У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:Мазур
Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
прокурора Шевченківського району м.
Львова в інтересах держави в особі
Львівської міської ради до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа −? ОКП ЛОР
«БТІ та ЕО», про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
витребування майна у добросовісного
набувача, за касаційною скаргою
Львівської міської ради на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 25 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 03 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року прокурор
Шевченківського району м. Львова
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави в особі Львівської міської
ради, у якому просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 12,9 кв. м,
укладений 01 липня 2009 року між ОСОБА_6 і
ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за
№ 717, скасувати державну реєстрацію
права власності ОСОБА_8 на вказане
нежитлове приміщення, здійснену
Обласним комунальним підприємством
Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»
(далі −? ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») 15 червня 2010
року, визнати право власності на це
приміщення за територіальною громадою
м. Львова в особі Львівської міської
ради та зобов'язати ОСОБА_8 повернути
спірне нежитлове приміщення в
розпорядження територіальної громади
м. Львова в особі Львівської міської
ради.

На обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що оформлення права
власності на спірне нежитлове
приміщення було здійснено ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО» на підставі заочного рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 10 червня 2009 року
у справі. № 20570/2009, яке фактично судом не
виносилось, а тому ОСОБА_6 не набув
права власності на цей об'єкт
нерухомості, отже, укладений ним
правочин з відчуження цього майна
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу
від 01 липня 2009 року є недійсним.

18 травня 2010 року був укладений
купівлі-продажу спірного приміщення
між ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Львова від 03
червня 2014 року, у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Львівська міська
рада просить скасувати оскаржувані
судові рішення та ухвалити нове про
задоволення позову, обґрунтовуючи свої
доводи порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у позові прокурора
Шевченківського району м. Львова, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, керувався
тим, що відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог, так як
позивач не довів свого права на спірний
об'єкт нерухомості, оскільки технічна
документація на спірний об'єкт
нерухомості та його реєстрація вперше
була оформлена лише 23 червня 2009 року на
власника ОСОБА_6, а тому в обраний
спосіб право Львівської міської ради
не може бути захищено.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 21 червня 2009 року
Львівським міським бюро технічної
інвентаризації було проведено
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_6 на нежитлові приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12,9
кв. м на підставі заочного рішення
Пустомитіського районного суду
Львівської області від 10 червня 2009 року
у справі № 2-570/2009 за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_11 про визнання права власності та
усунення перешкод в користуванні (а. с.
4−?5).

Згідно з листом Пустомитівського
районного суду Львівської області від
08 листопада 2013 року № 79-933 справа №
2-570/2009 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про
визнання права власності та усунення
перешкод в користуванні нежитловим
приміщенням у провадженні
Пустомитівським районним судом
Львівської області не реєструвалась
(а. с. 113).

Постановою СВ Шевченківського РВ ЛМУ
ГУ МВС України у Львівській області від
16 березня 2012 року порушено кримінальну
справу за фактом придбання шляхом
обману (шахрайство) права на нежитлове
приміщення по АДРЕСА_1, загальною
площею 12,9 кв. м, вчиненого у великих
розмірах, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а. с.
11).

01 липня 2009 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7
укладено договір купівлі-продажу № 717
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1,
загальною площею 12,9 кв. м (а. с. 6, 7).

18 травня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу № 51
(а. с. 8, 9).

На підставі вказаного договору
купівлі-продажу 15 червня 2010 року ОСОБА_8
зареєструвала право власності на
вищевказане нежитлове приміщення (а. с.
10).

Згідно з положенням ЦК України особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215−?235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Якщо власник вимагає повернення свого
майна з володіння особи, яка незаконно
ним заволоділа, така позовна вимога
підлягає розгляду та вирішенню також
за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (ст. 387, 388 ЦК
України). Якщо в такій ситуації (саме
так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні
враховувати, що коли майно придбано за
договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі ст. 388 ЦК України звернутися
до суду з позовом про витребування
майна у добросовісного набувача.

Так, відповідно до принципу
диспозитивності (стаття 11 ЦПК України)
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб із зазначених ними
підстав та в межах заявлених ними вимог
(стаття 31 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності територіальної громади на
спірні приміщення позивачем обрано
позов про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (статті
387, 388 ЦК України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
позов про визнання права власності на
майно (стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
керувалися тим, що власником спірного
майна (об'єктів нерухомості) з червня 2009
року є ОСОБА_6, проте суди не встановили,
кому саме належали нежитлові
приміщення по АДРЕСА_1, загальною
площею 12,9 кв. м до набуття права
власності на них ОСОБА_6, тобто до
червня 2009 року.

Крім того відповідно до матеріалів БТІ
до реєстрації у 2009 році зазначене
приміщення не існувало як об'єкт
нерухомості майна (а. с. 29 −? 34).

Суд не зазначив, чи є спірне приміщення
добудовою, складовою частиною будівлі
по АДРЕСА_1, що знаходяться на балансі
Львівського комунального підприємства
«Янів-405», чи є технічні та
правовстановлюючі документи на
зазначену будівлю, чи спірна будівля є
самочинною забудовою, оскільки поштова
адреса АДРЕСА_1, присвоєна на підставі
неіснуючого рішення суду і не може
вважатись такою, що надана з
дотриманням вимог закону.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові
рішення не можуть залишатися в силі,
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівської міської
ради частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 03 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська