Справа № 639/232/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова у складі:

головуючого судді- Срокіної І.І.,

за участю секретаря - Макушенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із
спільної часткової власності та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
регіонального відділення фонду
держмайна України по Харківській
області, ТОВ «Інвентарбюро», ТОВ
«Інститут «Градінвестбуд», треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог організація орендарів орендного
підприємства «Харківська швейна
фабрика», Харківська швейна фабрика»
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, технічних паспортів
та технічного висновку,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року представник позивача
звернувся до суду із зазначеним
позовом, у якому просив виділити йому у
власність частку спільного майна:
окремо розташовані та незалежні одні
від одних нежитлові будівлі Літ. А-1(
площею 10.2 кв.м.), Г-1 ( площею 111,1 кв.м.), Д-1 (
площею 41.9 кв.м. ) , Е-1 (площею 198, 5 кв. м.),
Ж-1 ( площею 11, 4 кв. м. ), К-1 (кімнати № 3, № 2
площею 209,4 кв. м.) за адресою - АДРЕСА_1,
згідно з технічними паспортами ,
виданими Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інвентарбюро» 10
жовтня 2013 року; припинити право
спільної часткової власності на
нежитлові будівлі, розташовані за
адресою : АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що згідно з договором
купівлі-продажу від 05 лютого 1997 року
він купив частину нежитлової будівлі
за адресою: АДРЕСА_1. На момент
купівлі-продажу його частина становила
50/100 ідеальних часток. За цим договором
співвласником щодо майна , яке є
предметом позову , є відповідач, частка
якого на момент укладання договору від
05.02.1997 р. також становила 50/100 ідеальних
часток.

Між позивачем та відповідачем укладено
угоду про уточнення ідеальних часток
та порядок конкретного користування
приміщеннями нежитлових будівель.
Розподілу за цим договором підлягають
нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1,
Літ. А-1, Б-1, Д-1, Е-1, Ж-1, З-1, И-1, К-1, Л-1, М-1,
загальною площею - 1107,4 м.кв.

У відповідності до договору від 01.04.1994
р. ОСОБА_1 є фактичним користувачем
таких будівель: Літ. А-1, Г-1, Д-1, Е-1, Ж-1, К-1
(кімнати № 3, № 2) загальною площею 582, 5
м.кв. - тобто 53/100 ідеальних часток. Щодо
будівлі за літерою К-1 слід зазначити,
що у відповідності до технічного
висновку № 1303/13 від 04.12.13 зазначена
будівля фактично складається із двох
будівель. Перша складається із кімнат
№ 3 та № 2 загальною площею 209, 4 кв.м., які
знаходяться в користуванні позивача ,
друга - із кімнати № 1 площею 11.9 кв. м.,
яка знаходиться у користуванні
відповідача.

Між ними як співвласниками
вищевказаного майна виникають
непорозуміння та суперечки з приводу
користування, утримання та збереження
цього майна.

Частка, яку він просить виділити, є
відокремленою, тому її виділ в натурі
можливий. При виділенні в натурі частки
із спільної часткової власності, право
спільної часткової власності
припиняється.

У лютому 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду
із зустрічним позовом , у якому просив:
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 05 лютого 1997 року,
який оформлений на Біржі нерухомості
та основних фондів «Україна» за яким
АТЗТ «Харківська швейна фабрик»
продала, а покупці ОСОБА_1, ОСОБА_2
купили в рівних долях нежитлові
приміщення, так як продавець не був
власником нежитлових будівель,
власником цих будівель була та є
Організація орендарів орендного
підприємства «Харківська швейна
фабрика»; визнати недійсними технічні
паспорти, виготовлені ТОВ
«Інвентарбюро» на будівлі за літерами
«А-1»- прохідна , «Е-1»- цех, кабінет,
тамбур «Д-1»- склад , цех , коридори ,
вмивальня, санвузол , коридор, цехи
тамбур «Ж-1»- котельня , «К-1»- цех,
коридор, технічні паспорти не мають
номера інвентаризаційної справи та
реєстрового номера; визнати недійсним
технічний висновок, виготовлений ТОВ
«Інститут» Градінвестбуд» від 04.12.2013 в
частині виділення приміщень в
самостійний
адміністративно-промисловий комплекс
так як технічний висновок складений з
недодержанням вимог Конституції
України та ЦК України та вимог Угоди
між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

В обґрунтуванні заявлених вимог
зазначав, що 15 березня 1995 року
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Харківській області, як продавець
передало, а організація орендарів
«Харківська Швейна фабрика» прийняла
шляхом викупу орендоване державне
майно Харківської швейної фабрики.
Передача майна проведена на підставі
договору купівлі-продажу від 28.02.1994року
№ 197 , який нотаріально засвідчений
20.03.1994 р. за №-1788 Другою Державною
нотаріальною конторою міста Харкова.

20 березня 1995 року, Регіональне
відділення фонду держмайна в
Харківській області видало
організації орендарів орендного
підприємства «Харківська швейна
фабрика» , свідоцтво про право
власності, реєстраційний номер 218.

Вважає, що вищеназвані правоустановчі
документи незаперечно підтверджують,
що власником цілісного майнового
комплексу орендного підприємства
«Харківська швейна фабрика», майно, яке
знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 є Організація Орендарів
«Харківська швейна фабрика».

АТЗТ «Харківська швейна фабрика» була
тільки власником адміністративних,
виробничих та допоміжних будівель і
споруд у тому числі нежитлових
будівель літери за планом
А-1,Б-1,В-1,Г-1,Д-1,Е-1,Ж-163-1,И-1,К-1,Л-1,М-1 -
загальною площею 1107,4 метрів
квадратних, які розташовані за адресою
, АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_1 запропонував йому
купити разом з ним в АТЗТ «Харківська
швейна фабрика» нежитлові будівлі у
рівних частках та запропонував також
після викупу нежитлових будівель
укласти угоду про уточнення ідеальних
часток та порядок конкретного
користування приміщеннями нежитлових
будівель.

Він погодився, при цьому фактично до
цього часу не розуміючи тих обставин
щодо його законних дій та чи його дії
були правильні і не протирічили
діючому законодавству.

Відповідач ОСОБА_1 його переконав, що в
нього все схвачено, є знайомі юристи та
нотаріуси.

05 лютого 1997 року він разом із ОСОБА_1
оформили договір купівлі-продажу на
Біржі нерухомості «Україна»
нежитлових приміщень, які розташовані
за адресою : АДРЕСА_1.

Він не придавав значення тим
обставинам, що відповідач ОСОБА_1 має
основну ціль та мету - заволодіти
земельною ділянкою в розмірі 0,2141 га на
якій розташовані інвентарні об'єкти,
так як АТЗТ «Харківська швейна
фабрика», а не власник цілого майнового
комплексу, Організація орендарів
орендного підприємства «Харківська
швейна фабрика» оформило та отримало
від держави Державний Акт на право
постійного користування землею від 26
лютого 1997 р. підтверджує, що АТЗТ
«Харківська швейна фабрика» надається
у постійне користування 0,7323 га землі де
0,2141 га землі знаходяться по АДРЕСА_1 під
нежитловими будівлями, які разом з
відповідачем ОСОБА_1 викупили в АТЗТ
«Харківська швейна фабрика», яка
фактично була власником нежитлових
приміщень, а ОСОБА_1 знав про це, але
його мета була інша - це отримати
будь-якою ціною земельну ділянку.

01.04.1999 р. вони разом з ОСОБА_1 уклали
угоду про уточнення ідеальних часток
та порядок конкретного користування
приміщеннями нежитлових будівель.

Після укладання такої угоди між ним та
ОСОБА_1, не виникало жодних
непорозумінь, але в 2012 році йому стало
відомо, що ОСОБА_1 навмисне, маючи ціль
за будь-якою ціну заволодіти земельною
ділянкою на якій розміщені їх об'єкти
не поставив його до відома, що він
знаходиться в судових тяжбах з
Харківською міською радою та Головним
управлінням Держкомзему у Харківській
області з предметом позову
«відшкодування збитків». Достеменно
знаючи, що рішення Жовтневого
районного суду від 06 серпня 2012 р., за
яким з нього стягнуто збитки в розмірі
617761, 29 грн., відповідач за зустрічним
позовом знав, що в справі, по якій в
нього стягнуто півмільйона гривень , є
також є фігурантом справи, і начебто
він поставив його до відома, і вони
разом захищалися, так як є угода між
ними.

Відповідач ОСОБА_1 не маючи від
позивача за зустрічним позовом згоди,
ігноруючи укладену угоду від 01 квітня
1999 р., яка укладена без згоди позивача
за зустрічним позовом, звернувся до ТОВ
«Інвентарбюро» для виготовлення
технічної документації, технічного
паспорту на прохідну, яка є в спільному
користуванні, інвентаризаційна справа
відсутня, реєстровий номер відсутній
та інші технічні паспорти які
виготовлені ТОВ «Інвентарбюро» без
його згоди без інвентаризаційної
справи та реєстрових номерів. При цьому
ОСОБА_1 достеменно знає, що
інвентаризаційна справа на їхні
інвентарні об'єкти повинні знаходитися
у державного реєстратора згідно ЗУ
«Про державну реєстрацію прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
підзаконних актів України.

Відповідач за зустрічним позовом
навмисне, бажаючи ошукати його вступив
у правові відносини з ТОВ «Інститут
«Градінвестбуд», який не поставив його
до відома , що ним будуть проводитися
роботи по обслідуванню та наданню
технічного висновку щодо подальшого
використання та експлуатації як
самостійного
адміністративно-виробничого комплексу
ТОВ «Інститут «Градінвестбуд»
навмисне своїми діями надаючи
технічний висновок не координували
свої дії з ним, порушуючи права
позивача та законні інтереси.

Правочини, які здійснені відповідачем
ОСОБА_1 з ТОВ «Інвентарбюро» на
виготовлення технічних паспортів без
його згоди та без інвентаризаційних
справ та реєстраційних номерів є
недійсними.

Правочин щодо технічного висновку
також є недійсним (нікчемним).
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України .

У судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом
підтримав позовні вимоги та просив їх
задовольнити, надав пояснення
аналогічні вищевикладеним.
Заперечував проти задоволення
зустрічних вимог.

ОСОБА_1 надано заперечення, у яких він
просив суд звернути увагу на той факт,
що твердження ОСОБА_2 про мету
укладення договору купівлі-продажу
нерухомості як заволодіння земельною
ділянкою є безглуздим та не
підтвердженим жодним доказом. Судові
справи між ним та Харківською міською
радою ні яким чином не стосуються
предмету спору у справі, як за
первісним так і за зустрічним позовом.
Жодний нормативний акт України не
вимагає від співвласника майна
повідомляти про всі порушенні судові
вави, де він є стороною, іншого
співвласника. Стосовно угоди,
укладеної між ним та ТОВ
«Інвентарбюро» щодо виготовлення
технічної документації, зазначає, що
він є повністю дієздатною особою і не
повинен отримувати дозволи на
укладення будь-яких цивільно-правових
угод від ОСОБА_2 Ті ж самі твердження
стосуються і договору, укладеного між
ним та ТОВ «Інститут «Грандінвестбуд».
Крім того, він замовив технічний
висновок стосовно тільки тієї частини
приміщення, яка знаходиться у його
користуванні у відповідності до угоди
про порядок конкретного користування
приміщеннями нежитлових будівель від
01.04.1999 р. Таким чином, укладаючи договір
з ТОВ «Інвентарбюро» та ТОВ «Інститут
«Грандінвестбуд», він не порушив
жодної норми законодавства України.
Зокрема, ці договори укладені з
додержанням вимог ЦК України. При
цьому, ним при укладенні даних
договорів не порушено ніяких прав
ОСОБА_2

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2
заперечував проти задоволення
первісного позову. Зустрічні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити,
надав пояснення аналогічні
вищевикладеним.

Представник відповідача за зустрічним
позовом регіонального відділення
фонду держмайна України по Харківській
області у судовому засіданні, суду
пояснив, що зустрічний позов не
стосується прав та обов'язків
регіонального відділення фонду
держмайна України по Харківській
області, тому просив рішення прийняти
на розсуд суду.

Представник відповідача за зустрічним
позовом ТОВ «Інвентарбюро» у останнє
судове засідання не з'явився,
повідомлявся про час та місце розгляду
справи належним чином, заяв про
відкладення справи розглядом або про
розгляд справи за його відсутності
суду не надав.

Представник відповідача ТОВ «Інститут
«Градінвестбуд», заперечував проти
задоволення позовних вимог, зазначав,
що вони є необґрунтованими та такими що
не підлягають задоволенню, суду
пояснив, що у позовних вимогах відсутні
правові підстави для скасування або
визнання недійсним висновку ТОВ
«Інститут «Градінвестбуд», оскільки
він не є обов'язковим для виконання
будь-якими органами, не порушує прав та
обов'язків будь-кого, не несе ніяких
юридичних наслідків для сторін у
справі.

Представник третьої особи
«Харківської швейної фабрики» у
судовому засіданні суду пояснив, що
згідно з уставом АТЗТ «Харківська
швейна фабрика», з моменту його
правової реєстрації є
правонаступником організації
орендарів Харківської швейної фабрики.

Організації орендарів Харківської
швейної фабрики це юридична форма
організації, яка не веде господарської
діяльності, а створена у відповідності
із ЗУ «Про оренду» лише для того, щоб
викупити підприємство або взяти його в
оренду. Його функція припиняється
після проведення цих дій. Наявність у
ОСОБА_2 права власності на зазначені
приміщення встановлена судовими
рішеннями у інших справах і не підлягає
доказуванню.

Представник організації орендарів
Харківської швейної фабрики, яка в
єдиному державному реєстрі юридичних
осіб не значиться, у судове засідання
не з'явився, викликався за адресою
зазначеною позивачем.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що у задоволенні
первісного та зустрічного позовів
необхідно відмовити, виходячи з
наступного.

Судовим розглядом встановлено, що
згідно з договором купівлі-продажу №
Н7-7 від 05.02.1997 р., право власності на
нежитлові будівлі літ. літ. «А-1», «Б-1»,
«В-1», «Г-1», «Д-1», «Е-1», «Ж-1», «З-1», «И-1»,
«К-1», «Л-1», «М-1» по АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1 /
2 част. за кожним (а.с. 6).

Угодою про уточнення ідеальних часток
та порядку конкретного користування
приміщенням нежитлових будівель від
01.04.1999 р. встановлено, що зазначені
нежитлові будівлі належать ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 таким чином: ОСОБА_1 - 53 / 100
частини, ОСОБА_2 - 47/ 100 частин (а.с. 7).

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд виходить із того, що позивач
звертаючись до суду з вимогами про
виділення в натурі частки із спільної
часткової власності, клопотань про
проведення експертизи не заявляв,
питання про сплату відповідачу
грошової компенсації на 3/100 частки
належного йому майна не вирішувалося.
Таким чином суд позбавлений можливості
вирішити питання про виділення в
натурі частки із спільної часткової
власності, оскільки виділ частки за
зазначеними вимогами порушує права
ОСОБА_2 У задоволені позовних вимог суд
відмовляє у зв'язку з їх недоведеністю.

Стосовно зустрічних вимог суд також
вважає за необхідне відмовити у їх
задоволенні, у зв'язку з їх
необґрунтованістю.

Статтею 4 ЦПК України визначено,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Стосовно вимог ОСОБА_2 про визнання
недійсними технічного висновку, який
виготовлений ТОВ «Інститут»
Грандінвестбуд» та технічних
паспортів, виготовлених ТОВ
«Інвентарбюро» суд вважає, їх
безпідставними, необґрунтованими та
такими, що не відповідають вимогам ст. 16
ЦК України. Суд вважає, що позивачем
обраний невірний спосіб захисту його
прав. Зазначені висновок і технічні
паспорти не є правочинами і оскарженню
у зазначений позивачем спосіб не
підлягають. Належних та допустимих
доказів того, що їх замовлення та
виготовлення порушують права позивача
суду не надано.

Стосовно вимог позивача за зустрічним
позовом про визнання договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
недійсним, суд також вважає
необґрунтованими. До того ж, вони
пред'явлені до неналежного
відповідача. Судом позивачу
роз'яснювалися положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України і доводилося до його відома, що
пред'явлення вимог до неналежного
відповідача є підставою для відмови у
задоволенні позову.

В процесі розгляду справи вирішувалося
питання про залучення до участі у
справі належного відповідача, але
позивач проти цього категорично
заперечував, всупереч позиції інших
учасників процесу і з цього приводу
судом виносилась ухвала.

Усе вищевикладене та відсутність
правових підстав для визнання
правочину купівлі-продажу недійним,
які позивач не навів у позовній заяві і
не повідомив суду, дає суду підстави
для відмови у задоволенні його вимог.

Питання про судові витрати суд вирішує
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог
до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із
спільної часткової власності -
відмовити.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_1, регіонального відділення
фонду держмайна України по Харківській
області, ТОВ «Інвентарбюро», ТОВ
«Інститут «Градінвестбуд» , треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог організація орендарів орендного
підприємства «Харківська швейна
фабрика», Харківська швейна фабрика»
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, технічних паспортів
та технічного висновку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні у судовому засіданні під час
його проголошення з моменту отримання
копії рішення.

Головуючий, суддя
Срокіна І.І.