Справа
№ 2/359/2747/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 23 » грудня 2014 року Бориспільський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді -
Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко
Ю.В., Дранник Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Борисполі Київської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, неповнолітньої
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
Служба у справах дітей та сім'ї
виконавчого комітету Бориспільської
міської ради, про усунення перешкод в
користуванні квартирою шляхом
виселення, -

В С Т А Н О В И В :

14.07.2014 року позивач звернувся до
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області з позовною заявою, в
якій просить усунути перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка
належить позивачу на праві приватної
власності, шляхом виселення ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, та стягнути з ОСОБА_2 судові
витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
йому на праві приватної власності
належить квартира, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. 10 жовтня 2002 року його
син ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2, після
чого зі згоди позивача відповідач
ОСОБА_2 як член сім'ї його сина
зареєструвалась та почала проживати в
належній позивачу на праві власності
квартирі. 25 січня 2007 року в його сина
народилась дочка ОСОБА_3, яку також
зареєстрували в зазначеній квартирі.
Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду від 18 листопада 2013
року шлюб між його сином та
відповідачкою ОСОБА_2 був розірваний,
після чого син виїхав з належної
позивачу квартири, а відповідачі
залишились. Позивач має намір продати
належну йому квартиру, але на
неодноразові звернення позивача з
проханням виселитися з його квартири
та знятися з реєстрації, відповідачі не
реагували. Він сплачує рахунки за
комунальні послуги, проте доступу до
квартири не має. 05 березня 2014 року
позивач був вимушений звернутись до
відповідача ОСОБА_2 з пропозицією
укласти договір оренди квартири, проте,
відповіді не отримав. Позивач вважає,
що оскільки відповідачі перестали бути
членами його сім'ї, він як власник
нерухомого майна відповідно до вимог
ст.ст.319,391 ЦК України вправі вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
належним йому майном, а також що
відповідно до вимог ст.7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
рішення суду про виселення
відповідачів буде підставою для зняття
їх з реєстрації.

В судовому засіданні представник
позивача повністю підтримав заявлені
позовні вимоги, просив суд їх
задовольнити, а також підтвердив
надані суду письмові пояснення
позивача, відповідно до яких позивач
стверджує, що відповідач ОСОБА_2 ніколи
не була членом його сім'ї в розумінні ч.4
ст.156, ч.2 ст.64 ЖК України та ч.2 ст.3 СК
України, оскільки як на час її вселення
до квартири, так і у будь-який інший час,
відповідач не проживала разом із
позивачем, не вела з ним спільного
господарства та не була пов'язана
спільним побутом. До цього часу
відносини щодо проживання
відповідачки у належній позивачу
квартиру не врегульовані, оскільки
відповідач не бажає укласти договір
найму квартири або добровільно
виселитися з квартири. Позивач
звертався до органу опіки та
піклування із клопотанням про надання
дозволу на відчуження належної йому
квартири, але йому було відмовлено, чим
позбавлено як власника спірної
квартири права розпоряджатися власним
майном. Позивач також стверджує, що
неодноразово пропонував відповідачам
добровільно виселитися і з квартири,
переїхавши на проживання у іншу
квартиру АДРЕСА_2, право власності на
яку зареєстроване на ім'я дочки
позивача, гарантуючи безоплатне
проживання, з умовою сплати
відповідачами комунальних послуг.

Додатково представник позивача
зазначив, що відповідачі ніколи не були
членами сім'ї позивача, оскільки разом
з ним ніколи не проживали та вели
спільне господарство, а також не є
наймачами належної позивачу квартири,
оскільки відповідач ОСОБА_2 ухиляється
від укладання договору найму, а також
відмовляється переїхати у
запропоновану їй родиною позивача
квартиру з правом укладення договору
найму та безоплатного проживання. Все
це створює перешкоди позивачу для
реалізації його права розпорядитись
своєю власністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечувала,
пояснюючи, що захищає інтереси своєї
неповнолітньої доньки, яка є рідною
онукою позивача. Відповідач стверджує,
що була вселена до квартири позивача за
його згодою як член сім'ї власника
квартири. При її вселенні ніяких угод
щодо умов її проживання не укладалось,
в зв'язку з чим відповідно до вимог ч.1
ст.156 ЖК України вона та її дитина мають
право користуватись цією квартирою
нарівні з її власником. Вона вважає, що
не зобов'язана укладати з позивачем
договір оренди жилого приміщення, яке
вони з донькою займають, оскільки вже є
наймачем цього приміщення і
користується ним на законній підставі,
сплачує комунальні послуги та не
перешкоджає позивачу та іншим членам
сім'ї позивача мати вільний доступ до
спірної квартири, яку вони періодично
відвідують та спілкуються з дитиною.
Відповідач вважає, що вимоги позивача
спрямовані на порушення їх з донькою
конституційного права на житло,
суперечать моральним засадам
суспільства та не можуть бути
задоволені. Відповідач також зазначає,
що відповідач, вимагаючи їх виселення,
не навів в позовній заяві норм
Житлового кодексу України, а
посилається на вимоги Цивільного
кодексу України, які передбачають
право на захист права власності, в той
час як вони з дочкою не вчиняли
протиправних посягань на право
власності позивача.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, Служби у справах дітей
та сім'ї виконавчого комітету
Бориспільської міської ради Київської
області, в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечувала,
вважає, що виселення відповідачів
суперечить інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, дослідивши письмові
матеріали справи та надані сторонами
документи, суд прийшов до висновку, що
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить квартира, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується Свідоцтвом на право
власності на нерухоме майно, виданим
24.12.2004 року на підставі рішення
виконавчого комітету Бориспільської
міської ради від 16.11.2004 року №899,
зареєстрованим в Бориспільському
міському бюро технічної
інвентаризації 24.12.2004року (а.с.7,8).

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 10
жовтня 2002 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, від якого має
неповнолітню доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9,10).

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду від 18 листопада 2013
року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був
розірваний (а.с.11).

Згідно з довідкою адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС, УДМС України в
м.Києві відповідач ОСОБА_2 з 13.09.2005 року
зареєстрована в належній на праві
власності позивачу квартирі за
адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4,
зареєстрованою по м.Києву та Київській
області не значиться (а.с.-22,23).

Згідно з Актами обстеження
житлово-побутових умов відповідача
ОСОБА_2, складених 05.12.2014 року комісією
Служби у справах дітей та сім'ї
виконавчого комітету Бориспільської
міської ради та 16.12.2014 року депутатом
Бориспільської міської ради Савченком
М.В., відповідачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5,
та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають та
мають постійне місце реєстрації в
належній позивачу квартирі АДРЕСА_1
(а.с.123-124).

Дана обставина також підтверджується
довідкою КП «Житлово-експлуатаційна
контора №1» №868 від 08.10.2014 року (а.с.-83).

Згідно ч.1, 2 та ч.4 ст.156 Житлового
кодексу України члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Так, відповідно до змісту ч.1 ст.162
Житлового кодексу України плата за
користування жилим приміщенням в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється угодою
сторін

Позивач згідно поданої ним позовної
заяви визнав той факт, що вселення
відповідачів, як членів сім'ї його сина
в належну позивачу на праві приватної
власності квартиру було здійснені зі
згоди позивача.

Проте, з письмових пояснень позивача,
даних його паспорту щодо місця його
реєстрації, а також з письмових
пояснень відповідача, викладених в
промові в судових дебатах, встановлено,
що позивач ніколи не був
зареєстрований в спірній квартирі та
не проживав разом із відповідачами, не
вів з ними спільне господарство.

В зв'язку з цим в розумінні ч.4 ст.156, ч.2
ст.64 ЖК України відповідачі ніколи не
були членами сім'ї позивача. З
урахуванням наведеного суд прийшов до
висновку, що відповідач ОСОБА_2 була
вселена в спірну квартиру без будь-яких
на те правових підстав, окрім згоди
власника квартири - позивача ОСОБА_1, а
неповнолітня ОСОБА_3 була вселена та
зареєстрована в спірній квартирі за
місцем проживання своїх батьків.

Як вбачається з приєднаних до позовної
заяви фіскального чеку про оплату
рекомендованого листа, а також листа та
бланку договору №1 оренди житлового
приміщення (а.с.17-19), позивач 5 березня 2014
року направив відповідачу ОСОБА_2
пропозицію укласти з ним договір
оренди з вимогою, у разі неприйняття
даної пропозиції, - звільнити займану
відповідачем житлову площу протягом 30
днів після отримання листа.

З наданих в ході судового розгляду
письмових доказів також встановлено,
що позивач після звернення з позовом до
суду, повторно звертався до
відповідача ОСОБА_2 листом від 20 жовтня
2014 року з пропозицією укладення
договору оренди спірної квартири
(а.с.74,75).

В судовому засіданні позивачем було
також надано Договір найму приміщення
від 18 листопада 2014 року, який є
пропозицією ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
власників квартири АДРЕСА_2, надати
безоплатно в оренду на строк до 25.01.2025
року ОСОБА_2 та її неповнолітній доньці
ОСОБА_3 зазначене житлове приміщення
(а.с.76-77, 93,116-117).

Відповідач визнала в судовому
засіданні, що не погодилась на
пропозиції позивача укласти договір
оренди спірної квартири, а також іншої
запропонованої їй для проживання
квартири по АДРЕСА_2, обгрунтовуючи
свою відмову тим, що діє в інтересах
своєї неповнолітньої дитини.

При цьому відповідачем надано суду
інформаційні довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно та з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо суб'єкта від 03.12.2014
року, згідно з якими за відповідачем
ОСОБА_2 не зареєстроване на праві
власності нерухоме майно (а.с.125,126).

З дослідженого в судовому засіданні
листа заступника виконавчого комітету
Бориспільської міської ради від 10.12.2014
року встановлено, що позивачу ОСОБА_1
було відмовлено у наданні дозволу на
відчуження квартири АДРЕСА_1 на
підставі, що орган опіки та піклування
надає дозволи на відчуження житла за
умови гарантування збереження права
дитини на рівноцінне житло та виключно
за письмовими заявами законних
представників дитини, які мають діяти
виключно в її інтересах (а.с.122).

Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 Цивільного
кодексу України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

При цьому за змістом ч.1 та 2 ст. 319
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

З урахуванням наведеного, суд прийшов
до переконання, що дії відповідачів
обмежують позивача у здійсненні ним
права приватної власності, в тому числі
щодо користування та розпорядження
належною йому на праві приватної
власності квартирою АДРЕСА_1, оскільки
відповідачі продовжують проживати в
належній позивачу на праві власності
квартирі без будь-яких правових
підстав та не бажають врегулювати свої
відносини з позивачем щодо умов їх
подальшого проживання. В зв'язку з цим
зазначені перешкоди у здійсненні
позивачем права власності мають бути
усунуті у визначений ним спосіб -
шляхом виселення відповідачем за
належної позивачу квартири.

При цьому суд також виходить з того, що
неповнолітня ОСОБА_3, 2007 року
народження, може бути вселена, за
місцем проживання її батька - ОСОБА_4 по
АДРЕСА_3 (а.с.27,78), а , а також, у разі
прийняття відповідачем пропозиції
щодо укладення договору найму
приміщення, вселитися разом із матір'ю
в запропоновану їм квартиру АДРЕСА_2
(а.с.93,116-117).

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного
процесуального кодексу України судові
витрати в сумі 243 гривень 60 копійок,
понесені позивачем (а.с.-1), підлягають
стягненню на його користь з
відповідача ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись
ст.10,11,60,79,88,209,212,214,215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні
квартирою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1
на праві приватної власності, шляхом
виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 243 гривні 60
копійок..

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга Апеляційному суду
Київської області через
Бориспільський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя:
І.В.Муранова-Лесів