ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м.
26 листопада 2014 року Центральний
районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді - Черенкової Н.П.,
при секретарі - Літ він А.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу,
повернення сплачених коштів та
Позивач звернувся до суду з даним
позовом до відповідача, в якому просив
визнати недійсним договір фінансового
лізингу від 16.08.2014 р. № 000908, укладений
між товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«ЕТАЛОН» та ОСОБА_1, стягнути з ТОВ
«Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на
користь позивача в рахунок повернення
сплачених коштів за договором
фінансового лізингу від 16.08.2014 р. №000908 в
сумі 30 000 гривень, та стягнути моральну
шкоду в сумі 5 000 гривень.
Позивач та його представник вимоги
позову підтримали, просили про розгляд
справи у їх відсутності.
Представник відповідача просив про
розгляд справи у його відсутності,
проти задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що позивач був
ознайомлений з умовами договору
лізингу, договір фінансового лізингу є
справедливим, оскільки позивач
самостійно обирав специфіку та
предмет договору лізингу. Окрім того,
вимоги про відшкодування моральної
шкоди не підлягає стягненню, оскільки
відсутня основна підстава за ст.. 1167 ЦК
України, вина відповідача. Отже,
договорі лізингу вчинений з
дотриманням норм законодавства, а тому
не може бути визнаний судом недійсним.
Судом ухвалено про розгляд справи у
відсутності учасників процесу.
Обставини справи, встановлені судом.
16.08.2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ
«Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладено
договір фінансового лізингу №000908 у
представництві в м. Миколаєві на
придбання автомобіля КІА SPORTAGE , згідно
якого ОСОБА_1 зобов'язався сплатити
авансовий платіж за автомобіль у
розмірі 10% від його вартості, що
вказаний в додатку №1 до договору, що
дорівнює 30 000 гривень, шляхом
врахування коштів на розрахунковий
рахунок ТОВ «Лізингова компанія
Згідно п. 2.1 авансовий платіж - сума яка
відшкодовує частину вартості предмету
лізингу, в розмірі вказаному в додатку
№1 до даного договору, сплачена
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця до дати передачі предмета
Комісія за організацію розуміє під
собою одноразову плату за організацію
та оформлення даного договору
лізингоодержувача лізингодавцю при
Комісія за передачу предмета лізингу
одноразова плата лізингоодержувача за
здійснення необхідних дій по передачі
Згідно з п.п.8.1,8.2.1 вищевказаного
договору, перший лізинговий платіж
складається із комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
цього договору (комісії за
організацію), розмір якої встановлено в
додатку № 3 до договору, а саме 10% від
вартості предмету лізингу в сумі 30 000
У відповідності до п. 12.11 вказаного
договору, у випадках його розірвання
лізингоодержувачем до підписання акта
приймання-передачі предмета лізингу
лізингодавець повертає сплачені кошти
за вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 20% від сплаченої суми
В такому випадку комісія за
організацію даного договору
лізингоодержувачу не повертається. і
вказана умова договору надає
можливість Відповідачу не повертати
кошти наоплату, здійснену позивачем у
разі його відмови виконати договір.
Згідно зі ст.16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», лізингові платежі
можуть включати: а) суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; б) платіж, як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; в) компенсацію відсотків за
кредитом; г) інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.
Зі змісту зазначеного договору
вбачається, що комісія за організацію
розуміє під собою одноразову плату
лізингоодержувача лізингодавцю при
У відповідності до п.п. 8.2.1, 8.2 договору,
перший лізинговий платіж складається в
тому числі із комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов*язані з підготовкою та укладенням
цього договору, яка визначена у додатку
№1 та з якого вбачається, розмір такої
Вказаний пункт договору порушує
принцип добросовісності, оскільки
відповідач не обґрунтував
співмірність розміру платежу за
організацію даного договору виконаній
послузі, яка згідно ст.16 Закону України
«Про фінансовий лізинг» не є
лізинговим платежем, а фактично
полягала у виготовленні стандартної
Крім цього, умова договору про
неповернення цього платежу у випадку
розірвання договору за моєю
ініціативою призводить до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін, що спричинило шкоду
у вигляді неповернення сплачених
коштів у розмірі 30 000 гривень.
Отже, такий платіж не є витратами
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
Згідно з ч.2 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» умови договору
є несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
Тобто, для визначення умов договору
несправедливими, необхідна наявність
одночасно таких ознак: умови договору
порушують принцип добросовісності,
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін і
завдають шкоди споживачеві.
Суд приходить до висновку, що
позивач був введений відповідачем в
оману щодо істотних умов договору, які
викладені в п. 5.1 договору, в якому
зазначено, що предмет лізингу
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку,
який становить не більше 90 (дев'яносто)
робочих днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу та
комісії за передачу предмета лізингу.
Розмір авансового платежу,
визначений в додатку №1, складає 50 %
вартості предмета лізингу 150000,00 грн. ,
комісія за передачу складає 3 %- 9000,00
грн., так як представник відповідача
замовчував, вказані в п. 5.1 істотні
умови договору, своєчасно не надав
можливості позивачу ознайомитись з
умовами договору, а в усній формі
пояснив йому, що він повинен спочатку
сплатити перший платіж (передплата) в
платежу на протязі семи днів
відповідач передасть йому предмет
лізингу в користування.
Відповідно до ст.. 1 ЗУ «Про
фінансовий лізинг», фінансовий лізинг-
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов*язується
набувати у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов, і передати її у
користування лізингоодержувача на
визначенні не менше одного року за
встановлену плату (лізинговий платіж).
Стаття 2 вказаного вище закону
передбачає, що відносини , що виникають
за договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку, з
урахуванням особливостей, які
встановлюються цим Законом.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.
Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
У відповідності до п.7 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину;
Згідно з положеннями ч.1 п.п.2,4,7 ч. 3 , ч.5
та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист
прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або агресивною.
Забороняються як такі, що вводять в
оману, дії, зокрема: з метою спонукання
споживачів до прийняття швидкого
рішення та позбавлення їх достатнього
періоду часу для прийняття свідомого
рішення. Правочини, здійсненні з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Згідно зіст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
юговору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є,
зокрема,мови договору про надання
можливості продавцю (виконавцю,
виробнику) не повертати кошти на
оплату, здійснену споживачем, у разі
відмови споживача укласти або виконати
його без встановлення права споживача
на одержання відповідної компенсації
від продавця (виконавця, зиробника) у
зв'язку з розірванням або невиконанням
ним договору; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» встановлено
недійсність правочинів, здійснених з
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у ведені в оману
споживачів шляхом пропонування з метою
реалізації однієї продукції до
реалізації іншої, позбавлення
споживачів достатнього періоду часу
для прийняття свідомого рішення.

