Кредит» про визнання правочину,
договору застави майнової поруки
недійсним, третя особа - Парафіївське
споживче товариство Ічнянської
райспоживспілки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь
Кредитної спілки «Гарантія - Кредит» по
60,90 грн. судового збору за апеляційний
розгляд справи

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: