Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Лесько А.О.,Ситнік О.М., Маляренка
А.В.,Черненко В.А.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Октант-Центр» до
ОСОБА_6 про усунення перешкод у
користуванні майном та звільнення
приміщення, за касаційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Октант-Центр» на
рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 21 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 10 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Октант-Центр» (далі −? ТОВ
«Октант-Центр») звернулося до суду із
вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи
його тим, що між ТОВ «Октант-Центр» та
ОСОБА_6 було укладено договір № 52/5-45,
згідно з умовами якого позивач
зобов'язаний збудувати та передати у
власність клієнту нежитлове
приміщення загальною площею 835,3 кв. м до
25 квітня 2008 року. Проте ТОВ
«Октант-Центр» вважає укладений
договір нікчемним з огляду на
положення ч. 1 ст. 220 ЦК України, оскільки
даний договір був лише попереднім і
сторони зобов'язувалися укласти такий
договір в майбутньому, крім того, при
укладенні договору його не було
нотаріально посвідчено. Відповідач
користується частиною вказаного
житлового приміщення без будь-яких
правових підстав, оскільки на
сьогоднішній день вказаний об'єкт ще не
зданий в експлуатацію.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 21 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 10 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
доводи порушенням судами
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції керувався тим, що
позивач не є власником нежитлового
приміщення, тому в нього відсутні
підстави для звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи
у задоволенні позову, керувався тим, що
позивач обрав неправильний спосіб
захисту та не довів порушеного права,
мотивуючи відмову тим, що оскільки
об'єкт будівництва не зданий в
експлуатацію, право власності на
будинок у жодної особи не виникло, ТОВ
«Октант-Центр» не є власником будинку
та розташованих у ньому приміщень, то
позивач не може витребувати цей об'єкт
власності із фактичного володіння
ОСОБА_6 Обраний спосіб захисту не
відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Оскаржувані по справі судові рішення
вказаним вимогам закону не
відповідають, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між ОСОБА_6 та
ТОВ «Октант-Центр» був укладений
договір від 14 грудня 2005 року № 52/5-45 на
будівництво нежитлового приміщення
загальною площею 835, 3 кв. м в
багатоквартирному жилому будинку
АДРЕСА_1 в м. Хмельницькому (а. с. 5).

Пунктами 3.3, 4.1, 5.1, 7.1, 7.2 договору
передбачено, що ОСОБА_6 зобов'язалася у
встановлені строки до 21 квітня 2008 року
та протягом 14 банківських днів з
моменту завершення будівництва об'єкта
та набуття клієнтом права власності на
об'єкт проінвестувати будівництво в
сумі 751 000 грн 00 та 4 299 003 грн 02 коп., а ТОВ
«Октант-Центр» зобов'язалося збудувати
і передати ОСОБА_6 на умовах договору в
строк до 25 квітня 2008 року об'єкт
інвестування зі всіма документами для
реєстрації права власності.

Таким чином, зазначеною угодою
визначені права та обов'язки сторін.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судами встановлено, що за умовами
договору ТОВ «Октант-центр»
зобов'язалося до 25 квітня 2008 року
збудувати та передати у власність
позивачки об'єкт, а та, у свою чергу,
взяла на себе обов'язок прийняти об'єкт
і сплатити підприємству за нього кошти
в сумі 5 050 003 грн 20 коп. Остання виконала
своє грошове зобов'язання за договором
у повному обсязі, однак ТОВ
«Октант-центр» у визначений договором
строк не ввело об'єкт в експлуатацію.

Оскільки на даний час вказане
нежитлове приміщення не здане в
експлуатацію та право власності на
нього не виникло у жодної сторони, то
права та обов'язки сторін визначаються
виключно умовами угоди. Із позовної
заяви вбачається, що предметом
судового спору є приміщення площею 835, 3
кв. м в багатоквартирному жилому
будинку, який в експлуатацію не зданий,
хоча будівництво фактично завершене.

Звертаючись до суду, позивач вказував
на те, що відповідач користується
частиною спірного житлового
приміщення без будь-яких правових
підстав та відмовляється його
звільнити, незважаючи на те що
експлуатація будинку у встановленому
законом порядку не дозволена.

З огляду на предмет судового спору та
підстави звернення до суду предметом
доказування є права та обов'язки
сторін, які визначені договором від 14
квітня 2003 року № 52/5-45.

Між тим зі змісту ухвалених рішень
вбачається, що замість з'ясування
обставин, що відносяться до предмета
доказування, суди з'ясували наявність у
відповідача права власності на спірне
приміщення, як на самостійний об'єкт
нерухомості, незважаючи на те що
будинок не введений в експлуатацію.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
основи містобудування» новозбудовані
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.
Експлуатація не прийнятих у
встановленому законодавством порядку
об'єктів забороняється.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва
(частина третя статті 331 ЦК України),
відтак статтею 331 ЦК України не
передбачено можливості визнання права
власності на недобудоване нерухоме
майно в судовому порядку.

Суди на зазначене уваги не звернули, не
врахували, що позивачем не було надано
доказів того, що у нього виникло право
власності на спірну нерухомість, і це
право зареєстровано в порядку,
встановленому ст. 331 ЦК України, тобто,
що він є власником спірного майна.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303
ЦПК України не перевірив законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та не усунув недоліків
рішення місцевого суду.

Оскільки судами не досліджені всі
докази і неповністю з'ясовані
обставини у справі, то ухвалені судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Октант-Центр» задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 21 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 10 січня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д.
ЛуспеникСудді:А.О. Лесько А.В.
Маляренко О.М. Ситнік В.А. Черненко