Справа № 487/2338/13-ц
Провадження № 2/487/715/14
РІШЕННЯ

Іменем України

12.12.2014 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у
складі головуючого судді Павлової
Ж.П.,при секретарі Сочивко
І.О.,позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3
представника позивачів ОСОБА_4,
представників відповідачів
ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_7 розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 , ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та третьої особи Миколаївської
міської ради про поновлення межі
земельної ділянки та усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою шляхом знесення паркану

В С Т А Н О В И В

20.03.2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_8, ОСОБА_9, та третьої особи
Миколаївської міської ради про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою та поновленні межі.

В позові позивачі вказали, що є
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1,
а саме їм належить 12/100 часток цього
ОСОБА_8, яка є власником домоволодіння
АДРЕСА_2 та ОСОБА_9, яка є власником
домоволодіння АДРЕСА_3 захватили
частину земельної ділянки, яка
закріплена за домоволодінням по
АДРЕСА_1 та побудували на ній паркан, а
також насадили зелені насадження.
Добровільно знести паркан відповідачі
відмовляються.

У звязку із чим позивачі просили
усунути перешкоди в користуванні
належною їм земельною ділянкою, шляхом
знесення самочинно побудованого
паркану та знести зелені насадження та
поновити межу між земельними ділянками
за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позовні вимоги підтримали
та просили їх задовольнити.

Представники відповідачки ОСОБА_8 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, просили відмовити в їх
задоволенні, посилаючись на
безпідставність заявлених вимог та їх
недоведеність.

Представник відповідачки ОСОБА_9 в
судовому засіданні позовні вимоги
визнав та просив задовольнити їх.

Представник третьої особи
Миколаївської міської ради в судове
засідання не зявився.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
висновок судової земельно-технічної
експертизи № 2065-2066 від 11.11.2014 року, суд
приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно договору купівлі-продажу від
30.01.2008 року 12/100 частин домоволодіння
по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_10 по 3/100
частини кожному.

Домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_8
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 04.11.2008 року.

Домоволодіння АДРЕСА_3 належить на
праві власності ОСОБА_9 згідно
договору купівлі-продажу від 08.11.2008
року.

Відповідно до рішення Заводського
районного суду м.Миколаєва від
03.11.2011року визначено порядок
користування земельною ділянкою
домоволодіння АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідно до якого
ОСОБА_8 виділено в користування площу
земельної ділянки, якої не вистачало із
земельної діялнки , яка знаходилась в
користуванні ОСОБА_9 та визначено лінію
поділу межі між домоволодіннями.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник, або землекористувач може
вимагати усунення порушень його
прав на землю.

Відповідно до вимог ст. 22 ЗК України,в
редакції 18 грудня 1992року
передбачено, що право власності на
землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості) й
одержання документа, що посвідчує
це право.

З січня 2002 року відповідно до ст. 25 ЗК
України право користування
земельною ділянкою виникло після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи
право користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 2 травня 2009 року -
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту
державної реєстрації цих прав.

Однак громадяни та юридичні особи
зберігають право на земельні
ділянки, відповідно до п. 7 розділу Х
Перехідних положень ЗК,одержані
ними до 1.01.2002року, у власність у
тимчасове користування або на умовах
оренди у розмірах , що були раніше
передбачені чинним законодавством.

Таким чином,як вбачається з
наведених правових норм, умовою
правомірності користування земельною
ділянкою є її відведення в натурі та
встановлення меж на місцевості
з подальшим виготовленням
технічного паспорту.

Як встановлено судом позивачі ніяких
доказів на підтвердження
існування встановлених меж між
домоволодіннями суду не надали, а лише
посилались на те, що земельна ділянка,
яка перебуває в їх фактичному
користуванні не відповідає розмірам,
які встановлені відповідно до рішення
виконкому Миколаївської міської ради
від 08.02.1955 року №152.

Виходячи з цього, позивачі просили
звільнити самовільно зайняту, на їх
думку, частину земельної ділянки
зайнятої відповідачем ОСОБА_8, , на
якій він розмістив зелені насадження
та встановив металевий паркан.

Між тим, суд вважає недоведеним той
факт, що спірна частина земельної
ділянки, зайнятої відповідачем,
входить до складу земельної ділянки
площею 785 кв. м., яка зареєстрована
за житловим будинком належним
позивачам.

Суд не може прийняти до уваги висновок
експерта щодо порушення межі
суміжних земельних ділянок
відповідачем, оскільки він
ґрунтується виключно на даних
технічної документації ( технічний
паспорт, Генеральний план 1950року та 1956
року , план встановлення межі по
АДРЕСА_2 , виконаний ПП "Консалтингова
фірма "Снейл" у 2011році) , які
відображають лише межі фактичного
користування сторонами вказаними
земельними ділянками. Але експерт не
зазначив, про відсутність чи
наявність технічної документації, яка
б свідчила про встановлення такої
межі відповідними компетентними
органами (акти відведення земельної
ділянки в натурі, акти встановлення
меж тощо).

Замість цього, експертом взято за
основу лінійні розміри суміжних
земельних ділянок відображенні в
зазначеній технічній
документації,та встановивши, що в
фактичному користуванні
позивачів перебуває земельна ділянка
не площею 785 кв.м, а 770 кв.м кв.м., тобто
зменшена на 15,0 кв.м у порівнянні із
рішенням Миколаївської міської ради
від 08.02.1955 року за №152, а у
відповідачів фактична площа земельної
діялнки становит 750 кв.м., що в
порівнінні з рішенням виконкому
Миколаївської міської ради від 08.02.1955
року №152 збільшена на 5,0 кв.м.

Однак,визначення суміжної межі
спірних земельних ділянок не
здійснювалось, не визначались та не
виносилось в натурі на час її
реєстрації, чи на теперішній час в
порядку ст. 106, 107 ЗК України та
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж місцевості)та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженою наказом Державного
Комітету України із земельних
ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.

В матеріалах цивільної справи
відсутні акти про встановлення
меж в натурі земельних ділянок
співвласників, та не надані такі
документи і в ході судового зазідання.

За частиною 2 ст. 158 ЗК України виключно
судом вирішуються земельні спори
з приводу володіння, користування
і розпорядження земельними ділянками,
що перебувають у власності
громадян і юридичних осіб, а також
спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст,
районів та областей.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Враховуючи, що межі земельної
ділянки, яка перебуває в
користуванні позивачів не визначені
в відповідності до вимог закону,
тому є недоведеним наявність чи
відсутність самозахвату частини
вказаної земельної ділянки
відповідачами та, відповідно і є
недоведеним порушення прав позивачів
діями ОСОБА_8

Сам по собі факт встановлення
відповідачем ОСОБА_8 паркану , не
свідчить про порушення прав
позивачів, оскільки відсутні данні
про проходження встановленої,
відповідно до закону, межі між
суміжними земельними ділянками на
яких розташовані домоволодіння
позивачів та відповідачів ,наявність
фактичної межі, яка склалась
внаслідок користування земельними
ділянками, не є належним доказом для
вирішення даних спірних
правовідносин, оскільки судовому
захисту підлягає лише право на
земельну ділянку в межах встановлених
згідно з вимогами закону, а не в
відповідних лінійних її розмірах, як
визначено експертом.

За таких встановлених судом
обставин підстави для задоволення
позову відсутні.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 та третьої
особи Миколаївської міської ради про
поновлення межі земельної ділянки та
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою шляхом знесення
паркану відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь держави з кожного по 38 грн.23
коп. судового збору.

Рішення вступає в законну силу через 10
днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до
Миколаївського апеляційного суду
через Заводський районний суд в
порядку, встановленому ст.294, ст.295 ЦПК
України.

СУДДЯ Павлова
Ж.П.