АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Побірченко Т.І., Саліхова В.В.

при секретарі:
Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя
особа: Деснянська районна в місті Києві
державна адміністрація, про визнання
права власності на квартиру за
набувальною давністю та за зустрічним
позовом Деснянської районної в місті
Києві державної адміністрації до
ОСОБА_1, треті особи: Київська міська
рада, комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства
«Житлорембудсервіс» Деснянського
району м. Києва, комунальне
підприємство «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Деснянського району м. Києва, служба у
справах дітей Деснянської районної в
місті Києві державної адміністрації,
про виселення, -

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/14408/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Невідома Т.О.в с т а н о в и л
а :

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 23 жовтня 2014 року відмовлено
в задоволені позову ОСОБА_1 до
Київської міської ради, третя особа:
Деснянська районна в місті Києві
державна адміністрація, про визнання
права власності на квартиру за
набувальною давністю.

Зустрічний позов Деснянської районної
в м. Києві державної адміністрації до
ОСОБА_1, треті особи: Київська міська
рада, комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства
«Житлорембудсервіс» Деснянського
району м. Києва, комунальне
підприємство «Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
Деснянського району м. Києва, служба у
справах дітей Деснянської районної в
місті Києві державної адміністрації,
про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 разом з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_4 з житлового приміщення
за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

Не погодившись із таким рішенням суду
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю та відмовити в задоволені
зустрічного позову. Зазначає, що суд
першої інстанції не дослідив та не
надав належної оцінки доказам, які
містяться в матеріалах справи, а саме,
договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення від 27 липня 2011 року,
копії ордеру № Г 212626, довідці форми № 3.
Зазначає, що її право на вказану
квартиру ніким не оспорювалося і вона є
єдиною особою, яка претендує на
визнання права власності на спірну
квартиру. Також, на думку апелянта, суд
першої інстанції безпідставно не
застосував позовну давність до даних
правовідносин.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6
апеляційну скаргу підтримали та
просила її задовольнити з наведених в
ній підстав.

Рожко Ю.П. в інтересах Київської
міської ради та Жуковська Я.В. в
інтересах Деснянської районної в місті
Києві державної адміністрації
заперечували проти апеляційної скарги,
вважали, що спір судом вирішений
правильно.

Представники, комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства «Житлорембудсервіс»
Деснянського району м. Києва,
комунального підприємства «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Деснянського району
м. Києва, та служби у справах дітей
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явились, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, а тому,
колегія суддів відповідно до вимог ч. 2
ст. 305 ЦПК України вважала за можливе
слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, квартира АДРЕСА_1
належить до державного житлового фонду
та була надана в користування ОСОБА_9,
на підставі ордеру № 212626 серії Г від 19
червня 1973 року (т.1 а. с. 5).

Відповідно до довіреності від 08 жовтня
1987 року, посвідченої державним
нотаріусом Десятої Київської
нотаріальної контори, ОСОБА_9
уповноважив ОСОБА_1 управляти житловою
площею, що знаходиться в його
користуванні, вносити квартирну плату,
а також мати вільний вхід до квартири,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вказана довіреність видана строком на
один рік ( т. 1 а. с. 6). В подальшому ОСОБА_1
змінила своє прізвище на «ОСОБА_1».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер (т. 1 а. с. 203).

Згідно з довідкою форми № 3, виданої КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду», від 11
березня 2014 року № 235, на житловій площі
в квартирі за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 129).

Відповідно до довідки, виданої КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду», від 11
березня 2014 року нарахування за
житлово-комунальні послуги
проводиться з 2002 року на одну особу -
ОСОБА_9, та заборгованості за даною
адресою станом на 01 березня 2014 року
немає (т. 1 а. с. 128).

03 березня 2014 року працівниками КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду» було
складено акт обстеження квартири за
адресою: АДРЕСА_1, з якого вбачається, що
ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі
разом з донькою, на підставі доручення
ОСОБА_9, який є її дядьком (т. 1 а. с. 131-132).

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Київської міської ради, про визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1 за
набувальною давністю. В обґрунтування
заявленого позову зазначила, що вона
протягом 27 років проживає у вказаній
квартирі, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, в якій за власні кошти робила
поточні та капітальний ремонти,
оплачувала комунальні платежі, а тому
вона добросовісно заволоділа чужим
майном.

Деснянська районна в місті Києві
державна адміністрація звернулася до
суду із зустрічним позовом про
виселення ОСОБА_1 та її неповнолітньої
дочки ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1. В
обґрунтування заявлених вимог
посилалась на те, що квартира належить
до державного житлового фонду, після
смерті ОСОБА_9, якому вона надавалась у
користування, не був знятий з обліку за
вказаною адресою, оскільки
житлово-експлуатаційній конторі № 302
Комунального підприємства «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» не було надано
свідоцтва про його смерть. ОСОБА_1 та її
неповнолітня дочка ОСОБА_4 у вказаній
квартирі у встановленому законом
порядку не зареєстровані та не набули
права на зайняття житлового
приміщення, в зв'язку з чим їх
проживання в квартирі є незаконним.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1,
задовольнивши зустрічний позов
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
відповідно до частини першої статті 344
ЦК особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні; володіння
визнається безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність добросовісність
має враховуватися саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.
Добросовісне володіння має місце тоді,
коли володілець не знав і не міг знати
про те, що володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, квартира АДРЕСА_1 не переходила
у власність наймача ОСОБА_9 та
залишається у державній власності.

При цьому, як вбачається зі змісту
довіреності від 08 жовтня 1987 року,
виданої ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_9
уповноважував ОСОБА_1 лише управляти
житловою площею, яка перебуває у його
користуванні, вносити квартирну плату
та мати вільний вхід до квартири. Крім
того, в довіреності, виданій ОСОБА_1,
було зазначено, що квартира
знаходиться в користуванні ОСОБА_9, а не
у власності, що спростовує твердження
позивачки, про те, що їй не було відомо,
що ОСОБА_9 не був власником спірної
квартири.

Таким чином, враховуючи те, що квартира
належить до державного житлового фонду
та не переходила у власність ОСОБА_9,
суд першої інстанції дійшов законного
та обґрунтованого висновку про відмову
в задоволені позову ОСОБА_1 про
визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Також, колегія суддів погоджується з
висновками суду в частині вирішення
зустрічних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української
РСР на підставі рішення про надання
жилого приміщення в будинку державного
або громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Частиною 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Частиною 3 ст. 116 ЖК Української РСР
передбачено, що осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, виселяють без
надання їм іншого жилого приміщення.

Як було встановлено, рішення про
надання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1
виконавчим органом місцевої ради не
приймалося, ордер на вказане житлове
приміщення ОСОБА_1 не видавався.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для виселення ОСОБА_1
разом з її неповнолітньою дочкою
ОСОБА_4 з житлового приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення, установивши, що
позивачка самоправно зайняла житлове
приміщення та проживає у ньому без
належних правових підстав.

При цьому, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що позовні
вимоги Деснянської районної в місті
Києві державної адміністрації були
заявлені зі спливом позовної давності.,
оскільки позовна давність не
застосовується до вимог про виселення
з житлового приміщення, враховуючи, що
в такому випадку порушення є триваючим,
а право на звернення до суду з таким
позовом виникає у позивача кожного дня.

Посилання апелянта на те, що Деснянська
районна в місті Києві державна
адміністрація фактично допускала
проживання позивачки у вказаній
квартирі та не пред'являла жодних
претензій не спростовують таких
висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 23 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді
Т.І. Побірченко

В.В. Саліхов