№2/639/2555/14
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі: головуючого судді
Іванової І.В.

за участю секретаря
Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про захист порушених та невизнаних
прав, суд -

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про захист
порушених та невизнаних прав та
просить ухвалити рішення, згідно якого
захистити його матеріальні права на
домоволодіння у цілому поверненням у
його власність 1/3 домоволодіння, права
на яку були отримані відповідачем на
підставі неправдивих відомостей щодо
існування прав власності у ОСОБА_3,
спадкодавця ОСОБА_4, за якою успадкував
відповідач, неправдивість яких
встановлена рішенням від 18 грудня 2012
року (справа №2012/7969/2011), при ухваленні
якого його зустрічні вимоги про
відновлення його матеріальних прав на
домоволодіння у цілому не розглядалися
на підставі їх не збігання з вимогами
ОСОБА_2, відмови у відкритті
провадження по яким з формальних
підстав призводять до затягування їх
розгляду та позбавляють його доступу
до правосуддя з вимогами, підставами до
яких є юридичні факти, чинні рішення,
постанови та ухвали апеляційного суду,
які звільняють від доказування усі
заявлені ним вимоги.

У обґрунтування позову позивач
посилається на те, що ухвала
апеляційного суду від 27 жовтня 2014 року,
якою було скасовано відмову у
відкритті провадження по вимогам
відповідача посиланнями на рішення від
7 грудня 2001 року та ухвалу апеляційного
суду від 18 березня 2002 року, є вже п'ятою
ухвалою апеляційного суду, якою
скасовано відмову посиланням на ці
висновки суду, що звільняє від
доказування неправосудність тих
висновків суду, якими його позбавляли
доступу до правосуддя посиланням на
незгоду з чинними висновками суду, що
призвело до неправосудного
затягування розгляду його вимог,
стосовно яких рішення не приймалося,
порушення його процесуальних прав на
вчасний та неупереджений розгляд яких
призвів до порушення його матеріальних
прав встановленням прав відповідача на
домоволодіння, яке по закону не може
йому належати.

Висновки ухвали апеляційного суду від
27 жовтня 2014 року щодо вимог ст. 119 ЦПК
України - «Законодавець не вимагає від
позивача, щоб він здійснював
кваліфікацію спірних правовідносин,
тобто зазначав в позові, на яких
правових нормах ґрунтується його
позов. Це пов'язано із тим, що обов'язок
здійснювати кваліфікацію
правовідносин покладається на суд,
який і повинен визначати, чи
поширюється та або інша норма на спірні
правовідносини», звільняють від
доказування неправосудність відмов у
відкритті провадження вимогами
кваліфікувати спірні правовідносини
та зазначати, на яких правових нормах
ґрунтується позов, що також призводить
до затягування розгляду вимог,
підставами до яких є юридичні факти у
вигляді чинних рішень, постанов та
ухвал апеляційного суду, залишення
яких без розгляду рішенням від 7 грудня
2001 року призвело до порушення його
процесуальних та матеріальних прав.

Постановою президії Харківського
обласного суду від 29 вересня 2000 року
було направлено на перегляд справу про
встановлення факту прийняття спадщини
ОСОБА_5, у якій ОСОБА_3, за яким
успадкувала спадкоємиця відповідача
ОСОБА_4, не був стороною, згідно
висновків якої ОСОБА_4 не могла
отримати прав на домоволодіння, яке
було спадщиною ОСОБА_5.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Рішенням від 7 грудня 2001 року його було
визнано правонаступником відповідача
ОСОБА_6, оскільки зі справи було
вилучено постанову президії обласного
суду від 26 квітня 1996 року, згідно з якою
було об'єднані провадження, що призвело
до зміни правовідносин, оскільки у цій
об'єднаній справі ОСОБА_6 не був
відповідачем, а ОСОБА_4 за відсутністю
заяви її спадкодавця ОСОБА_3 та за
відсутністю прав на спадщину ОСОБА_5 не
могла бути позивачем, прав на вимоги до
ОСОБА_6 не мала.

Ухвалою апеляційного суду від 18
березня 2002 року було встановлено
існування позову його спадкодавця
ОСОБА_6 та позовів правонаступників,
які без розгляду по першій інстанції не
могли бути предметом апеляційного
розгляду, тому ця ухвала може бути
тільки доказом порушення рівності
сторін та доказом залишення без
дослідження постанов президії
обласного суду від 26 квітня 1996 року та
від 29 вересня 2000 року, рішення від 13
листопада 1944 року, висновкам яких
суперечило встановлення прав ОСОБА_4 на
домоволодіння, яке не належало її
спадкодавцю ОСОБА_3, що весь час
намагається спростувати відповідач
доказуючи протилежне.

Розгляд тільки вимог ОСОБА_4 про
встановлення її прав на домоволодіння
залишив за межами апеляційного та
касаційного розглядів справу про
встановлення факту прийняття спадщини,
яку суд мав переглянути у частині
розподілу прав на спадщину ОСОБА_5
згідно постанови від 29 вересня 2000 року.

Скасування ухвалою від 18 березня 2002
року свідоцтв, отриманих згідно
заповітів та встановлення прав
правонаступників на підставі тих самих
заповітів, на підставі яких були
отримані скасовані свідоцтва,
існування не розглянутих по першій
інстанції позовів та зміна
правовідносин є підставою для розгляду
спочатку справи про встановлення факту
прийняття спадщини ОСОБА_5, яка у
частині встановлення факту прийняття
спадщини його спадкоємцями, не
розглядалася, що призвело до
помилкових висновків суду, до
порушення норм спадкового права
встановленням прав ОСОБА_4 по ст.ст. 418
та 429 ЦК УРСР 1922 р. без дослідження, що її
права виникли лише у 1972 році після
смерті її чоловіка ОСОБА_3.

ОСОБА_3 не звертався з вимогами до
ОСОБА_6, який вступив у володіння
спадщиною ОСОБА_5 згідно ст.429 ЦК УРСР 1922
р. не чекаючи появи інших спадкоємців,
не звертався до суду про встановлення
факту прийняття ним спадщини ОСОБА_5 та
про подовження строків на її прийняття,
тому ОСОБА_4 не мала права вимагати від
ОСОБА_6 визнати її права на
домоволодіння, яке було спадщиною
ОСОБА_5 на підставі її успадкування за
ОСОБА_3 через 16 років після його смерті,
тотожні вимоги якого були відхилені
рішенням від 13 листопада 1944 року на
підставі того, що встановлення прав на
домоволодіння - функція нотаріальної
контори.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України постанова
президії Харківського обласного суду
від 29 вересня 2000 року, якою встановлено,
що ОСОБА_4 не була спадкоємицею ОСОБА_5
та рішення від 18 грудня 2012 року, яким
встановлено, що права ОСОБА_3 не були
встановлені рішенням від 13 листопада
1944 року, звільняють від доказування
його вимоги, що права відповідача
встановлені на 1/3 домоволодіння, яке по
закону не може йому належати, тому
згідно ч.1 п.3 ст. 346 ЦК України його права
підлягають припиненню, що тягне за
собою відновлення його прав на
домоволодіння у цілому як спадкоємця
по ОСОБА_6, який був спадкоємцем по
закону ОСОБА_5 згідно ст.418 ЦК УРСР 1922
року, що встановлено постановою від 29
вересня 2000 року.

У відповідності з цим його вимоги є
вимогою про повернення майна,
відшкодованого у ОСОБА_6 в порушення
норм спадкового права та чинних
висновків суду, які згідно ч.1 п.4 ст.5
Закону України «Про судовий збір»
звільненні від сплати судового збору.

Для відмови у розгляді його зустрічних
вимог посиланням на їх не збігання з
вимогами відповідача звільняють від
доказування, що згідно його вимог
відповідачем має бути ОСОБА_2, який як
представник ОСОБА_4 з 1988 року мав
можливість надати суду сфальшований
позов ОСОБА_6 та вилучити зі справи
постанову президії обласного суду від
26 квітня 1996 року, який надав суду
завідомо неправдиві відомості щодо
існування рішення, яким встановлені
права ОСОБА_3, неправдивість яких
встановлена рішенням від 18 грудня 2012
року.

Оскільки апеляційним судом п'ять разів
було встановлено неправосудність
відмов посиланням на рішення від 7
грудня 2001 року та ухвалу апеляційного
суду від 18 грудня 2002 року, постановами
президії Харківського обласного суду
від 26 квітня 1996 року та від 29 вересня 2000
року на перегляд було направлено
справу про встановлення факту
прийняття спадщини ОСОБА_5, рішення у
якій не приймалося, усі відмови у
розгляді та у відкритті проваджень є
неправосудним позбавленням його
доступу до правосуддя з вимогами про
порушення його процесуальних та
матеріальних прав, неправосудне
затягуванням розгляду яких порушує
вимоги чинного законодавства щодо
вчасного та неупередженого розгляду
справ з метою захисту порушених та
невизнаних прав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у
судовому засіданні позов підтримала у
повному обсязі та надала пояснення
відповідні вищенаведеному . В своїх
поясненнях також зазначила, що права
ОСОБА_1 порушуються відповідачем ,
оскільки при ухваленні рішення від 7
грудня 2001 року ним були надані
пояснення , які не відповідають
дійсності та на підставі цих пояснень
було ухвалено рішення. Крім того права
ОСОБА_1 порушенні ухваленим Жовтневим
районним судом м. Харкова 7 грудня 2001
року рішенням, з яким він не згоден.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав ,
надав письмові заперечення.

Суд, вислухав пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу в межах заявлених ними морг і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожана особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути :
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дій , як порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення ;відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної/немайнової/ шкоди; визнання
незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу виконавчої влади.

Як встановлено судом 7 грудня 2001 року
Жовтневим районним судом м Харкова
було ухвалено рішення, відповідно до
якого було визнано право власності на
вказане вище домоволодіння за
сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яких на
той час не було в живих. Ухвалою
судової колегії судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Харківської області від 18 березня 2002
року, рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 7 грудня 2001 року
було змінено, за ОСОБА_2 визнано право
власності в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_4 на 1/3
частину спірного житлового будинку, за
ОСОБА_1 визнано право власності в
порядку спадкування за заповітом
після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Як пояснили у судовому засіданні
представник позивача та відповідач , на
сьогоднішній день вищевказані рішення
набрали законної сили.

Таким чином позивачем не надано суду
доказів тому, що діями відповідача
порушуються його права щодо
користування домоволодінням , яке
знаходиться у АДРЕСА_1. Позовними
вимогами позивач та його представник
фактично оскаржують рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 7 грудня 2001 року та Ухвалу судової
колегії судової палати по цивільним
справам апеляційного суду Харківської
області від 18 березня 2002 року , які
набрали законної сили.

Законом не передбачено перегляд першою
інстанцією рішень першої , апеляційної
та касаційної інстанцій, крім як за
ново виявленими обставинами.

На думку суду позивачем було обрано не
той спосіб захисту своїх порушених
прав, що є підставою для відмови у
задоволені позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. 3,4, 8,10,11, 15,60, 209,212-215,218,294 ЦПК
України, ст. 16 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволені позову -
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області протягом 10
днів з дня проголошення, особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя І.В.
Іванова