АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/490/6253/11 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Сухоруков А.О. Доповідач -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ 22 грудня 2014
року колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді
- Лаченкової О.В.

суддів
- Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі
- Мізері А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську за
апеляційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю "Вердикт
Фінанс" на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю "Вердикт Фінанс", про
визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

До Новомосковського міськрайонного
суду Дніпропетровської області
надійшла позовна заява ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача товариства з
обмеженою відповідальністю "Вердикт
Фінанс", про визнання правочину не
дійсним.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 квітня 2014року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю "Вердикт Фінанс", про
визнання правочину недійсним -
задоволено.

Визнано недійсним договір поруки,
укладений 05 червня 2013року, між ТОВ
«Вердикт Фінанс» та ОСОБА_3, яким
останній поручається перед кредитором
за невиконання позичальником, яким є
ОСОБА_2, усіх його зобов'язань, які
виникли з кредитного договору від 26
січня 2007року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 229,41грн.

В апеляційній скарзі Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вердикт
Фінанс" посилається на незаконність
рішення суду, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_3.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідно ст. 309 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що договір поруки від 05.06.2013
року, укладений між ТОВ «Вердикт
Фінанс» та ОСОБА_3, яким останній
поручається перед кредитором за
невиконання позичальником, яким є
ОСОБА_2, усіх його зобов'язань, які
виникли з кредитного договору від
26.01.2007 року, не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Проте з таким висновком суду
погодитись неможливо з наступних
підстав.

Згідно ст..626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав т а
обов'язків.

Стаття 627 ЦК України містить положення
про те, що відповідно до ст..6 цього
Кодексу, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
цивільного кодексу України, інших
актів законодавства, звичаїв ділового
обороту вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст..553 ЦК України, договір
поруки є двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем.
Як випливає з цієї статті, за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання
боржником свого обов'язку. Згода
боржника на укладення договору поруки
не вимагається. А також в законодавстві
відсутнє посилання на обов'язковість
зазначення у кредитному договорі про
договір поруки.

Отже поручитель на власний розсуд взяв
на себе часткову відповідальність за
боржника, а не в повному обсязі, як
хотілося б останньому після отримання
ОСОБА_2 значної суми банківських коштів
і ухилення від повернення кредиту та
сплати відсотків за користування ним.

Наслідком укладення договору поруки є
право кредитора вимагати від
поручителя виконання порушеного
боржником зобов'язання в тому обсязі, в
якому він поручився за боржника.
Згодом, кредитор реалізував це право
подавши позов про стягнення
заборгованості солідарно з боржника та
поручителя. Даний факт підтвердив
дійсність намірів, які мали сторони під
час укладення договору поруки, і
спростовує заяви Позивача про
недійсність цього правочину.

Таким чином, договір поруки, укладений
між кредитором та поручителем, тобто
між ОСОБА_3 та ТОВ «Вердикт Фінанс»,
встановлює права та обов'язки для
сторін цього договору і жодним чином не
порушує права та інтереси ОСОБА_2

Підставою недійсності правочину,
згідно ст..215 ЦК України, є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Договір поруки №2501/0107/87-255-П від 05.06.2013
року укладався сторонами із
додержанням вимог цивільного
законодавства, зокрема ст..203 ЦК України
та інших нормативно-правових актів.
Договір був підписаний сторонами, які
мали всі необхідні повноваження для
укладання відповідного правочину.
Відповідно до п.3.1.1 даного договору, він
набрав чинності з моменту його
підписання. Таким чином, сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов(п.
4.1.2. Договору поруки). Зміст вказаного
правочину відповідає нормам
Цивільного кодексу, іншим
нормативно-правовим актам.

Отже, не можна говорити про недійсність
договору, оскільки сторонами досягнуто
згоди щодо усіх істотних умов договору,
були додержані всі вимоги закону, щодо
укладення договору поруки зокрема та
вчинення правочинів взагалі, та жодним
чином не суперечить інтересам держави
і суспільства.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню на
підставі ст.309 ЦПК України і винесення
нового рішення,яким в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю "Вердикт Фінанс" про
визнання правочину не дійсним -
відмовити.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Вердикт
Фінанс" - задовольнити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 квітня 2014 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача товариства з обмеженою
відповідальністю "Вердикт Фінанс" про
визнання правочину не дійсним -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
О.В.Лаченкова

Судді

О.П.Варенко

В.С.Городнича