Номер провадження: 22-ц/785/2863/14
Головуючий у 1 інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» - Вдовиченко Г.В.,
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 жовтня 2013
року,-

встановила:

25.06.2013р. Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Представник позивача вказував, що 20
серпня 2007р. між банком та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір за №
014/6024/82/80293 відповідно до умов якого
відповідачці був наданий кредит на
суму 196 860 доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором був укладений договір поруки
за № 014/6024/82/80293-1 від 20 серпня 2007р. між
банком та ОСОБА_5, відповідно до якого
поручитель на добровільних засадах
бере на себе зобов'язання перед банком
відповідати по борговим зобов'язанням
відповідачки ОСОБА_4

Відповідачка свої зобов'язання перед
банком не виконує. Станом на 12.04.2013р.
сума заборгованості ОСОБА_4 за
кредитним договором становить 176 048,59
доларів США.

В зв'язку з чим представник
позивача просив суд стягнути солідарно
з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 176 048,59 доларів США, що
еквівалентно за курсом НБУ 1 407 156,38 грн.
та судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Представник позивача в
судове засідання не з'явився, але
направив на адресу суду заяву, в якій
вказав, що на позовній заяві позивача
наполягає та просив суд розглянути
справу у відсутність їх представника.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
у судовому засіданні з позовом не
погодилися та заперечували проти його
задоволення.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 жовтня 2013р.
позов ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитом -
задоволено.

Судом стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 176 048,59 доларів США, що
еквівалентно 1 407 156 грн. 38 коп.

Судом стягнуто з ОСОБА_4
на користь ПАТ « Райффайзен Банк Аваль»
судовий збір у розмірі 1720 грн. 50 коп.

Судом стягнуто з
Ян-Чженьцянь на користь ПАТ «
Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у
розмірі 1720 грн. 50 коп.

Ухвалою Овідіопольського
районного суду Одеської області від 23
січня 2014р. виправлена описка у
рішенні Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 жовтня 2013р.,
та зазначено, що станом на 12.04.2013р. сума
заборгованості ОСОБА_4 за кредитним
договором становить 176 048,59 доларів США,
що еквівалентно за курсом НБУ - 1 407
156,38 грн., а саме:

- заборгованість за кредитом - 160 762,81
доларів США, що відповідно за курсом
НБУ становить 1 284 977,14 грн.;

- заборгованість по
відсоткам - 10 461,44 доларів США, що
відповідно за курсом НБУ становить 83
618,29 грн.;

- пеня за прострочення
кредиту та відсотків - 4824, 34 доларів США,
що відповідно за курсом НБУ становить
38 560,95 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 07
жовтня 2013р. скасувати, постановити нове
рішення, яким у задоволенні позову
позивачу відмовити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому,
посилається на те, що розрахунок
заборгованості за кредитним договором
та розмір нарахованої пені не
відповідає дійсності.

В суді апеляційної інстанції
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Представник Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» -
Вдовиченко Г.В. просила апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення сторін, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
зобов'язання за договором мають
виконуватися належним чином, банк свої
зобов'язання перед позичальником
виконав, а позичальник і поручитель
порушили прийняті на себе зобов'язання,
і тому несуть солідарну
відповідальність перед позивачем за їх
невиконання.

Колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції
щодо задоволення позову ПАТ «
Райффайзен Банк Аваль», оскільки вони
відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин і закон, який їх
регулює.

За змістом ст. ст. 1046-1048, 1054ч.1, 1050,
611ч.1п.3, 553ч.1, 554 ЦК України за кредитним
договором банк зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини позики
позикодавець вправі вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, сплати належних
процентів, та вимагати сплати
неустойки. За договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники у повному обсязі.

Судом встановлено, що 20 серпня
2007р. між банком та ОСОБА_4, був укладений
кредитний договір за № 014/6024/82/80293.

Відповідно до якого ОСОБА_4 був
наданий кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 196 860 дол. США на строк по 20
серпня 2017р., з процентною ставкою за
користування кредитом 13,5%
річних(а.с.9-25).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором був укладений договір поруки
за № 014/6024/82/80293-1 від 20 серпня 2007р. між
банком та ОСОБА_5, відповідно до якого
поручитель на добровільних засадах
бере на себе зобов'язання перед банком
відповідати по борговим зобов'язанням
відповідачки ОСОБА_4(а.с.25- зворот -27).

В свою чергу позичальник зобов'язався
погашати кредит, відповідно до графіку
ануїтетними платежами, та сплачувати
за користування кредитними коштами
проценти у розмірі 13,5% річних. За
порушення строків повернення суми
кредиту і сплати процентів позичальник
зобов'язався сплатити кредитору пеню в
розмірі 0,5% від суми простроченого
платежу за кожний день прострочки(п.10.1
договору).

Відповідачка свої зобов'язання перед
банком не виконувала, станом на 12.04.2013р.
сума заборгованості ОСОБА_4 за
договором кредиту становить 176 048,59
доларів США, що еквівалентно за курсом
НБУ - 1 407 156,38 грн., а саме:

- заборгованість за кредитом
- 160 762,81 доларів США, що відповідно за
курсом НБУ становить 1 284 977,14 грн.;

- заборгованість по
відсоткам - 10 461,44 доларів США, що
відповідно за курсом НБУ становить 83
618,29 грн.;

- пеня за прострочення
кредиту та відсотків - 4824, 34 доларів США,
що відповідно за курсом НБУ становить
38 560,95 грн.

Як вбачається з
розрахунку, який надано банком до суду
першої інстанції, розрахунок пені за
прострочку кредиту нарахована з
16.10.2012р. по 12.04.2013р. у розмірі 559,33 дол.
США.

Розрахунок пені за прострочку
відсотків нарахована з 16.10.2012р. по
12.04.2013р. у розмірі 4265,01 дол. США, а
всього сума пені складає 4824,34 дол. США,
що еквівалентно 38560 грн.99 коп. (а.с.7-8 ).

За умовами договору поруки
поручитель взяв на себе зобов'язання
відповідати перед банком у солідарному
порядку по усім борговим зобов'язанням
боржника ОСОБА_4, що виникають із
вищевказаного кредитного договору.
Банк свої зобов'язання перед боржником
по наданню кредитних коштів виконав, а
позичальник та поручитель перед банком
свої зобов'язання порушили, і навіть
після надіслання банком
претензії-вимоги у березні 2013р.
(а.с.30-31).

Доводи ОСОБА_4 про те, що рішення суду
ґрунтується на неповно встановлених
обставинах справи, оскільки не
досліджені первинні платіжні
документи, до уваги не беруться,
оскільки правильність розрахунку
боргу по кредиту, відсоткам та по
стягненню штрафних санкцій, наданого
банком суду першої інстанції,
відповідачі не спростували(а.с.7-8).
Свого детального і повного розрахунку
боргу та письмових доказів (платіжних
документів) неправильності визначення
банком складових заборгованості
відповідачі суду не надали.

Наданий банком розрахунок
заборгованості за кредитним договором
підтверджує періоди та суму
заборгованості, її нарахування з
врахуванням оплати позичальником. Крім
того, банком надано розрахунок пені за
прострочку кредиту, яка нарахована з
16.10.2012р. по 12.04.2013р. у розмірі 559,33 дол.
США, пені за прострочку відсотків, яка
нарахована з 16.10.2012р. по 12.04.2013р. у
розмірі 4265,01 дол. США, а всього сума
пені складає 4824,34 дол. США, що
еквівалентно 38 560 грн.99 коп. (а.с.7-8 ).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також судова колегія не
приймає до уваги доводи апеляційної
скарги стосовно зменшення розміру
пені, з посиланням на ч. 3 ст. 551 ЦК
України.

Оскільки, відповідно до ч. 3
ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Таким чином, заява ОСОБА_4 про
неправильне нарахування пені є
необґрунтованою, оскільки пеня по
кредиту та відсоткам нарахована з
16.10.2012р. по 12.04.2013р., у межах річного
терміну, а тому не має підстав для її
зменшення. Нарахована пеня не
перевищує суми збитків.

Доводи апелянта про те, що договір
поруки не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що він є
недійсним через неплатоспроможність
поручителя, до уваги не беруться,
оскільки не ґрунтуються на діючих
вищевказаних нормах матеріального
права.

ОСОБА_4 підписала договір
кредиту, а ОСОБА_5 договір поруки,
добровільно, що свідчить про те, що всі
умови кредитного договору та договору
поруки сторонами визначено як
обов'язковими для виконання та ніяких
заперечень щодо них відповідачами не
висловлювалось.

Крім того, позичальник ОСОБА_4
зверталася до суду з позовом про
визнання кредитного договору
недійсним. Рішенням Овідіопольського
районного суду Одеської області від 09
вересня 2014р. у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено. Вказане рішення
ухвалою апеляційного суду Одеської
області залишено без змін.(а.с.192-196).

Викладені в апеляційній
скарзі доводи не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи по
суті.

Посилання апелянта на витребування
оригіналів банківської ліцензії та
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій до уваги не
приймаються, оскільки у разі
виникнення спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Крім того, в матеріалах справи є
банківська ліцензія № 10, зареєстрована
Національним Банком України 27.03.1992 року
за номером № 94 на право здійснювати
банківські операції, визначені
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другої статті 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» та
Дозвіл № 10-4, дозвіл 10-5 на право
здійснення цих операцій(а.с.143-151).

Інші доводи апеляційної
скарги судова колегія також не приймає
до уваги, враховуючи вищевикладене та,
оскільки вони не спростовують висновки
суду першої інстанції, з якими
погодилася судова колегія.

Враховуючи все
вищевикладене, колегія суддів,
розглянувши скаргу в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній
скарзі доводи правильність висновків
суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.209, 307 ч.1 п.1, 308,
314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 жовтня 2013
року з урахуванням виправленої описки
за ухвалою Овідіопольського районного
суду Одеської області від 23 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М. Таварткіладзе