Згідно зі ст.21 Закону України «Про
захист прав споживачів» крім інших
випадків порушень прав споживачів, які
можуть бути встановлені та доведені
виходячи з відповідних положень
законодавства у сфері захисту прав
споживачів, вважається, що для цілей
застосування цього Закону та
пов'язаного з ним законодавства про
захист прав споживачів, права
споживача вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо: порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач, будь-яким чином (крім
випадків, передбачених законом)
обмежується право споживача на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про відповідну продукцію.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання договору фінансового
лізингу від 16.08.2014 недійсним, та
стягнення з відповідача сплачених
коштів за договором фінансового
лізингу в сумі 30000,00 грн. підлягають
задоволенню.

У стягненні моральної шкоди в сумі
5000,00 грн. слід відмовити, оскільки
умовами укладеного між сторонами
договору, чинним законодавством
України не передбачено можливість
відшкодування моральної шкоди за
даними правовідносинами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача на користь держави слід
стягнути судові витрати в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 8, 10 60, 214-215 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №000908
фінансового лізингу від 16.08.2014 року,
укладений між ОСОБА_1 та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь ОСОБА_1 в рахунок
повернення сплачених коштів за
договором №000908 фінансового лізингу
від 16.08.2014 року в сумі 30000,00 грн.

У стягненні моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
строки та в порядку, передбаченому
ст.ст. 294 -296 ЦПК України.

Суддя
Н.П. Черенкова