Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року Новогродівський
міський суд Донецької області

в складі: головуючого судді Пархоменко
О. Ф.

при секретарі Коваленко О.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новогродівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про вселення в житлове приміщення та
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
вказуючи на те, що згідно договору
купівлі-продажу житлового будинку від
27.12.2013 року серії ВТО №415351, він є
власником житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2. У
цьому будинку зареєстрований
відповідач, який у цьому будинку не
мешкає. Згідно акту обстеження
матеріально-побутових умов від 15.07.2014
року складеного депутатом
Новогродівської міської ради ОСОБА_5,
відповідач не проживає за адресою:
АДРЕСА_2 на протязі того періоду, як він
став власником цього будинку.
Неодноразово вони з дружиною йому
говорили про те, що йому треба знятися з
реєстраційного обліку. І тепер він
змушений звертатися до суду, щоб
вирішити це питання. Вважає, що його
права, як власника нерухомого майна
порушені. Посилається на ст.ст.72, 150, 191
ЖК України. Просить визнати ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням будинком АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 з позовом ОСОБА_1 не згодний, та
звернувся до суду з зустрічним позовом
до ОСОБА_1 про вселення в житлове
приміщення, вказуючи на те, що з 14.12.2005
року він був зареєстрований та мешкає
за адресою: АДРЕСА_2, в будинку своїх
батьків, як член сім»ї на підставі ст..405
ЦК України, в якому він виріс разом з
молодшою сестрою ОСОБА_2. Так
продовжувалось до того часу, доки в
будинку проживала його матір ОСОБА_6, на
яку після смерті його батька було
зареєстровано право власності на
будинок, тобто до весни 2013 року. Він
мешкаючи у будинку допомагав матері
проводити ремонт, давав гроші на
пластикові вікна, на інше. Також
надавав їй іншу допомогу: привозив на
своїй машині вугілля, газ, давав гроші
на продукти харчування. Родини на даний
час він не має, так як не має місця
постійного мешкання, ні будинку, ні
квартири. Іншого житла крім цього
будинку він не має. В будинку у нього
була своя кімната, ліжко, його особисті
речі. Свою машину марки ВАЗ 1976 року
випуску, він ставив до гаражу,
розташованому у дворі вказаного
будинку. Починаючи з літа 2013 року, він
став помічати з боку своєї сестри
ОСОБА_7, яка одружилася з ОСОБА_1 та з
боку самого ОСОБА_1 неодноразові
недружні випади та заяви в його бік,
щодо виселення з будинку, який на той
час належав його матері. Будинок
великий, та причини їхній дій, йому були
не зрозумілі. ОСОБА_1 почав залишати у
дворі свою нову машину та виказувати
невдоволення з приводу того, що
позивач, чужа йому людина, користується
гаражем. Необґрунтовано виказував
підозру про крадіжку речей з будинку та
гаражу. В зв'язку з цим надсилав йому
ображаючі смс повідомлення, в чому його
підтримувала його дружина. Його
принижували та ображали намагаючись
принудити покинути будинок. В липні 2013
року вказаними людьми було
сфабрикована проти нього цивільна
справа (був поданий позов від імені
його матері про визнання його
втративши правом користування
житловим приміщенням), розраховуючи, що
він після цього буде змушений покинути
будинок. Однак, після звернення його до
міліції, з приводу підробки документів,
а саме: актів депутата по факту його не
мешкання у будинку, позов був залишений
судом без розгляду. Даний факт стався
ще тому, що матір відчувала до нього
жалість та не могла переступити через
родинні відносини. Він продовжував
мешкати у будинку, де в той час
відповідач з дружиною провели дорогий
ремонт. На його пропозицію допомоги,
відповідали відмовою. Встановили нові
вхідні двері та металеві ворота, а
ключей йому не дали. Він вимушений був
перелазити через паркан та проситися
пустити його в будинок або ночувати де
інде. Починаючи з липня 2014 року
господарі фактично вигнали його з
будинку. На його доводи, що йому ніде
більше жити, ніхто не реагував. Так як
він був змушений звертатися до міліції
та місцевих органів влади, він дізнався
про договір купівлі-продажу будинку
від 27.12.2013 року, згідно якого його матір
продала, а ОСОБА_1 купив будинок.
Враховуючи, що раніше він був вселений
у будинок власником будинку, його
матір'ю, вважає що дане право за ним
зберігається незалежно від того, що
даний будинок переходить по будь-яким
обставинам у власність іншої особи. Під
час проведення капітального ремонту у
будинку та по його завершенню ОСОБА_1,
ніяких претензій до нього не заявляв та
до часу подання позову до суду про
виселення не попереджав. Він продовжує
користуватися правом проживання в
даному будинку та будь-яких підстав для
виселення, які передбачені ст.165 ЖК
України, на даний час не має. Він
звертався до міліції та до місцевих
органів влади, але йому продовжують
перешкоджати мешкати в даному будинку.
В липні 2014 року ОСОБА_1 знову подав
позов до суду щодо визнання його
втратившим права користування жилим
приміщенням. Він змушений тимчасово
мешкати у знайомих, друзів, а влітку на
території подарованого його матір'ю
29.03.2007 року дачної земельної ділянки у
флігелі, який будувався для зберігання
сільськогосподарського інвентарю. Він
неодноразово просив ОСОБА_1 впустити
його до будинку для ночівлі, але
останній його не впускає. Просить суд
зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в
здійсненні права користування та
вселити в житлове приміщення, яке
розташоване в АДРЕСА_2.

Крім того, ОСОБА_3 в судовому засіданні
уточнив позовні вимоги зустрічного
позову та просить суд стягнути з ОСОБА_1
на його користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 12180 грн. З грудня 2013 року
відповідач йому протиправно
перешкоджає в здійсненні його права на
вільне користування та проживання в
житловому приміщенні. З того часу він
був змушений шукати можливості
існування та проживання в тяжких
умовах. Тобто на день звернення до суду
пройшло вже 10 місяців і за кожен день і
за кожен місяць його страждань вважає
справедливим просити відшкодування
моральної шкоди у розмірі мінімальної
заробітної плати в місяць, яка дорівнює
1218 грн., а за 10 місяців складає 12180 грн.
До теперішнього часу відповідач досі
продовжує перешкоджати йому у праві
користування та проживання.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свої
вимоги позовної заяви підтримав, та
вказує, що ОСОБА_3 приховав, що мав свою
частину у цьому будинку, яку він
обміняв на квартиру. Наприкінці грудня
він купив спірний будинок, сплативши
продавцю, яка була єдиним власником
будинку, грошову суму, зазначену у
договорі купівлі-продажу. Вважає, що
він як власник будинку, має право
володіти, користуватися,
розпоряджатися своєю власністю та чому
він як власник житлового будинку
повинен вселити ОСОБА_3 до себе у
будинок. Вважає, що зустрічний позов не
підлягає задоволенню та просить суд
відмовити у задоволенні зустрічного
позову повністю.

Представник ОСОБА_1 позов підтримує,
просить його задовольнити, зустрічний
позов не визнає, просить відмовити.

Представник ОСОБА_3 з позовом ОСОБА_1 не
згоден, просить відмовити, зустрічний
позов підтримує, просить задовольнити.

Вислухавши сторони та свідків,
вивчивши матеріали справи, суд вважає
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням обґрунтованим та
таким, що підлягає задоволенню, а
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
вселення в житлове приміщення та
стягнення моральної шкоди, не
обґрунтованим, та таким, що не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися свою
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України
власникові належить права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження його майна.

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується ,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Судом встановлено, що згідно
нотаріально засвідченого договору
купівлі-продажу квартири від 27.12.2013
року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купив
будинок АДРЕСА_2.

Згідно акту обстеження
матеріально-побутових умов, виданого
15.07.2014 року депутатом Новогродівської
міської ради ОСОБА_5, у будинку АДРЕСА_2
проживають ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_8
та син ОСОБА_9, а також за даною адресою
зареєстрований, але не проживає ОСОБА_3

Відповідно до п.6 договору
купівлі-продажу від 27.12.2013 року
укладеного між попереднім власником та
ОСОБА_1, продавець зобов'язується
знятися з реєстрації особисто та з
іншими особами, які проживають у
відчужуваному будинку, звільнити
відчужу вальний житловий будинок від
речей. Проте, до теперішнього часу в
спірному житловому будинку
зареєстрований ОСОБА_3 з 14.12.2005 року, що
підтверджується довідкою
адресно-довідкового підрозділу УДМС
України у Донецькій області, копією
паспорту.

Право власності ОСОБА_8 на житловий
будинок з господарськими та побутовими
будовами та спорудами, який
розташований у АДРЕСА_2,
підтверджується договором
купівлі-продажу житлового будинку від
27.12.2013 року, який укладений в
передбаченій законом формі, а саме,
нотаріально посвідчений та відповідно
до ст.ст.657, 334 ч.4, 182 ЦК України право
власності на це майно зареєстровано у
встановленому законом порядку, тобто
ОСОБА_1 набув право власності на
спірний житловий будинок у
встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. На теперішній
час, як обґрунтовано зазначає ОСОБА_8,
договір купівлі-продажу від 27.12.2013 року
спірного будинку недійсним не визнано,
та ОСОБА_3 його не оскаржував.

Відповідно до ч.1 ст383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст.150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України встановлені
гарантії прав громадян, які мають в
приватній власності жилий будинок
(квартири), а саме жилі будинки
(квартири), що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством.

Такі ж гарантії встановлені і ст.321 ЦК
України, згідно якої право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є власником
спірного житлового будинку, ОСОБА_3 не
має права порушувати його законні
права на володіння та користування
спірним житловим будинком, в тому числі
право на проживання в цьому будинку.
ОСОБА_1 має право на володіння та
користування належним йому на праві
власності житловим будинком незалежно
від стосунків, які склалися між
сторонами та незалежності від
наявності у нього іншого житла.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Свідок по справі ОСОБА_6 суду пояснила,
що ОСОБА_3 є її сином, а ОСОБА_1- зятем,
чоловіком дочки. Їй на праві власності
належав будинок АДРЕСА_2 на підставі
свідоцтва про право власності,
виданого 10.08.1993 року. Восени 2005 року в
свій будинок вона зареєструвала свого
сина ОСОБА_3, де він жив, приблизно, на
протязі року. Потім він продав квартиру
в м.Селидове та став жити в квартирі
своєї співмешканки, а влітку на дачі,
яку вона- ОСОБА_6 на нього оформила. При
цьому ремонт цієї дачі зробив зять.
Зять також зробив ремонт у спірному
будинку, який вона йому продала 27.12.2013
року. Син участі в утриманні будинку не
приймав, хоча будинок був в дуже
поганому стані, навіть не було
проведено електричество. При цьому
вона казала сину, що продає будинок та
на той час якого-небудь майна сина в
будинку не було.

Згідно копії ордеру обміну за №189 від
17.05.1990 року був здійснений обмін
квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_10
на частину житлової площі в будинку
АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_3 та згідно
свідоцтва про право власності на житло
за №9062 від 05.09.1995 року квартира АДРЕСА_1
була приватизована ОСОБА_3

Згідно договору від 29.03.2007 року ОСОБА_6
подарувала земельну ділянку,
розташовану на території Селидівської
міської Ради с/т «Енергетик»,
призначену для ведення садівництва,
ОСОБА_3

Свідок по справі ОСОБА_8 пояснила, що
ОСОБА_1- її чоловік, а ОСОБА_3 - брат. В
будинку матері брат жив з 2005 року
приблизно один рік, потім на дачі чи в
квартирі цивільної дружини. Зі
спірного будинку його ніхто не виганяв.
27.12.2013 року мати продала їм будинок, в
якому вони з чоловіком зробили ремонт
та з червня 2014 року стали в ньому
постійно проживати. Брат за час
реєстрації в будинку ніякої участі в
утриманні будинку не приймав.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду пояснили,
що вони є сусідами ОСОБА_6 Вони бачили
ОСОБА_3 іноді на подвір»ї будинку. Щоб
він жив у ньому постійно, вони не
бачили. ОСОБА_6 казала, що той живе на
дачі.

Згідно ухвали Новогродівського
міського суду від 19.11.2013 року позов
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, залишений без розгляду.

Факт подання цього позову суд вважає (в
протиріч пояснень ОСОБА_3 та його
представника) тим, що ОСОБА_6, будучи
власником домоволодіння, ще раніше
приймала спроби визнати ОСОБА_3 таким,
що втратив право користування спірним
будинком.

Посилання ОСОБА_3 та його представника
на ч.1 ст.405 ЦК України, а саме, що члени
сім»ї власника житла (яким є ОСОБА_3),
які проживають разом з ним, мають право
на користування цим житлом, відповідно
до закону, є безпідставною, так як за
чинним житловим та сімейним
законодавством, членами сім»ї власника
житлового приміщення визнаються:
дружина (чоловік) власника житла, їх
діти, батьки, а також інші особи, якщо
вони постійно проживають спільно з
власником житла та ведуть спільне з ним
господарство ( ч.2 ст.64 ЖК України). При
цьому необхідною умовою виникнення
зазначеного сервітуту є спільне
проживання членів сім»ї з власником
житла та ведення спільного
господарства. Лише ці дві умови у
сукупності дають право обмеженого
користування житлом членом сім»ї її
власника. Тоді як, хоча ОСОБА_3 і є сином
ОСОБА_6, від якої ОСОБА_1 набув право
власності на спірний будинок на
підставі договору купівлі-продажу, але
у судовому засіданні ні з пояснень
самих сторін, ні з пояснень свідка
ОСОБА_6, та інших свідків чи документів,
не доведено спільне проживання та
ведення спільного господарства ОСОБА_3
ні з одним із власників- ні з ОСОБА_6
(первинним власником будинку), ні з
ОСОБА_1 Періодичне (з тривалим терміном)
навідування ОСОБА_3 своєї матері ОСОБА_6
та користування гаражем, що
знаходиться у дворі будинку, суд не
вважає підтвердженням постійного
спільного проживання з первинним
власником житла та ведення спільного з
ним господарства, а з теперішнім
власником спірного будинку та його
членами сім»ї у ОСОБА_3 стосунків
зовсім ніяких немає.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вимоги ОСОБА_3 про вселення у спірний
житловий будинок з посиланням на те, що
його права порушені, як члена сім»ї, є
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону.

ОСОБА_3 визнає, що він не є членом сім'ї
ОСОБА_1, що договір найму житлового
приміщення з ним не укладався.

Враховуючи, що ОСОБА_1 через дії ОСОБА_3,
який без його згоди вже тривалий час
зареєстрований у спірному будинку та
не бажає знятися з реєстрації
добровільно, не може в повній мірі
здійснювати своє право користування
спірним будинком, його право власності
підлягає захисту.

Договір купівлі-продажу спірного
будинку від 27.12.2013 року, на підставі
якого житловий будинок придбаний
ОСОБА_1, відповідачем в установленому
законом порядку не оспорювався, тобто
доводи відповідача щодо належності
йому спірного житлового будинку є
безпідставним.

Оскільки ОСОБА_3 не надав суду доказів
щодо своїх правових підстав
користування спірним житловим
будинком, право власності ОСОБА_1
підлягає захисту шляхом визнання
ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням
будинком АДРЕСА_2.

Вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
моральної шкоди в розмірі 12180грн. суд
вважає такими, що не підлягають
задоволенню, так як згідно зі ст.1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру, наслідок
моральних або фізичних страждань, або
інших негативних наслідків, заподіяних
фізичній особі саме противоправною
поведінкою іншою особою. Тоді як по
даній справі судом не встановлено яких
либо протиправних дій з боку ОСОБА_1
відносно ОСОБА_3, та і сам останній суду
не довів в чому саме він притерпів
немайнову, моральну шкоду та в чому
виразилися його психічні страждання.

Керуючисьст..41КонституціїУкраїни,ст.ст
.182,316,317,319,321,328,334,383,391,405,1167,657, ЦК України,
ст.ст.10, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року №4 «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», ст.191 ЖК
України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житлове
приміщення та стягнення моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Запорізької області
через Новогродівський міський суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Повна частина рішення виготовлена
01.12.2014 року.

Рішення виготовлено в нарадчій
кімнаті.

Суддя: