Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
У Х В А Л А

22 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Кузнєцова В.О.,

суддів: Гончара В.П.,
Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Олійник А.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 серпня 2014 року у справі за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «УКРЯМБУД» до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору та
стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «УКРЯМБУД» (далі - ТОВ
«УКРЯМБУД») звернулося до суду з
указаним позовом, просило визнати
недійсним договір про надання
поворотної фінансової допомоги,
укладений із ОСОБА_3 10 січня 2012 року;
стягнути з ОСОБА_3 353 431 грн 85 коп.
отриманих за вказаним договором;
стягнути з ОСОБА_3 безпідставно
отримані грошові кошти на відрядження
у розмірі 30 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 19
липня 2011 року до 19 листопада 2012 року
ОСОБА_3 працювала на посаді директора
ТОВ «УКРЯМБУД» та як директор цього
товариства уклала від його імені із
собою, як із фізичною особою, договір
поворотної фінансової допомоги від 10
січня 2012 року, згідно із умовами якого
ТОВ «УКРЯМБУД» зобов'язалося надати їй
поворотну фінансову допомогу в розмірі
3 000 000 грн на 20 років.

Указаний договір суперечить
положенням ст. ст. 237, 238 ЦК України, п. п.
13.3.2, 13.3.3 статуту, інтересам
підприємства, а вчинення відповідачем
правочину у своїх інтересах від імені
товариства є підставою для визнання
його недійсним згідно із ч. 1 ст. 203, ст. 215
ЦК України.

Оскільки на підставі зазначеного
договору відповідач отримала 353 431 грн 85
коп., ці кошти підлягають поверненню
ТОВ «УКРЯМБУД».

Крім того, станом на 21 листопада 2012 року
відповідач не працювала на
підприємстві та у відрядження після
звільнення не направлялася, проте
після 21 листопада 2012 року безпідставно
отримала кошти у сумі 30 000 грн, які
підлягають поверненню на підставі ст.
1212 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 17 червня 2014 року, позов
задоволено. Визнано недійсним договір
про надання поворотної фінансової
допомоги від 10 січня 2012 року, укладений
між ТОВ «УКРЯМБУД» та ОСОБА_3 Стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ТОВ «УКРЯМБУД»
грошові кошти у розмірі 383 431 грн 85 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 серпня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено,
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 червня
2014 року залишено без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана з
підстав неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

У грудні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали суду касаційної
інстанції з підстав неоднакового
застосування судами касаційних
інстанцій ст. ст. 8, 55 Конституції
України, ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та ст.
ст. 11, 92, 203, 215, 216, 237, 238, 626, 640, 1046-1053, 1212 ЦК
України.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, може бути подана за
сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин. Під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційних інстанцій ст.ст. 203,
215, 216, 640, 1046-1053 ЦК України заявник
наводить:

- ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 червня 2012 року
(справа № 6-11764св12), 12 грудня 2012 року
(справа № 6-40384св12), 5 червня 2013 року
(справа № 6-9401св13), 31 липня 2013 року
(справа № 6-18942св13), 20 листопада 2013 року
(справа № 6-22781св13), 22 січня 2014 року
(справа № 6-35135св13), 21 травня
2014 року (справа № 6-8236св13), 9 липня 2014
року (справа № 6-1083св14), 16 липня 2014 року
(справа № 6-5567св14), 17 вересня 2014 року
(справа № 6-22644св14), 15 жовтня 2014 року
(справа № 6-27218св14);

- постанови Вищого господарського суду
України від 5 липня 2011 року (справа №
16/2226), 27 серпня 2014 року (справа № 923/525/14), 2
вересня 2014 року (справа № 917/2096/13).

Постановляючи ухвалу від 28 серпня 2014
року, яку просить переглянути заявник,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодилась із висновками судів
першої та апеляційної інстанції про
визнання недійсним укладеного між
сторонами договору про надання
поворотної фінансової допомоги від 10
січня 2012 року на підставі ч. 3 ст. 238 ЦК
України та стягнення з ОСОБА_3 на
користь ТОВ «УКРЯМБУД» грошових коштів
за недійсним правочином, оскільки
будучи директором ТОВ «УКРЯМБУД» та не
здійснюючи комерційне представництво
цієї юридичної особи ОСОБА_3 уклала
договір від імені товариства у своїх
інтересах. Суд касаційної інстанції
також погодився із висновками судів
про те, що ОСОБА_3 не довела факт
перебування у відрядженні після її
звільнення, тому відповідно до ст. 1212 ЦК
України з неї підлягають стягненню
грошові кошти, отримані як оплата
витрат на відрядження.

Постанова Вищого господарського суду
України від 2 вересня 2014 року (справа №
917/2093/13) ухвалена у справі з різних
правовідносин (про визнання банкрутом)
у порівнянні із справою, в якій
постановлено ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 серпня 2014 року (про визнання
недійсним договору та стягнення
грошових коштів), яку просить
переглянути заявник.

Постановляючи ухвалу від 21 травня 2014
року (справа № 6-8236св14), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд із тих підстав,
що суди не з'ясували, чи мав директор
товариства відповідно до статуту право
на залучення позикових коштів за
відсутності рішення зборів учасників
товариства та не дослідили порядок
залучення позикових коштів.

Скасовуючи рішення апеляційного суду
та направляючи справу на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ (ухвала
від 5 червня 2013 року, справа № 6-9401св13)
дійшов висновку про те, що з огляду на
суперечливі докази щодо справжності
боргового документа, апеляційний суд
безпідставно відмовив у задоволенні
клопотання про призначення
почеркознавчої та хімічної (повторної)
експертизи та дійшов передчасного
висновку про відмову в позові.

Постановляючи ухвалу від 12 грудня 2012
року (справа № 6-40384св12), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
скасував ухвалені у справі судові
рішення та направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції з тих
підстав, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
клопотання позивача про залучення до
матеріалів справи копій п'яти
договорів позики, внаслідок чого суди
передчасно відмовили в позові про
стягнення боргу у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Скасовуючи судові рішення про відмову
в позові про стягнення заборгованості
за кредитним договором та направляючи
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ (ухвала від 27 червня
2012 року, справа № 6-11764св12) виходив із
того, що судами належним чином не
досліджено обставин справи.

Постановляючи ухвалу від 15 жовтня 2014
року (справа № 6-27218св14), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд із тих підстав,
що суди належним чином не дослідили
укладених між сторонами договорів
позики та оригіналів розписок і
договору позики; не визначили дійсний
розмір заборгованості за такими
договорами.

Постановляючи ухвалу від 17 вересня 2014
року (справа № 6-22644св14), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування рішення
апеляційного суду та направлення
справи на новий розгляд, оскільки
апеляційний суд не встановив розмір
заборгованості за розпискою та не
зазначив розрахунки, з яких виходив,
стягуючи з відповідача три проценти
річних від простроченої суми.

Скасовуючи ухвалені у справі судові
рішення та направляючи справу на новий
розгляд до суду першої інстанції
(ухвала від 16 липня 2014 року, справа №
6-5567св14), Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ виходив із того, що
суди не встановили обставин справи
щодо отримання боржником грошових
коштів та не дослідили оригіналу
боргової розписки.

Постановляючи ухвалу від 22 січня 2014
року (справа № 6-35135св13), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з тих підстав, що суди не
дослідили надані відповідачем докази
його відсутності у місці укладення
договору позики на день складання
розписки, а також не роз'яснили
сторонам право заявити клопотання про
призначення повторної експертизи у
справі.

Постановляючи ухвалу від 9 липня 2014
року (справа № 6-1083св14), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, оскільки суди не з'ясували
правовідносин, які виникли між
сторонами, та не вирішили клопотання
про забезпечення доказів. Крім того,
суд першої інстанції розглянув справу
за відсутності ОСОБА_9 та порушив її
право на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, в ухвалах суду касаційної
інстанції від 27 червня 2012 року, 12 грудня
2012 року, 5 червня 2013 року, 22 січня 2014
року, 21 травня 2014 року, 9 липня 2014 року, 16
липня 2014 року, 17 вересня 2014 року та 15
жовтня 2014 року не висловлено правової
позиції щодо застосування ст. ст. 203, 215,
216, 640, 1046-1053 ЦК України, а судові рішення
скасовано з підстав порушення норм
процесуального права.

Постановляючи ухвалу від 20 листопада
2013 року (справа № 6-22781св13),
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з огляду на досліджені
апеляційним судом докази погодився із
його висновками про те, що позивачем
доведено факти укладення між сторонами
договору позики та передачі грошових
коштів відповідачам.

Ухвалюючи постанову від 27 серпня 2014
року (справа № 923/525/14), Вищий
господарський суд України погодився із
висновками судів про задоволення
позову про стягнення заборгованості,
враховуючи встановлені обставини
отримання відповідачем поворотної
фінансової допомоги.

Таким чином, із ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 листопада 2013 року і 28 серпня
2014 року (яку просить переглянути
заявник), а також постанови Вищого
господарського суду України від 27
серпня 2014 року не вбачається
неоднакового застосування судами
касаційних інстанцій ст. ст. 203, 215, 216, 640,
1046-1053 ЦК України.

Залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції про відмову в позові про
стягнення боргу, Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ (ухвала від 31 липня
2013 року у справі № 6-18942св13)
погодився із його висновком про те, що з
огляду на зміст досліджених судами
розписок (їх було надано у зв'язку з
продажем земельної ділянки та на
оформлення документів на вказану
земельну ділянку), вони були складені з
метою врегулювання інших
правовідносин між сторонами.

Ухвалюючи постанову від 5 липня 2011 року
(справа № 16/2226) та залишаючи в силі
судове рішення суду першої інстанції,
Вищий господарський суд України
погодився із висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
стягнення з відповідача отриманої ним
поворотної фінансової допомоги,
оскільки ці зобов'язання перед
позивачем має виконати третя особа на
підставі укладеного нею з відповідачем
договору про переведення боргу.

З огляду на викладене, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 липня 2013 року та 28 серпня 2014
року (яку просить переглянути заявник),
а також постанова Вищого
господарського суду України від 5 липня
2011 року ухвалені у справах за подібних
правовідносин, але за різних
установлених фактичних обставин.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційних інстанцій ст.ст. 92, 237,
238, 626 ЦК України заявник наводить:

- ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 5 вересня 2013
року (справа № 6-22405св13), 24 липня 2014 року
(справа № 6-20431св14), 8 жовтня 2014 року
(справа № 6-25402св14);

- постанову Вищого господарського суду
України від 9 жовтня 2013 року (справа №
5016/1434/2012).

Постановляючи ухвалу від 5 вересня 2013
року (справа № 6-22405св13), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився із висновками судів першої
та апеляційної інстанції про стягнення
заборгованості за договором
поворотної фінансової допомоги, з
огляду на встановлені судами обставини
справи про те, що хоча спірний договір і
був укладений позивачем від імені
товариства з перевищенням визначених
статутом повноважень, але згодом такі
дії були схвалені товариством. Суд
касаційної інстанції погодився із
висновками судів про відмову в
зустрічному позові про визнання
договору недійсним із тих підстав, що
товариством не наведено обставин, які
свідчать про порушення його прав
укладеним договором про надання
поворотної фінансової допомоги.

Постановляючи ухвалу
від 24 липня 2014 року (справа № 6-20431св14),
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився із висновками судів
першої та апеляційної інстанції про
відсутність підстав для визнання
недійсними укладених між ОСОБА_5 та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Ніжинські
лабораторії скануючи пристроїв»
договорів про надання поворотної
фінансової допомоги, ураховуючи
обставини справи про те, що такі
договори було в подальшому схвалено
позичальником (товариством з обмеженою
відповідальністю «Ніжинські
лабораторії скануючи пристроїв»); вони
не порушують права позивача.

Ухвалюючи постанову
від 9 жовтня 2013 року (справа № 5016/1434/2012
(20/34), Вищий господарський суд України
погодився із висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
відсутність підстав для визнання
недійсним укладеного між сторонами
договору про надання поворотної
фінансової допомоги, оскільки особа,
яка підписувала договір від імені
позивача (боржника за договором), діяла
у межах наданих їй повноважень. Крім
того, укладення цього договору в
подальшому було схвалено позивачем.

З огляду на викладене, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 5 вересня 2013 року, 24 липня 2014
року, 28 серпня 2014 року, а також
постанова Вищого господарського суду
України від 9 жовтня 2013 року, прийняті у
справах за подібних правовідносин, але
за різних встановлених фактичних
обставин, із них не вбачається
неоднакового застосування судами
касаційних інстанцій ст. ст. 92, 237, 238, 626
ЦК України.

Постановляючи ухвалу від 8 жовтня 2014
року (справа № 6-25402св14), Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку про скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, ураховуючи, що суди не
встановили обставин справи відповідно
до вимог позивача та правовідносин, які
виникли між сторонами.

Таким чином, в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 8 жовтня 2014 року не висловлено
правової позиції щодо застосування ст.
ст. 92, 237, 238, 626 ЦК України, судові рішення
скасовано з підстав порушення норм
процесуального права.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційних інстанцій ст. ст. 11,
1212 ЦК України заявник наводить
постанову Вищого господарського суду
України від 27 серпня 2014 року (справа №
923/525/14).

Ухвалюючи постанову від 27 серпня 2014
року (справа № 923/523/14), Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
застосування до правовідносин між
сторонами ст. 1212 ЦК України, враховуючи,
що судами встановлено існування між
сторонами договірних відносин.

Постановляючи ухвалу від 28 серпня 2014
року, яку просить переглянути заявник,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився із висновками судів
про стягнення з відповідача на
підставі ст. 1212 ЦК України грошових
коштів у розмірі 30 000 грн, отриманих нею
в якості оплати відрядження, а не
грошових коштів, отриманих за
договором поворотної фінансової
допомоги, який визнано недійсним.

З огляду на викладене, ухвалюючи
вищевказані постанову від 27 серпня 2014
року та ухвалу від 28 серпня 2014 року,
суди касаційних інстанцій у конкретних
справах виходили із різних
встановлених фактичних обставин
справи.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції ст. ст. 8, 55
Конституції України і ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод заявник
наводить ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 липня 2014 року (справа №
6-1083св14).

Оскільки постановляючи ухвалу від 9
липня 2014 року (справа № 6-1083св14),
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не висловив правової позиції
щодо застосування норм матеріального
права, наведені заявником доводи про
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції ст. ст. 8, 55
Конституції України і ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод не заслуговують
на увагу.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «УКРЯМБУД» до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору та
стягнення грошових коштів, за заявою
ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 серпня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:

В.П. Гончар

Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко

А.С. Олійник