Справа №591/4355/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Шелєхова Г. В.Номер
провадження 22-ц/788/2050/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 24 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Лізингова компанія «АвтоФінанс»

про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину та
стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 24 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позову. Вважає, що суд дійшов невірного
висновку про відсутність підстав
вважати нікчемним договір фінансовго
лізинзу. При цьому зазначає, що судом
першої інстанції не були враховані
пояснення свідка ОСОБА_4, який пояснив,
що позивачка мала намір придбати
трактор за свої власні кошти, а тому,
укладаючи спірний договір лізингу
вважала, що підписує договір
купівлі-продажу, таким чином, діями
відповідача її ввели в оману в
порушення положень ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів». Вказує,
що умови спірного договору є
несправедливими та непрозорими,
внаслідок чого утворився дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживачу. Вважає, що сплата 10% від
вартості предмета лізингу в сумі 6 150
грн. лише за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладанням
договору є тією обставиною, при
роз'ясненні якої договір між сторонами
укладений би не був, оскільки є таким,
що не відповідає принципу
справедливості, а його розмір є
неспівмірним з витратами лізингодавця
при укладанні договору, оскільки за
вчинення лізингодавцем інших дій на
виконання договору передбачені інші
платежі, які належить сплатити також
лізингоодержувачу. Вважає, що
відповідач набув її грошові кошти в
сумі 7 000 грн. безпідставно і відповідно
до положень ст.1212 ЦК України повинен їх
повернути. Крім того, вважає, що
укладаючи спірний договір лізингу
зазнала моральних страждань.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача
ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»-
Григоренко І.В., яка проти скарги
заперечує, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
позивачкою не надано доказів на
підтвердження тих обставин, що
відповідач при укладенні договору діяв
нечесно, ввів її в оману, що його
діяльність щодо позивачки є
агресивною, а також доказів на
підтвердження підстав для визнання
умов договору несправедливими в силу
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів», визнання нікчемним
договору фінансового лізингу у зв'язку
з недотримання сторонами нотаріальної
форми договору.

Цей висновок суду узгоджується з
матеріалами справи та відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права.

20 червня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 20 березня 2014 року
між нею та відповідачем був підписаний
договір фінансового лізингу, предметом
якого є трактор ДТЗ 5244 Р. Їй було
роз'яснено, що для того, щоб, придбати
трактор, треба внести 10 % від суми
вартості трактору, як перший внесок, та
сплатити авансовий платіж, а через 10
днів можна забрати трактор, на умовах
його повної оплати після поставки. В
день підписання договору позивачка
сплатила кошти в розмірі 7000 грн.,
вважаючи, що це передплата за трактор,
однак предмет лізингу їй не
передавався. Згодом позивачка
надіслала відповідачу заяву, в якій
просила повернути сплачені нею кошти в
розмірі 7 000 грн., однак відповіді не
отримала. Після уважного ознайомлення
з умовами договору зрозуміла, що її
умисно ввели в оману щодо істотних умов
договору. Крім того, вважає, що при
укладанні договору фінансового
лізингу не були додержані вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору, а тому договір, у
відповідності зі ст. ст. 220, 236 ЦК України
є нікчемним з моменту його вчинення,
тобто з 20 березня 2014 року. Вважає, що
відповідач порушив її права як
споживача своєю нечесною
підприємницькою діяльністю.

Просила застосувати наслідки
недійсності правочину - договору №009687
Фінансового лізингу від 20 березня 2014
року, укладеного між нею та ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»,
стягнути сплачену нею суму у розмірі 7
000 грн., а також 5 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди з посилання на Закон
України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 20
березня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ ЛК
«Автофінанс» укладений договір
фінансового лізингу № 009687 (а. с. 4-10).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати у
власність с/г техніку - мінітрактор ДТЗ
5244 Р (244.5Р), зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 61 500,00 грн. та
передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору, платежами
визначеними в додатку № 1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію
(а.с.4-13).

20 березня 2014 року ОСОБА_3 сплатила ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 6150,00
грн., як винагороду за організацію
договору та 850,00 грн., як авансовий
платіж (а.с.14).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

За змістом ч.ч.1,2 ст.16 цього Закону
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу; платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено форму
договору фінансового лізингу: "Договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі".

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до
договору фінансового лізингу
застосовуються лише загальні
положення про найм (оренду). Норми
загальних положень про найм (оренду)
викладені виключно в параграфі 1 глави
58 ЦК України.

Застосування до фінансового лізингу
норм, що регулюють окремі види найму
(оренди), чинним законодавством не
передбачене.

У зв'язку з викладеним, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що позовні вимоги про нікчемність
укладеного договору у зв'язку з
недотриманням сторонами нотаріальної
форми договору - недотримання норм ч. 2
ст. 799 ЦК України є помилковим та таким,
що не ґрунтується на нормах чинного
законодавства України, оскільки
зазначена норма регулює окремий вид
цивільно-правових відносин - найм
(оренда) транспортного засобу (параграф
5 ЦК України).

Не спростовується доводами
апеляційної скарги рішення місцевого
суду і в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
укладеного договору внаслідок обману.
Вирішуючи спір в цій частині, місцевий
суд дав належну оцінку фактичним
обставинам справи, обґрунтовано
виходив з того, що позивачка не довела
введення її в оману при укладенні
договору.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються допущених відповідачем
порушень ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», відповідно до
якої продавець (виконавець, виробник)
не повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
позивача. В той же час, як вбачається з
матеріалів справи, позовні вимоги про
визнання недійсним договору
фінансового лізингу з підстав
істотного дисбалансу договірних прав і
обов'язків в рамках цієї справи не
заявлялись позивачкою та не були
предметом розгляду судом першої
інстанції.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду першої інстанції не спростовують
і не містять посилання на нові факти чи
засоби доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого у справі
рішення.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 24 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: