Справа №487/9387/14-ц 05.11.2014 05.11.2014 05.11.2014
Провадження №22-ц/784/2855/14
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Свіщуком О.В.,

за участю: представників відділу ДВС -
Шелегей Т.В. та Ільїна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції

на ухвалу Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 вересня 2014 року,
постановлену за поданням державного
виконавця Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції (далі - відділ ДВС) про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України боржника ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И Л А:

В вересні 2014 року державний
виконавець відділу ДВС звернувся до
суду з поданням про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України боржника ОСОБА_3

Заявник вказував, що 26 березня 2013 року
було відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом №2/1416/1675, виданим 19
березня 2013 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва на виконання
рішення суду від 28 грудня 2012 року щодо
зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати за
його рахунок металеву огорожу, що
знаходиться на земельній ділянці по
АДРЕСА_1, розміщеної на землях
територіальної громади міста площею
300,44 кв. м.

Посилаючись на невиконання боржником
рішення суду, державний виконавець
просив обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду
за межі України без вилучення паспорту.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 вересня 2014 року в
задоволенні подання відділу ДВС
відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою,
відділ ДВС подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить оскаржувану ухвалу скасувати
та постановити нову ухвалу про
задоволення подання.

Колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Стаття 313 ЦК України регламентує, що
фізична особа має право на свободу
пересування. Фізична особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Фізична особа може бути обмежена у
здійсненні права на пересування лише у
випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
від 21 січня 1994 року №3857-XII "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" (далі - Закон).

Положеннями ст.6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання - до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п.2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п.5);

- якщо щодо нього подано цивільний
позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п.8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Ухилення від виконання зобов'язань,
покладених на боржника рішенням - це
будь-які свідомі діяння (дії або
бездіяльність) боржника, спрямовані на
невиконання відповідного обов'язку у
виконавчому провадженні, коли виконати
цей обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 грудня 2012 року, яке
набрало законної сили, на ОСОБА_3
покладено обов'язок демонтувати за
його рахунок металеву огорожу, що
знаходиться на земельній ділянці по
АДРЕСА_1, розміщеної на землях
територіальної громади міста площею
300,44 кв. м.

19 березня 2013 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва Миколаївській
міській раді на виконання зазначеного
рішення був виданий виконавчий лист
(а.с. 4-5).

Постановою державного виконавця
відділу ДВС від 26 березня 2013 року на
підставі вказаного виконавчого листа
відкрите виконавче провадження, а
боржнику запропоновано в строк до 02
квітня 2013 року виконати її в
добровільному порядку (а.с.8). Дана
постанова вручена боржнику 07 квітня 2013
року (а.с. 6,7).

На підтвердження вимог, зазначених в
поданні, державний виконавець надав
акти від 04 квітня 2013 року, від 18 квітня
2013 року та 05 серпня 2014 року, в яких
зазначив, що вказане рішення суду
боржником ОСОБА_3 не виконано.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК
України наявність умислу та обставини,
які є підставою даного подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України, підлягають доведенню
державним виконавцем. При цьому,
задоволення такого подання можливе
лише за умови доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування, так як особа стосовно
обмеження права якої внесено подання,
фактично позбавлена можливості
довести суду, що нею було вжито усіх
залежних від неї заходів щодо
належного виконання зобов'язання.

Тобто, Законом передбачено юридичні
санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання.

Із матеріалів, доданих до подання,
зокрема, акту державного виконавця
відділу ДВС від 22 листопада 2013 року
видно, що з метою недопущення порушення
прав сторін виконавчого провадження
та визначення меж самочинного
встановлення паркану боржником ОСОБА_3
до участі у виконавчому провадженні
залучено спеціаліста КП ММБТІ. В акті
начальника підрозділу КП ММБТІ від 22
листопада 2013 року і в акті державного
виконавця від 22 серпня 2014 року
зазначено, що згідно інвентаризації
зовнішніх меж самочинно зайнятої
земельної ділянки, розташованої по
вул. Севастопольській, 234/1 у м.
Миколаєві, площа земельної ділянки, яка
самочинно захоплена, становить 160 кв. м.,
а не 300,44 кв.м, як зазначено у
виконавчому листі.

Наведене свідчить, що вказане рішення
суду боржником ОСОБА_3 частково
виконано.

За наведених обставин, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення подання державного
виконавця, оскільки останній не довів
належними доказами факт ухилення
боржника ОСОБА_3 від обов'язку,
покладеного на нього рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 грудня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції відхилити, а ухвалу
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 вересня 2014 року
залишити без змін.

Судді