Номер провадження: 22-ц/785/8560/14
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13.06.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
зобов'язання припинення неправомірної
діяльності, відшкодування моральної
шкоди, стягнення судових витрат,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 1-4), в якому просив визнати,
що поширені ОСОБА_4 відомості,
викладені в заявах до голови
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області від 22
вересня 2011 року та 18 липня 2013 року, а
саме, що адвокат ОСОБА_3: «... всю эту
«историю» придумал адвокат ОСОБА_5»;
«...ОСОБА_5 звонил мне и моей жене со
всякими измышлениями и угрозами. Более
того используя все то же дело ОСОБА_6, он
предъявил иск в приморский районный
суд...»; «...Одновременно он «надоумил»
ОСОБА_6 обратиться в исполнительную
службу...»; «...Складывается такое
впечатление, что ОСОБА_5 решил
«затравить» меня...»; «...в его действиях
усматривается не только
недобросовестное и незаконное
поведение, но и элементы уголовного
преступления...»; «...я не исключаю, что
письма адресованные ректору Одесского
национального университета написаны и
подписаны самим ОСОБА_5...»; «...ОСОБА_5
способствовал вынесению определения
суда о временном ограничении моего
права на выезд за рубеж...»; «...в июле 2010
года ОСОБА_5 уговорил ОСОБА_6 предъявить
ко мне иск...»; «...ОСОБА_5 вместе с ОСОБА_6
по существу «сфабриковали» дело в
Суворовском суде...»; «.. .ОСОБА_5 до сих
пор занимается откровенной травлей в
отношении меня...»; «...ОСОБА_5 вместе с
ОСОБА_6 стали писать порочащие меня
письма...»; «...ОСОБА_5 грубейшим
образом нарушает принципы
адвокатской деятельности, совершая
действия несовместимые с высоким
званием правозащитника...»; «... Если
ОСОБА_5 все названные выше положения
хорошо известны и, тем не менее, он их
грубо нарушает, то я полагаю, что ему
просто не место в адвокатуре...»; «...В
связи с изложенным убедительно прошу
ОСОБА_2 вынести вопрос о незаконных и
аморальных действиях адвоката
ОСОБА_5..», такими що не відповідають
дійсності та принижують його честь,
гідність та ділову репутацію, а також
зобов'язати ОСОБА_4 припинити
неправомірні дії щодо приниження
честі, гідності, ділової репутації
відносно нього, ОСОБА_3, зобов'язати
ОСОБА_4, шляхом письмового звернення до
голови кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії в Одеській області спростувати
оскаржувані факти щодо адвоката
ОСОБА_3, викладені в заявах від 22.09.2011
року та від 18.07.2013 року, та визнати ці
факти неправдивими, стягнути з ОСОБА_4
на його користь, в рахунок
відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.,
та судові витрати у розмірі 624,10 грн.

Свої позовні вимоги позивач відповідно
до його позовної заяви обґрунтовував
тим, що відповідачем розповсюджено
відносно нього вищевказану неправдиву
інформацію, чим принижено його честь,
гідність та ділову репутацію і завдано
моральної шкоди.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду
позивач просив позовні вимоги
задовольнити, з підстав викладених у
позові. При цьому, зазначив, що
звернення відповідача до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури є зловживанням ним своїм
правом на звернення, які не мають під
собою жодних підстав, був лише намір
завдати йому шкоду. Представник
відповідача просив відмовити в
задоволені позову. В обґрунтування
вказав, що доводи, висловлені
відповідачем у вищевказаних
зверненнях, є лише особистими
суб'єктивними оціночними судженнями,
які крім того, були направлені на
реалізацію ОСОБА_4 своїх
конституційних прав, шляхом звернення
до компетентного органу, а тому не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 13.06.2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13.06.2014 року, в якій просить
скасувати рішення суду від 13.06.2014 року і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов до ОСОБА_4 про
захист часті, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди в повному обсязі, стягнути з
ОСОБА_4, сплачений ним судовий збір, на
його користь, посилаючись на те, що
вважає ухвалене оскаржуване рішення
незаконним, оскільки у ньому
неправильно встановлені та не доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими, а
також неправильно застосовані норми
матеріального права.

Відповідачем рішення суду не
оскаржується.

В судовому засіданні позивач
підтримав апеляційну скаргу,
представник відповідача заперечував
проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений, що підтвердив
в судовому засіданні його представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог, наданих доказів і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 22 вересня 2011 року
ОСОБА_4 подав до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області заяву, в
якій просив прийняти відповідні міри
дисциплінарного характеру відносно
адвоката ОСОБА_3, оскільки в його діях
вбачається недобросовісна та
незаконна поведінка повіреного по
відношенню до довірителя та елементи
кримінальної поведінки (а. с. 7-20). В цій
заяві присутні висловлювання: «... всю
эту «историю» придумал адвокат
ОСОБА_5»; «...ОСОБА_5 звонил мне и моей
жене со всякими измышлениями и
угрозами. Более того используя все то
же дело ОСОБА_6, он предъявил иск в
приморский районный суд...»;
«...Одновременно он «надоумил» ОСОБА_6
обратиться в исполнительную службу...»;
«...Складывается такое впечатление, что
ОСОБА_5 решил «затравить» меня...»; «...в
его действиях усматривается не только
недобросовестное и незаконное
поведение, но и элементы уголовного
преступления...»; «...я не исключаю, что
письма адресованные ректору Одесского
национального университета написаны и
подписаны самим ОСОБА_5...».

18.07.2013 року ОСОБА_4 подав до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області заяву, в
якій просив винести питання про
незаконні та аморальні дії адвоката
ОСОБА_3 на засідання
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
та вирішити питання щодо допустимості
його подальшої професійної діяльності
в якості адвоката (а. с. 21-24). В цій заяві
присутні такі висловлювання: «...ОСОБА_5
способствовал вынесению определения
суда о временном ограничении моего
права на выезд за рубеж...»; «...в июле 2010
года ОСОБА_5 уговорил ОСОБА_6 предъявить
ко мне иск...»; «...ОСОБА_5 вместе с ОСОБА_6
по существу «сфабриковали» дело в
Суворовском суде...»; «.. .ОСОБА_5 до сих
пор занимается откровенной травлей в
отношении меня...»; «...ОСОБА_5 вместе с
ОСОБА_6 стали писать порочащие меня
письма...»; «...ОСОБА_5 грубейшим
образом нарушает принципы
адвокатской деятельности, совершая
действия несовместимые с высоким
званием правозащитника...»; «... Если
ОСОБА_5 все названные выше положения
хорошо известны и, тем не менее, он их
грубо нарушает, то я полагаю, что ему
просто не место в адвокатуре...»; «...В
связи с изложенным убедительно прошу
ОСОБА_2 вынести вопрос о незаконных и
аморальных действиях адвоката
ОСОБА_5..».

Також встановлено, що згідно свідоцтва
про право на зайняття адвокатською
діяльністю № 1517, ОСОБА_3 має право на
зайняття адвокатською діяльністю на
підставі рішення Одеської обласної
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 22.12.2006 року (а. с. 25).

Згідно рішення дисциплінарної палати
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області від 13.08.2013
року по скарзі гр. ОСОБА_4 від 18.07.2013 року
відносно адвоката ОСОБА_3 по суті
порушених питань та матеріалів
перевірки, відмовлено в порушені
дисциплінарної справи стосовно
адвоката ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю
в діях адвоката ознак дисциплінарного
проступку (а. с. 26). При цьому, в рішенні
вказано, що ОСОБА_3 виконуючи свої
професійні обов'язки, Присягу адвоката
України, Правила адвокатської етики та
інші обов'язки адвоката не порушував.

З листа кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури Одеської області
від 3.08.2013 року № 312 вбачається, що
згідно облікових даних
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області VI
каденції, термін повноважень якої
скінчився в жовтня 2012 року, в порушенні
дисциплінарного провадження щодо
адвоката ОСОБА_3 за скаргою ОСОБА_4, що
надійшла до комісії 22.09.2011 року, на
підставі п. 33 Положення про
кваліфікаційно-дисциплінарну комісію
адвокатури, затвердженого Указом
Президента України від 05.05.1993 року №
155/93, з наступним змінами, відмовлено.
Рішення дисциплінарної палати про
відмову в порушення дисциплінарного
провадження в архіві дисциплінарної
палати кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури Одеської області VI
каденції не збереглося (а. с. 27).

Також судом встановлено, що підставою
звернення ОСОБА_4 із заявами щодо
поведінки адвоката ОСОБА_3 до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Одеської області, стали
позови до суду, в яких ОСОБА_4 виступав в
якості відповідача, а представником
позивача виступав адвокат ОСОБА_3

При цьому, в судовому засіданні було
встановлено, що на протязі 2007 року
ОСОБА_3 згідно з досягнутими
домовленостями, здійснював
представництво та захист інтересів
ОСОБА_4 в усіх установах, підприємствах,
організаціях, у тому числі суді, у
кримінальних, цивільних, господарських
справах і справах про адміністративні
правопорушення, що підтверджується
нотаріально посвідченою довіреністю
на ім'я ОСОБА_3 від 26.07.2007 року (а. с. 70).

Так, рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 04.06.2010 року, по
цивільній справі № 2-4032/10 за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики, у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено,
а позов ОСОБА_7 про стягнення грошової
суми задоволено. (а. с. 71-72). Інтереси
позивача по вказаній справі,
представляв, діючий на підставі
довіреності від 26.07.2007 року, ОСОБА_3 (а. с.
70).

Як вбачається з рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 27.03.2013 року
по цивільній справі № 1522/7897/11 за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення
інфляційних збитків, в задоволенні
позову ОСОБА_7 відмовлено. (а. с. 79-80).
Інтереси позивача ОСОБА_7 по вказаній
цивільній справі представляв, діючий
на підставі договору про надання
юридичних послуг від 04.12.2012 року,
адвокат ОСОБА_3 (а. с. 78).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07.08.2013 року по цивільній
справі № 2/1522/7941/11 за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів
річних від суми боргу, що виникла
згідно договору позики, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 відмолено (а. с.
85-86). Інтереси позивача ОСОБА_7 по
вказаній цивільній справі представляв,
діючий на підставі договору про
надання юридичних послуг від 27.11.2012
року, адвокат ОСОБА_3 (а. с. 83).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 25.11.2013 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 07.08.2013 року скасовано, ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7
задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_7 три проценти річних
за період з 15.09.2009 року по 25.11.2013 року у
розмір 7 985,13 грн. та судові витрати у
розмірі 465,70 грн. (а. с. 87-90).

Як вбачається з інформації, яку позивач
просить визнати недостовірною та
спростувати, суд першої інстанції
вважав, що вона є оціночним судженням
відповідача та вимога доводити
правдивість вказаного критичного
висловлювання є неможливою для
виконання і порушує свободу на власну
точку зору.

Відповідно до пояснень представника
відповідача, відомості, які були
викладені у зверненнях ОСОБА_4 від
22.09.2011 року і від 18.07.2013 року, є ні чим
іншим, ніж особистим оціночним
судженням відповідача.

Право висловлювати судження, оцінку,
думки закріплено також у ст. 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, які відповідно
до ст. 9 Конституції України є частиною
національного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції
відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», ст. ст. 36,
40, 50 Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність», п. 4.8.
Регламенту
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури регіону, затвердженого
рішенням ОСОБА_6 адвокатів України № 268
від 17.12.2013 року, п. 15 Положення про
кваліфікацйно-дисциплінарну комісію
адвокатури, затвердженого указом
Президента України від 05.05.1993 року,
вважав, що звернення відповідача 22.09.2011
року та 18.07.2013 року із заявами до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури за змістом ст. 277 ЦК України
не може вважатись поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність та ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам адвоката
ОСОБА_3, оскільки вказане звернення
було подано з метою перевірки
уповноваженим законом органом
відомостей, викладених у скарзі, тим
самим ОСОБА_4 реалізував передбачене
Конституцією України право на
звернення, що у свою чергу, відповідає
прецедентній практиці Європейського
суду з прав людини при тлумаченні
положень ст. 10 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод.

Вимоги про захист гідності, честі чи
ділової репутації випливають із
порушення особистих немайнових прав,
тому згідно з п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України,
позовна давність на них не поширюється,
крім випадків, встановлених законом,
зокрема п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК і ст. 37 Закону
про пресу, тому вимоги представника
відповідача щодо застосування строків
позовної давності відповідно до ч. 2 ст.
258 ЦК України, не прийнято судом першої
інстанції до уваги.

Крім того, на думку суду першої
інстанції, належних та допустимих
доказів, що позивач внаслідок вказаних
дій відповідача зазнав моральних та
психологічних страждань, позивачем в
процесі розгляду справи не надано.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 3, 28,
32, 34, 40 Конституції України, ст. 30 Закону
України «Про інформацію», ст. ст. 15, 16, 20,
23, 200, 201, 269, 270, 275, 277 ЦК України, ст. ст. 1, 3,
4, 10, 11, 15, 57, 60, 88 ч.1, 208-210, 213-215, 218 ЦПК
України, суд першої інстанції відмовив
в задоволенні позовних вимог позивача.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, в межах позовних вимог,
повно, всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
прийшов до правильного висновку на
підставі наданих та досліджених
доказів, відмовивши в задоволенні
позовних вимог позивача.

Тому судова колегія погоджується
з висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, наданим доказам та
відповідним нормам права, а суд першої
інстанції правомірно на підставі вимог
закону та на підставі встановлених
обставин справи, наданих доказів,
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК
України, фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Я роз'яснено в п. п. 5, 6, 15, 18, 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», відповідно до статей 94, 277 ЦК
фізична чи юридична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації. Позови про захист гідності,
честі чи ділової репутації вправі
пред'явити фізична особа у разі
поширення про неї недостовірної
інформації, яка порушує її особисті
немайнові права, а також інші
заінтересовані особи (зокрема, члени її
сім'ї родичі), якщо така інформація
прямо чи опосередковано порушує їхні
особисті немайнові права. При розгляді
справ зазначеної категорії суди
повинні мати на увазі, що юридичним
складом правопорушення, наявність
якого може бути підставою для
задоволення позову, є сукупність таких
обставин: а) поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право. Згідно з положеннями
статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права. Вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначати
характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1
Закону України «Про інформацію»
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, кожен має право на свободу
вираження поглядів.

Виходячи з вищезазначених роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України та
вимог ст. 277 ЦК України, судова колегія
вважає, що вищезазначена інформація,
яку позивач просить визнати
недостовірною та спростувати є
оціночним судженням відповідача та не
може бути витлумачена як така, що
містить фактичні дані і порушує
особисті немайнові права позивача в
розумінні вимог ст. 277 ЦК України, а тому
не є предметом судового захисту,
оскільки враховуючи ч. 1 ст. 10 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен має право
на свободу вираження поглядів, з чого
виходив, зокрема і суд першої
інстанції, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог позивача.

Також судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції і, в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення моральної шкоди з
відповідача на користь позивача.
Оскільки, ці позовні вимоги, враховуючи
їх обґрунтування відповідно до
позовної заяви позивача, є похідними
від позовних вимог стосовно позовних
вимог щодо захисту честі, гідності та
ділової репутації, а тому в зв'язку з
відсутністю підстав для задоволення
цих позовних вимог, враховуючи вище
зазначене, відсутні і підстави для
задоволення позовних вимог в частині
відшкодування моральної шкоди, а також
відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, не
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача і судові витрати.

З доводи апеляційної скарги, що
інформація, яку позивач просить
визнати недостовірною, не є оціночним
судженням, а була представлена
відповідачем в якості факту, судова
колегія не погоджується, оскільки
враховуючи викладене вказана
інформація судова колегія вважає не
має під собою фактичних підстав та не
може бути витлумачена як така, що
містить фактичні дані і порушує
особисті немайнові права позивача в
розумінні вимог ст. 277 ЦК України.

Крім того, відповідно до
вищезазначених роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, позивач
повинен довести не лише факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

В позовній заяві (а. с. 2) позивач вказує,
що неправомірними діями відповідача
принижена його честь та гідність,
ділова репутація, на (а. с. 3) позивач
вказує, що написанням заяв ОСОБА_4
дискредитував його, так як поширення
неправдивих, неточних відомостей,
пов'язаних з ним завдали шкоди діловій
репутації. Проте, конкретно, в чому
виразилося приниження честі, гідності
та ділової репутації позивача,
дискредитація позивача та шкода його
діловій репутації, позивачем в
позовній заяві не вказано та докази
цьому не представлені. Такі докази не
надані і суду апеляційної інстанції та
в апеляційній скарзі також не
обґрунтовані вказані обставини.

Інші доводи апеляційної скарги, судова
колегія також не приймає до уваги,
оскільки, враховуючи вище наведене,
вони не спростовують висновки суду
першої інстанції.

Таким чином враховуючи вище викладене,
надані докази, обставини, якими позивач
обґрунтовували свої позовні вимоги,
доводи апеляційної скарги, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки вони
не спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3
необхідно відхилити, а рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13.06.2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 13.06.2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про захист честі, гідності та ділової
репутації, зобов'язання припинення
неправомірної діяльності,
відшкодування моральної шкоди,
стягнення судових витрат - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич