АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/3138/2014
Головуючий в І інстанції Войцеховська
Доповідач: Лісова Г.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року грудня місяця 22 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого:Лісової
Г.Є.Суддів:Семиженка Г.В. Бугрика В.В.При
секретарі:Яковенку В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Херсоні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Дніпровського районного
суду м. Херсона від 30 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики

В С Т А Н О В И Л А:

25.07.2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу
за договором позики, суми інфляції за
весь час прострочення грошового
зобов'язання та три проценти річних від
простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що протягом
жовтня-листопада 2013 року передав у
позику ОСОБА_5 грошові кошти на
загальну суму 14297 грн., з яких
позичальник зобов'язувався повернути
до 1 березня 2014 року 13597 грн. та до 14
березня 2014 року - 700 грн.

Факт одержання відповідачем
грошей підтверджується наданими ним
розписками.

ОСОБА_5 не повернув позику у
визначений строк, а тому повинен
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції та
трьох процентів річних від
простроченої суми.

Просив стягнути з ОСОБА_5 на його
користь з урахуванням зменшених
позовних вимог 14297 грн. основного боргу;
170,82 грн. - три процента річних; 1526,92 грн. -
інфляційних; 807,62грн. - проценти за
користування позикою, а всього 16802,36
грн.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Херсона від 30 вересня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнено із ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_6 16777,77 грн., з яких: 14297 грн. - сума
позики; 170,82 грн. - три проценти річних;
1526,92 грн.- інфляційні збитки; 783,03 грн. -
проценти за користування позикою, а
також 243,60 грн. понесених судових
витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення
суду ОСОБА_5, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить його
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

У судовому засіданні ОСОБА_5
апеляційну скаргу підтримав з підстав
викладених у ній, просить рішення суду
скасувати як незаконне.

ОСОБА_6 апеляційну скаргу не
визнав, просить її відхилити як
безпідставну.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині
стягнення суми позики в розмірі 14297
грн., суд виходив з того, що на
підтвердження позики позивач надав
розписки, згідно з якими він передав у
власність ОСОБА_5 протягом
жовтня-листопада 2013 року та в лютому 2014
року грошові кошти на загальну суму 14297
грн., зокрема 5000 грн. - 15 жовтня 2013 року;
3500 грн. - 18 жовтня 2013 року; 1750 грн. - 23
жовтня 2013 року; 905 грн. - 8 листопада 2013
року; 1338 грн. - 19 листопада 2013 року; 1104
грн. - 22 листопада 2013 року; 700 грн. - 28
лютого 2014 року.

Позичальник зобов'язувалася
повернути позикодавцеві 13597 грн. до 1
березня 2014 року та 700 грн. до 14 березня
2014 року. Оскільки ОСОБА_5 у визначений
строк, а також на день ухвалення
рішення не повернув суму позики, суд
обґрунтовано відповідно до вимог ст. 1046
ЦК України стягнув з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_6 14297 грн. позики з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення повернення грошових
коштів нарахованої в розмірі 1526,92 грн.,
а також трьох процентів річних
обчислених судом першої інстанції
відповідно до кожної простроченої
суми.

Згідно з ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або ж таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей, як
передбачено ч.2 ст.1047 цього Кодексу.

Доводи апелянта про те, що між ним
та ОСОБА_6 фактично склалися інші
правовідносини, які витікають із
договору про спільну діяльність по
формуванню бази даних щодо наявних в
Україні діючих сільськогосподарських
та фермерських підприємств в розрізі
районів в електронному вигляді, за
результатами якого ОСОБА_6 мав стати
співзасновником в рівних долях
вказаної електронної бази після
внесення коштів у розмірі 50000 грн.,
однак у березні 2014 року відмовився від
співпраці у цьому проекті та заявив
про повернення коштів за розписками,
які були використані за пропозицією
ОСОБА_6 на розробку та використання
сайту з базою даних, програми, не можуть
бути взяті до уваги, так як договір про
спільну діяльність не укладався, а в
наданих на підтвердження позики
розписках зазначається ОСОБА_5, що
кошти ОСОБА_6 передаються йому в борг і
він зобов'язується їх повернути в
обумовлений в розписках строк.

Позивач не визнав зазначені
обставини, іншими належними доказами
факт виникнення між сторонами
правовідносин з договору про спільну
діяльність відповідачем не доведено.

На підтвердження позики ОСОБА_6
надав боргові розписки, які
знаходилися у нього (а.с.11-17).

Оскільки в силу наведених положень
ст.ст.1046,1047 ЦК України розписка є саме
підтвердженням укладання договору, а
останній є укладеним з моменту
передачі грошей, доводи апелянта щодо
відсутності правових підстав для
задоволення вимог, що витікають із
договору позики, не відповідають
обставинам справи та не ґрунтуються на
законі.

За таких обставин суд першої
інстанції правильно визначив характер
спірних правовідносин і зміст правової
вимоги, матеріальний закон який
регулює спірні правовідносини і
обґрунтовано прийшов до висновку про
задоволення позову.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 30 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді