Справа № 136/2404/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"25" листопада 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Липовецької районної спілки споживчих
товариств про визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна
дійсним та визнання права власності на
нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтував наступним чином.

26 червня 2002 року між ним, ОСОБА_1,
та Липовецькою районною споживчою
спілкою в особі голови правління
Панасюка М.В., в письмовій формі було
укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна, предметом якого було
визначено: заготівельний ларьок, як
прибудова до м'ясного павільйону, що
розташований в АДРЕСА_1, загальною
площею 77,9 кв.м.; ціну визначено в сумі 9
300 гривень. На виконання умов договору
купівлі-продажу, він, ОСОБА_1, сплатив до
каси Липовецької райспоживспілки
готівку в сумі 9300 гривень, у зв'язку із
чим отримав від відповідача куплене
ним приміщення відповідно до Акта
приймання передачі основних засобів
№27 від 26.06.2002 року. Таким чином вони, як
сторони договору купівлі - продажу
виконали умови договору купівлі -
продажу, однак як з'ясувалось
здійснювати розпорядження належним
вже йому майном він не має можливості,
так як не було дотримано нотаріального
посвідчення такої угоди і таке питання
між нами як сторонами не вирішувалось в
угоді, відтак не є умовою договору, яка
б підлягала виконанню відповідачем.
Тому, в силу норм законодавства, яке
діяло на час виникнення спірних
правовідносин та підлягає до
застосування до даних правовідносин,
угода має бути визнана судом дійсною
задля забезпечення його порушених прав
як власника нерухомого майна, які
гарантовані йому державою у нормах
Конституції України та інших
нормативно - правових актах щодо
непорушності права власності, а також
визнано за ним право власності на таке
майно.

В судове засідання позивач не
з'явився в адресованій суду заяві
позовні вимоги підтримав та просив суд
їх задовольнити, а розгляд справи
проводити за його відсутності.

Відповідач представник
Липовецької районної спілки споживчих
товариств в судове засідання також не
з'явився, однак в заяві вказав про
визнання позовних вимог та просив
розгляд справи проводити за його
відсутності.

Ураховуючи те, що сторони
скористались своїми правами наданими
йому законодавцем ч.2 ст.158 ЦПК України,
суд не вбачає підстав для відкладення
розгляду справи, а тому здійснює
розгляд справи за наявними у справі
доказами.

Суд, вивчивши та дослідивши
матеріали цивільної справи, повно
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх зібраними доказами,
дійшов висновку про таке.

26 червня 2002 року між ОСОБА_1 з
однієї сторони та Липовецькою районною
споживчою спілкою в особі голови
правління Панасюка М.В. з іншої сторони,
було укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна. Факт належності
відповідачеві даного приміщення
підтверджується Технічним паспортом
на громадський будинок - будівлю
м'ясного павільйону з прибудовою, що
розташований по АДРЕСА_1. Відповідно до
умов зазначеного договору купівлі -
продажу, його предметом визначено:
заготівельний ларьок, як прибудова до
м'ясного павільйону, що розташований в
АДРЕСА_1, загальною площею 77,9 кв.м., його
ціну в сумі 9 300 гривень. В
підтвердження укладання між сторонами
договору купівлі-продажу, ОСОБА_1
сплатив до каси Липовецької
райспоживспілки готівку в сумі 9 300
гривень, на що вказує квитанція до
прибуткового касового ордеру № 345 від
26.06.2002 року. Куплене приміщення було
передано відповідачем позивачеві
ОСОБА_1, про що свідчить Акт приймання
передачі основних засобів №27 від 26.06.2002
року.

Таким чином, судом з'ясовано, що
правовідносини, які виникли між
сторонами спору випливають із договору
купівлі - продажу, в силу якого позивач
набувши у власність нерухоме майно
позбавлений можливості здійснювати
свої правомочності, оскільки його
сторонами не було здійснено
нотаріальне посвідчення такого
договору так як така умова у ньому
сторонами не узгоджувалась.

Ураховуючи те, що правовідносини
виникли між сторонами в період дії
Цивільного кодексу Української РСР від
18.07.1963 р., відтак до них підлягають до
застосування норми наведеного
нормативно - правового акта.

Визначення поняття "угода" надане
в ст. 41 Цивільного кодексу, згідно з
якою угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 42, 43, 44 ЦК
України, угоди можуть укладатись усно
або в письмовій формі (простій чи
нотаріальній). Угода, для якої законом
не встановлена певна форма, вважається
також укладеною, якщо з поведінки особи
видно її волю укласти угоду. Угоди, що
виконуються під час їх укладення,
можуть укладатись усно, якщо інше не
встановлено законодавством Союзу РСР і
Української РСР. У випадках, коли угоди
між організаціями або між організацією
і громадянином укладаються в усній
формі, організація, яка оплатила товари
або послуги, повинна одержати від
другої сторони письмовий документ, що
стверджує одержання грошей і підстави
їх одержання. Повинні укладатись у
письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та
інших громадських організацій між
собою і з громадянами, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
окремих видів угод, для яких інше
передбачено законодавством Союзу РСР і
Української РСР; Письмові угоди
повинні бути підписані особами, які їх
укладають.

Нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. (ст..47 ЦК). Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 4 постанови від 28
квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними" з
підстав недодержання нотаріальної
форми визнаються недійсними тільки
угоди, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах) міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна.

Якщо така угода виконана повністю
або частково однією з сторін, а друга
сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою
сторони, яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. Однак це правило
не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження (наприклад, статтями
105, 114 ЦК УРСР).

Згідно ст. 128 ЦК УРСР, момент
виникнення права власності у набувача
майна за договором пов'язується з
моментом передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Крім того, згідно вимог ст.3 Закону
України " Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень ", Державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації. Права на нерухоме майно та
їх обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов: якщо реєстрація
прав та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Рішення суду, що набрало законної
сили, про задоволення позову про
визнання права власності є підставою
для реєстрації права власності в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно (пункт 5 частини першої
статті 19 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень").

Ураховуючи те, що договір купівлі
- продажу нерухомого майна, який був
укладений між сторонами цього спору
був виконаний повністю відповідно до
взятих кожним із них зобов'язань, проте
підлягав нотаріальному посвідченню,
однак така умова не була ними узгоджена
в угоді, відтак не є умовою договору,
яка б підлягала виконанню
відповідачем, така угода не містить
протизаконних умов, тому, в силу норм
законодавства, яке діяло на час
виникнення спірних правовідносин та
підлягає до застосування, угода має
бути визнана судом дійсною задля
забезпечення порушених прав позивача
як власника нерухомого майна, які
гарантовані йому державою у нормах
Конституції України та інших
нормативно - правових актах щодо
непорушності права власності та за
позивачем слід визнати право власності
для визнання такого права за ним
державою.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 42, 43, 44, 47, 154, 224, 227 ЦК
УРСР в редакції 1963 року, ст..392 ЦК
України, ст.ст.3, 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладений 26 червня 2002 року між ОСОБА_1
та Липовецькою районною спілкою
споживчих товариств, предметом якого є:
заготівельний ларьок, як прибудову до
м'ясного павільйону, що розташований в
АДРЕСА_1, загальною площею 77,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на заготівельний ларьок, як
прибудову до м'ясного павільйону, що
розташований в АДРЕСА_1, загальною
площею 77,9 кв.м.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. Т. Кривенко