АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/9824/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Горбань Т.І. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Болотова Є.В., Поліщук Н.В.
за участю: представників
позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4
відповідача ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну ОСОБА_6 на заочне
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 4 вересня 2008 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_7 (
представник ОСОБА_3) до Головного
управління житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), ОСОБА_6, третя особа -
ЖБК «Локомотив-2» про визнання наказу,
свідоцтва частково недійсними,
визнання права власності на частину
квартири.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у 2006 році до суду з
вищевказаним позовом ставила питання
із урахуванням змін та доповнень до
позовних вимог про визнання частково
недійсними наказу Головного
управління житлового забезпечення №
2165-С від 15.11.2005 року та свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1 за
№2165-С від 21 листопада 2005 року, де
власником є померлий ОСОБА_8, а також
визнання за нею права власності на 66,08%
квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 4 вересня 2008
року позовні вимоги було задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
491/1000 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним наказ
Головного управління житлового
забезпечення від 15.11.2005 року №2165-С про
право приватної власності ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на квартиру
АДРЕСА_1, в частині права власності
ОСОБА_7 на 491/1000 частину квартири
АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право власності на житло від 21.11.2005
року, видане на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 15.11.2005 року №2165-С про
право приватної власності ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на квартиру
АДРЕСА_1, в частині права власності
ОСОБА_7 на 491/1000 частину квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 червня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд
заочного рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 04 вересня 2008
року було відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням
суду представником ОСОБА_6 було подано
апеляційну скаргу та ставилось питання
про скасування рішення суду, ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі. З
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

На час розгляду апеляційної скарги
позивач по справі ОСОБА_7 померла. У
відповідності до матеріалів спадкової
справи, які надійшли на адресу
апеляційного суду вбачається, що про
свої права на спадкове майно заявили
дві особи: доньки померлої - ОСОБА_6 та
ОСОБА_3

Враховуючи те, що ОСОБА_6 є стороною у
справі, в якості спадкоємця (
представника) до участі в справі на
боці позивача була допущена ОСОБА_3

Представник апелянта підтримав подану
апеляційну скаргу та просив суд її
задовольнити.

Представники які були допущені до
участі у справі на боці позивача не
визнали подану апеляційну скаргу,
заперечували проти її задоволення.

Треті особи по справі будучи
повідомленими про розгляд справи до
суду не з'явилися, подали заяву про
розгляд справи за їх відсутності.
Колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу у відсутність
третьої особи в силу вимог ст. 305 ЦПК
України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
вислухавши пояснення осіб що з'явилися
в судове засідання, вивчивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було
встановлено, що 17.03.1982 року був виданий
ордер на житлове приміщення в АДРЕСА_1
на сім»ю із чотирьох осіб: ОСОБА_8,
ОСОБА_7- дружину, ОСОБА_3 - дочку дружини
та ОСОБА_6- дочку.

Відповідно до довідки ЖБК «Локомотив-2»
ОСОБА_8 був членом ЖБК з 15.02.1982 року та
власником зазначеної вище квартири,
повністю сплативши пайовий внесок
15.03.1992 році в розмірі 8834, 23 карбованців.

Відповідно до свідоцтва про укладення
шлюбу ОСОБА_8 ( що помер ІНФОРМАЦІЯ_1
році) та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 22.09.1977 по 15.11.1991
рік.

Звертаючись до суду з позовною заявою
позивач вказувала на те, що квартира є
спільною сумісною власністю подружжя,
так як кошти на її отримання
виплачувалися подружжям під час
перебування у шлюбі.

Задовольняючи вимоги позивача суд
першої інстанції враховуючи положення
ст.ст.22, 24, 29 КпШС України, ст.15, 16 Закону
України «Про власність» ( що діяли на
момент виникнення спірних
правовідносин) а також ст.ст. 321, 325, ч.3
ст.368, ст.392 ЦК України та не беручи до
уваги довідку від 27.10.2005 року про
передачу ОСОБА_7 у вересні 1989 року її
матірю ОСОБА_11 в якості подарунку 3000
карбованців на побудову кооперативної
квартири, прийшов до висновку, що
пайовий внесок за спірну квартиру в
сумі 8675,75 гривень (в цінах 1981 року) є
спільною сумісною власністю подружжя,
а в сумі 158,58 гривень є приватною
власністю померлого ОСОБА_8, оскільки
саме цю суму, з пояснень позивача, що не
заперечувала представник 3-ої особи,
ним особисто було сплачено після
розірвання шлюбу.

При таких обставинах вважав за
доцільне визнати за позивачем право
власності на 49,10% або 491/1000 частину з
визнанням недійсним в частині наказу
Головного управління житлового
забезпечення № 2165-С від 15.11.2005року та
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 від 21 листопада 2005
року, де власником є померлий ОСОБА_8.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам не
відповідає

Судом першої інстанції при
постановлені судового рішення не було
взято до уваги те, що звертаючись до
суду з позовом про визнання наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 15.11.2005 року та
визнання свідоцтва про право власності
на АДРЕСА_1 від 21.11.2005 року де власником
є померлий ОСОБА_8 частково недійсним,
позивач вказувала при цьому на те, що
приватизація квартири здійснювалася з
порушенням норм діючого законодавства,
а саме за відсутності письмової згоди
всіх повнолітніх членів сімї.

Зазначені підстави щодо визнання
недійсним наказу не ґрунтувалися на
діючих нормах законодавства. Так як,
Головне управління житлового
забезпечення КМДА відповідно до п. 12
„Положення про порядок оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна" затвердженого розпорядженням
КМДА від 31.08.2001 року № 1820 та
розпорядження КМДА від 12.08.2002 року за №
1603 „Про внесення змін до
розпорядження КМДА від 31.08.2001 року №
1820" Головне управління житлового
забезпечення є органом уповноваженим
здійснювати оформлення права
власності та видавати свідоцтва про
право власності на об'єкти нерухомого
майна.

Свідоцтво про право власності
видавалося на кооперативну квартиру у
відповідності до наявності наданих
документів що були визначені п.12.4
Положення, а тому надання письмової
згоди всіх повнолітніх мешканців
квартири діючим законодавством було
не передбачено.

Письмова згода всіх наймачів квартири
необхідна при здійсненні приватизації
державного житлового фонду як це
визначено Законом України „Про
приватизацію державного житлового
фонду" та Положенням про порядок
передачі квартири ( будинків) у
власність громадян, затвердженим
наказом державного комітету України
по житлово - комунальному господарству
від 15.09.1992 року № 56.

Крім того, судом першої інстанції не
було взято до уваги те, що на момент
звернення позивача з позовом до суду
право власності на спірну квартиру
належало відповідачу по справі (
ОСОБА_6.) у відповідності до свідоцтва
про право власності на спадщину за
законом від 24.05.2006 року .

Зазначене вище свідчить про зміну
правового статусу спірного майна як на
час подачі позову до суду, так і на час
постановлення судового рішення.

За наявності свідоцтва про право
власності на спадщину за законом (
спірна квартира) виданого на ім'я
відповідача по справі та відсутності
вимог позивача щодо визнання його
недійсним, колегія суддів вважає
неможливим вирішення питання щодо
вимог позивача про визнання права
власності.

Згідно положень ст.11 ЦПК України,
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції під
час розгляду справи в апеляційному
порядку перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції.

Тому з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду як таке що
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
підлягає скасуванню з постановленням
нового за правилами ст. 309 ЦПК України
про відмову позивачу у задоволенні
заявлених вимог про визнання наказу,
свідоцтва частково недійсними,
визнання права власності на частину
квартири, з зазначених вище підстав.

У той же час, це не позбавляє
права спадкоємців вирішити спір у
встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 4 вересня 2008
року скасувати та постановити нове за
яким:

ОСОБА_7 ( представник ОСОБА_3) відмовити
у задоволенні заявлених вимог до
Головного управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
ОСОБА_6, третя особа - ЖБК «Локомотив-2»
про визнання наказу, свідоцтва
частково недійсними, визнання права
власності на частину квартири.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Може бути
оскаржено в касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: