Справа №486/9/14-ц 06.11.2014 06.11.2014 06.11.2014
Провадження № 22ц/784/2699/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

6 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Колосовського С.Ю.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області від 20 серпня 2014
року за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (надалі- Банк) до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який діє також в
інтересах малолітнього ОСОБА_4, про
виселення ,-

В С Т А Н О В И Л А:

8 січня 2014 року Банк звернувся до суду з
позовом, який уточнив в подальшому, до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який діє в своїх
інтересах і в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, про виселення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 1
червня 2007 року між Банком та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, відповідно
до якого відповідач отримав кредит в
розмірі 27500.00 дол. США зі сплатою 11,04%
на рік за користування кредитом на
суму залишку заборгованості за
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 31 травня 2017 року.

В той же день в забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним
договором між Банком та ОСОБА_5 і
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки.
Відповідно до зазначеного договору
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надала в іпотеку
банківській установі нерухоме майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з
порушенням ОСОБА_3 умов кредитного
договору за рішенням суду від 24 липня
2013 року звернуто стягнення на
зазначений предмет іпотеки.

Проте, не зважаючи на вказане рішення
суду та письмову вимогу Банку,
відповідачі відмовляються добровільно
звільняти житлове приміщення.

Посилаючись на викладене, Банк просив
суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з
АДРЕСА_1.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 20
серпня 2014 року в задоволенні
вищезазначеного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити вимоги
позову в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Встановивши обставини по справі та
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що правовідносини з виселення
відповідачки є похідними від
правовідносин по зверненню стягнення
на предмет іпотеки, що підпадає під дію
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого, як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», а тому їх виселення
суперечить вказаному закону.

Проте, такий висновок суду першої
інстанції не в повній мірі відповідає
обставинам справи та нормам
матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 01 червня 2007 року
між закритим акціонерним товариством
комерційним банком «ПриватБанк» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
А000078, відповідно до якого відповідач
отримав кредит у розмірі 27 500.00 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11.04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 31 травня 2017 року (а.с. 6-8).

Того ж числа в забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним
договором між закритим акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_2 було
укладено договір іпотеки, згідно якого
останні надали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.(а.с. 9-13).

Відповідно до виписки з будинкової
книги станом на 14 січня 2014 року, в
квартирі проживають та зареєстровані 3
особи: ОСОБА_2 з 6 лютого 1979
року; ОСОБА_4 з 12 червня 2012 року; ОСОБА_3
з 12 червня 2012 року; ОСОБА_5 знятий з
реєстраційного обліку 24 листопада 2012
року у зв'язку зі смертю (а.с. 41).

24 липня 2013 року рішенням
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області за позовом Банку
до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рахунок
заборгованості за кредитним договором
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.20-23).

Листом від 2 серпня 2013 року № 30.1.0.0/2-870.
та від 14 листопада 2013 року № 30.1.0.0/2-870
Банк повідомляв відповідачів про
необхідність добровільно звільнити
вказане житлове приміщення, разом із
усіма незареєстрованими у квартирі, що
є предметом іпотеки, членами сім'ї та
іншими мешканцями (а.с. 14, 16). Проте, цей
лист залишився без відповіді.

Приписами ч. 1 і 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109
Житлового Кодексу України встановлено,
що звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого, як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», який
набув чинності 7 червня 2014 року,
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та /або предметом іпотеки
згідно із ст. 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незвершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку.

Отже, з положень Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого, як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» не
вбачається, що його дія (мораторій)
поширюється на виселення осіб з
предмету іпотеки, а тому на думку
колегії суддів, правовідносини з
виселення відповідачів з квартири, що є
предметом іпотеки, не можна вважати
похідними від правовідносин по
зверненню стягнення на предмет
іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи
Банк звертався до відповідачів в
досудовому порядку щодо необхідності
виселення мешканців квартири, на яку
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, однак відповідачі в
передбачені законом строки
добровільно не звільнили вказане
житло.

Посилання суду першої інстанції про
порушення прав малолітнього ОСОБА_4 з
огляду на ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» є безпідставним з
огляду на таке.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України
передбачено, що місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Як встановлено матеріалами справи 1
червня 2007 року було укладено договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1. Власниками квартири були
ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Малолітній ОСОБА_4 народився в 2009
році, тобто після укладення договору
іпотеки. Після чого дитина була
зареєстрована та проживала разом з
батьками за іншою адресою.

12 червня 2012 року дитина тільки з
батьком ОСОБА_3 була зареєстрована у
зазначеній квартирі без дозволу
іпотекодержателя - Банку. Мати дитини
проживає за іншою адресою.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що за даних обставин права
малолітнього не порушені, оскільки
дитина була зареєстрована батьком в
квартирі, яка на той час перебувала в
іпотеці Банку, а крім того, дитина має
право проживати разом з матір'ю.

З урахуванням викладеного, рішення
суду першої інстанції на підставі п. 4 ч.
1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Разом з тим, враховуючи, що Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого, як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» прийнятий на певний строк з
метою захистити житлові права
позивальника та майнового поручителя,
а також ті обставини, що предмет
застави - спірна квартира,
використовується ОСОБА_2 як постійне
місце проживання, остання є особою
похилого віку (1936 року народження),
колегія суддів на підставі ст. 217 ЦПК
України вважає за доцільне відстрочити
виконання рішення суду на час дії
зазначеного Закону.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку
підлягають стягненню судові витрати,
зокрема витрати на оплату судового
збору при зверненні до суду з позовною
заявою та апеляційною скаргою у
загальному розмірі 182 грн. 70 коп. ( 121.80
грн. + 60.90 грн.), тобто з кожного по 91.35
грн.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Южноукраїнського районного
суду Миколаївської області від 20
серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, 2009 року
народження, з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» по 91
грн. 35 коп. з кожного судових витрат.

Виконання указаного рішення
відстрочити на час дії Закону України
№ 1304-VП «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого, як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: