Справа № 523/6437/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у
складі:

головуючої одноособово судді -
Середи І.В.,

при секретарі - Стьопіну О.К.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду №9 в м.Одесі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції, треті
особи Суворовська районна
адміністрація Одеської міської ради,
Одеська міська рада, Одеське міське
управління юстиції, про визнання
недійсним договору купівлі- продажу
квартири, зобов'язання скасувати
реєстрацію права власності та
виселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
реєстраційної служби ОМУЮ,
Суворовського районного відділу ДМС
України в Одеській області, третя особа
Суворовська рай адміністрація
Одеської міської ради, і після
зменшення позовних вимог просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28
квітня 2006 року укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, зобов'язати реєстраційну
службу скасувати реєстрацію права
власності на квартиру за ОСОБА_5,
зобов'язати Суворовський районний
відділ ДМС України в Одеській області
зняти з реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а
також виселити їх.

Ухвалою суду від 09 вересня 2014
року за заявою ОСОБА_1 вимоги до
Суворовського районного відділу ДМС
України в Одеській області про
зобов'язання зняти з реєстрації ОСОБА_5
та ОСОБА_6, залишено без розгляду.

09 вересня 2014 року ухвалою на
місці було залучено до участі в справі
в якості третьої особи Одеську міську
раду.15 жовтня 2014 року залучено Одеське
міське управління юстиції в якості
третьої особи.

В обґрунтування зменшених вимог
позивач вказувала на те, що 07 квітня 1984
року вона отримала обмінний ордер №
2206 згідно якого мала право на вселення
у квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_1 стала
наймачем вказаної квартири внаслідок
сімейного обміну із її бабусею ОСОБА_7 У
червні 2003 року позивачка за усною
домовленістю дозволила ОСОБА_4
тимчасово мешкати у спірній квартирі
за умови сплати комунальних платежів,
оскільки сама була вимушена переїхати
до ОСОБА_7, яка була людиною похилого
віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), хворою, інвалідом 1-ї
групи і вимагала постійного
стороннього догляду і померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак ОСОБА_4 не сплачував
комунальні платежі, без дозволу
позивачки вселив до квартири членів
своєї родини і почав ремонтні роботи. У
2005 році позивачка вживала заходів до
виселення ОСОБА_4 з квартири, однак
згідно акту і довідки КП ДЕЗ
«Пересипьське»відповідач абсолютно
безпідставно мешкав у квартирі і
численні приписи стосовно звільнення
житла не виконував. Пізніше відповідач
приватизував квартиру і отримав
свідоцтво про право власності. В
наступному рішеннями судів
розпорядження органу приватизації
було визнано недійсним та скасовано.
Посилаючись на те, що набуття права
власності ОСОБА_4 на квартиру було
визнано незаконним і свідоцтво
скасовано, то він не мав права на
розпорядження, тому посилаючись на
норми ст.ст.203,215,236 ЦК України просила
визнати договір купівлі- продажу
недійсним, а за умови недійсності
договору ОСОБА_5 та члени її сімї не
мали права користуватися квартирою
виходячи з вимог ст.150 ЖК України та
ст..317 ЦК України.

В судовому засіданні позивач
підтримала зменшені позовні вимоги
(а.с.139) та просила визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири від 28
квітня 2006 року, зобов'язати
реєстраційну службу скасувати
реєстрацію права власності ОСОБА_5 та
виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Представник відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 позов не визнав в повному обсязі
та зазначив, що відповідач ОСОБА_5
придбала квартиру на підставі
договору купівлі продажу, тобто її
право власності було правомірно
набуто, вона є добросовісним покупцем,
при цьому посилався на норми ч.І ст. 321
та ст. 328 ЦК України. Посилання
позивачки на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 12.10.2011р. по
справі за №2-34/2011р. та на рішення
апеляційного суду Одеської області від
13.03.2012р. по справі за №22ц/1590/315/2012, після
прийняття яких вона нібито намагалась
вселитися до спірної квартири, є без
підставними, так як зазначеним рішення
апеляційного суду Одеської області, в
позовних вимогах ОСОБА_1, в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
28.04.2006р., відмовлено. Також представник
відповідачів посилався на норми п.3 ч. 1
ст. 388 ЦК України та вказував на те, що
позивачка сама дозволила ОСОБА_4
проживати у спірній квартирі, при цьому
власницею квартири вона не була. За
змістом ст. 388 ЦК України добросовісним
вважається придбання майна не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права його відчужувати.
Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Виходячи із вказаного зазначав, що
права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого статтями 215, 216
ЦК України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 цього Кодексу, які дають право
витребувати майно від добросовісного
набувача.

Представник реєстраційної служби в
засіданні заперечував проти позову
вказуючи на те, що ними не було допущено
порушення прав позивача, оскільки до
служби вона не зверталася, крім того
вказував на те, що позовні вимоги до них
можуть бути пред'явлені в
адміністративному судочинстві до
окружного адміністративного суду.

Відповідачі ОСОБА_4, Суворовська
районна адміністрація Одеської
міської ради, Одеське міське
управління юстиції та Одеська міська
рада до суду не з'явилися, неодноразово
викликалися, з заявами про відкладення
розгляду справи не зверталися. При
цьому суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4
за адресою реєстрації не проживає, тому
відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦК України
вважається, що він повідомлений
належним чином.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

07 квітня 1984 року ОСОБА_1 отримала
обмінний ордер № 2206 згідно якого мала
право на вселення у квартиру АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 стала наймачем вказаної
квартири внаслідок сімейного обміну із
її бабусею ОСОБА_7

У червні 2003 року позивачка за усною
домовленістю дозволила ОСОБА_4
тимчасово мешкати у спірній квартирі
за умови сплати комунальних платежів,
оскільки сама була вимушена переїхати
до ОСОБА_7, яка була людиною похилого
віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), хворою, інвалідом 1-ї
групи і вимагала постійного
стороннього догляду і померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

17 квітня 2006 року ОСОБА_4 отримав
свідоцтво на право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі
розпорядження органу приватизації №
195331 від 17 квітня 2006 року.

28 квітня 2006 року відповідачі ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу
вказаної квартири, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, та зареєстрований в
реєстрі за № 1600.

12 жовтня 2011 року рішенням
Суворовського районного суду міста
Одеси визнано недійсним та скасовано
розпорядження органу приватизації від
17 квітня 2006 року № 195331 та свідоцтво про
право власності на житло від 17 квітня
2006 року, які були видані Управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_4 на
квартиру АДРЕСА_1, та визнано недійсним
договір купівлі-продажу вказаної
квартири від 28 квітня 2006 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 13 березня 2012 року рішення
Суворовського районного суду м.Одеси
від 12 жовтня 2011 року скасовано в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та ухвалено
нове рішення в цій частині про відмову
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, оскільки в
позовних вимогах, рішенні суду
відсутні підстави визначені ст.ст.203,215
ЦК України для визнання зазначеного
договору недійсними, а посилання
позивачки в позовних вимогах і
зазначення судом в рішенні про
порушення прав ОСОБА_1 приватизацією
ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 не є підставою
для визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

До приватизації квартири позивач була
її наймачем, а власником територіальна
громада в особі Одеської міської ради.
Рішення Суворовського районного суду
м.Одеси від 18 грудня 2013 року, яким було
визнано ОСОБА_1 втратившою право
користування квартирою, скасовано на
підставі рішення апеляційного суду
Одеської області від 15 травня 2014 року у
зв'язку з неправильним способом
захисту ОСОБА_5.

Згідно з листом №1376-к/01-07 від 24
листопада 2014 року КП «Міське агентство
з приватизації житла» розпорядженням
департаменту міського господарства
№155 від 24 листопада 2014 р., згідно
рішення апеляційного суду від 13.03.2012 р.
було визнано недійсним приватизацію
квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4.

Відповідно до довідки дільниці №3 КП
«ЖКС «Пересипський» від 14 липня 2014 року
в спірній квартирі зареєстровані та
проживають ОСОБА_5, власник квартири,
та її онука ОСОБА_6

Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду позивач
обґрунтовувала зменшені вимоги
нормами ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України
згідно з якими зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Заявлена позивачем вимога про
визнання договору купівлі-продажу
квартири не має правових наслідків,
оскільки способом захисту є подання
віндикаційного позову шляхом
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Приймаючи до уваги виниклі
правовідносини, виходячи із того, що
власником квартири до приватизації
була Одеська міська рада, суд
приходить до висновку, що право на
захист має саме Одеська міська рада,
шляхом подачі віндикаційного позову
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статтею 388 ЦК України визначено, що
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

У відповідності зі ст.9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.109
ЖК України виселення із займаного
жилого приміщення допускається з
підстав, установлених законом.
Виселення проводиться добровільно або
в судовому порядку.

В своїй постанові від 07 лютого 2014
року №5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» п.п.21 Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ роз'яснив, що спір про повернення
майна, що виникає з договірних відносин
або відносин, пов'язаних із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, підлягає вирішенню
відповідно до законодавства, яке
регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов'язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власнику підлягає
вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 про
виселення відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, також є безпідставними,
оскільки вони можуть бути заявлені
власником майна, так як виселення в
даному випадку виступає як один із
способів захисту права власності під
час вирішення питання про витребування
майна.

Що стосується вимоги про
зобов'язання реєстраційної служби
скасувати реєстрацію права власності
ОСОБА_5, то вона взагалі не підлягає
задоволенню, оскільки позивачка до
служби не зверталася, і її права не
порушувалися відповідачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції,
треті особи Суворовська районна
адміністрація Одеської міської ради,
Одеська міська рада, Одеське міське
управління юстиції, про визнання
недійсним договору купівлі- продажу
квартири, зобов'язання скасувати
реєстрацію права власності та
виселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Суворовський районний суд м.Одеси
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: