АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
інстанції: Савицький О.А. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі:
Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 29 липня 2014
року в справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_9, Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю в м. Києві, Київська міська
рада, Департамент земельних ресурсів
виконавчий орган Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), Департамент
містобудування та архітектури
виконавчий орган Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), про визнання частини
нерухомого майна самочинним
будівництвом, зобов'язання знести
самочинно збудовану прибудову,
повернення співвласникам самовільно
зайнятої земельної ділянки та
відшкодування моральної шкоди,

та позовом ОСОБА_10, ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_9, Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), Департамент
містобудування та архітектури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), про визнання частини
нерухомого майна самочинним
будівництвом, зобов'язання знести
самочинно збудовану прибудову.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 липня 2014 року, позов
ОСОБА_4 було задоволено частково.

Визнано самочинним будівництвом
збудовану ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прибудову
по АДРЕСА_1, площею 20,8 кв.м., що позначена
літерою «а1» на Схематичному плані
земельної ділянки Технічного паспорта
на одноквартирний (садибний)
індивідуальний житловий будинок
АДРЕСА_1 від 11.10.2013 року.

У іншій частині позов ОСОБА_4 та позов
ОСОБА_10, ОСОБА_3 залишено без
задоволення.

У подальшому додатковим рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 4 серпня 2014 року вирішено
питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішення суду
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де
ставив питання про його скасування в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про зобов'язання знесення
самочинно збудованої прибудови та
постановлення в цій частині нового про
задоволення позову у повному обсязі, а
в іншій частині рішення просив
залишити без змін. Вказуючи на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_10 та їх
представник у судовому засіданні
підтримали апеляційну скаргу та
просили суд задовольнити її у повному
обсязі.

Представники відповідачів
апеляційну скаргу не визнали та
заперечували проти її задоволення.

Представник прокуратури м. Києва
апеляційну скаргу підтримав лише у
частині знесення самочинного
будівництва.

Треті особи по справі будучи
належним чином повідомленими про день
і час розгляду справи у судове
засідання не з'явилися, поважність
причин своєї неявки суду не повідомили.
Судова колегія, вважає за можливе
розглянути справу у їх відсутність в
силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача,
вислухавши пояснення осіб які
з'явилися у судове засідання, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
подана апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Судом при розгулі справи встановлено,
що співвласниками домоволодіння по
АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, ОСОБА_10. ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9

Домоволодіння по АДРЕСА_1 розташоване
на земельній ділянці загальною площею
824 кв.м., яка 29.06.1954 року рішенням
Київської міської ради № 1096 була
виділена для будівництва та ведення
домашнього господарства, на той час по
АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка
знаходиться в користуванні всіх
співвласників цього домоволодіння.

05.01.1965 року на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом
власниками будинку АДРЕСА_1 стали :
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, в
рівних долях по 1/4 частині
домоволодіння кожному, між якими 06.07.1966
року була укладена нотаріально
посвідчена угода про порядок
користування вказаним будинком.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину від 21.09.1971 року ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 отримати власність по 1/8 частині
житлового будинку АДРЕСА_1 і на даний
час разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які
зареєстровані в даному будинку,
проживають в квартирі №2 першого
поверсі домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_14, яка була
власником 1/4 частини будинку по
АДРЕСА_1. Після її смерті спадщину
прийняли її сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_10, у
зв'язку з чим вони стали співвласниками
вказаного домоволодіння, а саме їм
належить по 1/8 частині будинку кожному.
Крім того вони зареєстровані в цьому
будинку та фактично займають квартиру
№4, яка розташована в мансарді будинку.

ОСОБА_9, яка проживає в квартирі №1, є
власником 1/4 частини будинку.

ОСОБА_4, який постійно проживає в Росії,
належить на праві власності 1/4 частина
будинку та виділено у користування
квартиру № 3.

У 1996 році в квартирі №2, яку займає сім'я
відповідача було здійснено прибудову,
яка складається з коридору, санвузла,
кухні.

Відповідно до технічного паспорта на
одноквартирний (садибний) житловий
будинок АДРЕСА_1 виготовленого станом
на 11.10.2013 року, площа прибудови до
квартири № 2 вказаного домоволодіння,
що позначена літерою «а1», становить 20,8
кв.м., також в техпаспорті зазначено, що
вказана прибудова є самочинним
будівництвом.

Суд першої інстанції, за наслідками
розгляду справи, вважав за необхідне,
визнати самочинним будівництвом
збудовану ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прибудову
по АДРЕСА_1, площею 20.8 кв.м., що позначена
літерою «а1» на схематичному плані
земельної ділянки технічного паспорта
на одноквартирний (садибний)
індивідуальний житловий будинок
АДРЕСА_1 від 11.10.2013 року. Оскільки до
суду не було надано доказів на
підтвердження правомірності
будівництва прибудови до житлового
будинку АДРЕСА_1, з боку квартири № 2
вказаного домоволодіння, площею 20.8
кв.м., що позначена в технічному
паспорті на цей житловий будинок від
11.10.2013 року, під літерою «а1». А також
доказів того, що на вказане будівництво
були отримані дозволи, а також того, що
воно було здійснене відповідно до
належно затвердженого проекту та
отриманні згоди інших співвласників .

Зазначаючи також при цьому на те, що
земельна ділянка площею 824 кв.м по
АДРЕСА_1, рішенням Київської міської
ради від 29 червня 1954 року № 1096 була
виділено саме для будівництва та
ведення домашнього господарства, а
рішенням Апеляційного суду м. Києва від
29 листопада 2010 року у справі № 22- 21805/2010,
встановлено порядок користування
вказаною земельною ділянкою між
співвласниками домоволодіння, згідно з
яким земельна ділянка, на якій було
здійснено самочинну прибудову,
виділена в користування відповідачам
ОСОБА_5, ОСОБА_6

А відтак, самочинне будівництво по
АДРЕСА_1 суд вважав здійснено ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, тобто законними
землекористувачами, на земельній
ділянці відведеній для будівництва та
ведення домашнього господарства. Крім
того, відповідно до висновку про
технічний стан самовільної прибудови
до квартири № 2 житлового будинку
АДРЕСА_1, відповідність нормам для
житла та можливий вплив на технічний
стан та інсталяцію будинку в цілому (
складеного спеціалістами ГО
«Київблагоустрій»,) негативного впливу
виконаної до квартири №2 прибудови на
загальний технічний стан будинку не
виявлено.

У той же час відмовляючи у задоволенні
заявлених вимог щодо знесення об єкту
самочинного будівництва, суд виходив з
того, що у ході розгляду справи не було
встановлено порушень прав
співвласників будинку самочинне
будівництво здійснене ОСОБА_5 та
ОСОБА_6. Крім того самочинне
будівництво здійснене на земельній
ділянці виділеній для будівництва та
обслуговування споруд і саме на тій
частині, яка виділена в користування
забудовнику, відповідно до приписів
закону. Знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано всі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.
Знесення нерухомості, збудованої,
зокрема, з істотним порушенням
будівельних норм і правил (у тому числі
за відсутності проекту), можливе лише
за умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами, або якщо особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від такої перебудови. І тільки у інших
випадках, суд за позовом відповідного
державного органу чи органу місцевого
самоврядування може зобов'язати
забудовника здійснити перебудову
жилого будинку, будівлі, споруди або
іншого об'єкта нерухомості, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з
істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Також на думку суду першої інстанції,
позовна вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення з
відповідачів моральної шкоди, не
підлягає задоволенню виходячи з того,
що судом не встановлено порушень прав
ОСОБА_4 з боку відповідачів через
здійснене самочинного будівництва, а
тому відсутні підстави для задоволення
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, як не доведених
належними та допустимими доказами.

Звертаючись з апеляційною скаргою
апелянт вказував на те, що судом першої
інстанції безпідставно було взято до
уваги відсутність доказів наданих
відповідачами на підтвердження
правомірності будівництва прибудови
до житлового будинку, а також отримання
необхідних дозволів та здійснення
його у відповідності до затвердженого
проект. В той час як не звернуто до
увагу, що земельна ділянка, на якій
заходиться домоволодіння із спірною
прибудовою, перебуває у спільному
користування всіх співвласників
будинку за адресою АДРЕСА_1. Рішенням
апеляційної інстанції, на яке послався
суд при винесенні оскаржуваного
рішення, не було виділено в натурі
кожному співвласнику по окремій
частині земельної ділянки, а лише
встановлено порядок користування
спільною земельною ділянкою. Крім
цього, частина земельної ділянки, на
якій збудовано самовільну прибудову,
була виділена у користування саме
відповідачам через те, що будівництво
згаданої прибудови не було визнано
незаконним в судовому порядку. На
момент будівництва спірної прибудови
рішення суду про визначення порядку
користування земельної ділянки між
співвласниками будинку не існувало,
земельна ділянка перебувала у
спільному користуванні, а отже права
позивачів були порушені ще до
прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що зазначені
вище доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на матеріалах справи та
нормах діючого законодавства, а відтак
не можуть буди підставами для
задоволення заявлених вимог виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦК України
самочинним (здійсненим з порушенням
вимог закону) є будівництво нерухомого
майна на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво, або відведена не для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право на виконання
будівельних робіт, чи без належно
затвердженого проекту, або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» за загальним правилом
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(частина перша статті 15 ЦК, частина
перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України. У
зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу.

Отже за змістом ст. 376 ЦК України вимоги
про знесення самочинного будівництва
можуть заявляти інші особи за умови
доведеності факту порушення цих прав
самочинною забудовою. Такий висновок
узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК
України, ст. 3 ЦПК України, згідно з
якими кожна особа має право на захист
цивільного права у разу його порушення,
невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи так
і доводів апеляційної скарги, апелянт
ставлячи питання про знесення
самочинного будівництва вказував
серед іншого також на те, що спірна
прибудова порушує їх права, оскільки
позбавляє можливості підтримувати у
порядку частину будинку яка їм
належить, вони не мають можливості
відремонтувати систему
водопостачання, оскільки вона
знаходиться під даною прибудовою і
відповідач не надає доступу до неї;
також біля входу в будинок через дану
споруду скопичуються опади; труба
димоходу самовільної прибудови
знаходиться прямо перед їх німими
вікнами існує постійне задимлення.

Однак, натомість матеріали справи не
містять у собі доказів на
підтвердження цих обставин (
документації відповідно водопровідних
та газових служб щодо розташування
цих систем на території земельної
ділянки де розташована будівля;
звернень позивачів; актів перевірок;
приписів щодо усунення порушень у разі
їх існування, тощо).

Не було надано таких доказів і в ході
апеляційного розгляду, хоча у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Крім того, колегія суддів
вважає, що апелянтом не було також
взято до уваги те, що знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано всі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Знесення нерухомості,
збудованої з істотним відхиленням від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотним порушенням будівельних норм і
правил ( утому числі за відсутності
проекту) можливе лише за умови, що
неможлива перебудова нерухомості
відповідно до проекту або відповідно
до норм і правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила ( здійснює )
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК зобов'язати
забудовника здійснити перебудову
житлового будинку, будівлі, споруди або
іншого об'єкту нерухомості, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з
істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотнім, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку чи іншого
нерухомого майна.

Слід зазначити, що ні матеріали справи,
ні доводи апеляційної скарги не
містять у собі доказів на
підтвердження того, що були
використані усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Також відсутні матеріали ( висновки
спеціалістів, висновки експертів) які б
свідчили про необхідність
застосування саме такої міри - як
знесення самочинної прибудови за
відсутності технічної можливості
зробити перебудову.

У той же час, відповідно до вимог ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Судом першої інстанції за
результатами розгляду справи було
прийнято рішення за яким визнано
самочинним будівництвом збудовану
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прибудову по АДРЕСА_1,
площею 20,8 кв.м., що позначена літерою
«а1» на Схематичному плані земельної
ділянки Технічного паспорта на
одноквартирний (садибний)
індивідуальний житловий будинок
АДРЕСА_1 від 11.10.2013 року.

Колегія суддів вважає, що при цьому
судом першої інстанції не було взято до
уваги, те що відповідно до ст. 376 ЦК
України суди розглядають спори щодо
самочинного будівництва, зокрема:

- про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно власником земельної
ділянки;

- про визнання права
власності на самочинно збудоване майно
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснила
самочинне будівництво;

- про відшкодування
витрат на будівництво, здійснене на
земельній ділянці, яку особі не
відведено;

- про знесення
самочинно збудованого нерухомого
майна;

- про зобов'язання
особи, яка здійснила( здійснює)
самочинне будівництво, провести
відповідну перебудову

- про стягнення витрат
пов'язаних із приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Отже, задовольняючи вимоги
позивачів в частині визнання
прибудови самочинним будівництвом і
відмовляючи у задоволенні вимог щодо
її знесення, суд першої інстанції, на
думку колегії суддів, не звернув уваги
що « визнання самочинним будівництвом»
в даному випадку це є обставини, які
підлягають з'ясуванню судом при
вирішенні спору щодо його знесення і не
є позовними вимогами, які б підлягали
вирішенню при розгляді спору за
правилами ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції було неправильно
застосовано норми права при вирішенні
питання щодо заявлених вимог
позивачів в частині визнання
будівництва самочинним, колегія суддів
вважає за необхідне вийти за межі
доводів апеляційної скарги, та
прийняти рішення щодо скасування
рішення суду в цій частині з зазначених
вище підстав.

В іншій частині постановлене
судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 29 липня 2014
року скасувати в частині визнання
самочинним будівництва збудованого
ОСОБА_5, ОСОБА_6 по АДРЕСА_1, площею 28 м.кв.
що позначено літерою "а1" на
схематичному плані земельної ділянки
технічного паспорта на одноквартирний
(садибний) індивідуальний житловий
будинок АДРЕСА_1 від 11.10.2013 року, та
постановити у цій частині нове рішення,
за яким:

ОСОБА_15, ОСОБА_3, ОСОБА_10
відмовити у задоволенні позовних вимог
щодо даної частини позову.

У іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення. Може бути
оскаржено в касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: