Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Біляївська
державна нотаріальна контора Одеської
області, Усатівська сільська рада
Біляївського району Одеської області,
про встановлення факту рідства,
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом,
визнання права власності, за
касаційними скаргами Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області та ОСОБА_6 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 13 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
2 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи його тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_7,
cпадкоємцями після смерті якої є її
діти - ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Спадковим майном є житловий
будинок з надвірними спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1. Після
смерті матері ОСОБА_5 у 1986 році отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом на зазначений житловий будинок
з надвірними спорудами. Інші
спадкоємці за законом із заявами до
нотаріальної контори не зверталися та
заяв про відмову від спадщини не
подавали. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8,
спадкоємцем після смерті якої є її
донька - ОСОБА_6 За рішенням
апеляційного суду Одеської області від
7 квітня 2012 року ОСОБА_6 отримала
спадщину у вигляді Ѕ частини
зазначеного будинку. Посилаючись на те,
що на момент смерті матері позивачі
були зареєстровані в спірному
житловому будинку та проживали у ньому,
а отже фактично прийняли спадщину
після смерті матері, просили поновити
строк позовної давності для звернення
до суду, встановити факт прийняття ними
спадщини після смерті ОСОБА_7, визнати
частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане на ім'я
ОСОБА_5 та визнати за ними право
власності на зазначений будинок.
ОСОБА_3 також просила встановити факт
родинних відносин з ОСОБА_7,
посилаючись на те, що при видачі
паспорту у 1963 році помилково було
зазначено її «по-батькові» як «ОСОБА_3»
замість «ОСОБА_3».

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 13 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
2 квітня 2014 року, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а
саме, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю
ОСОБА_3

Встановлено факт прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 строк
позовної давності для звернення до
суду.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом від 2
квітня 1986 року, видане Біляївською
районною державною нотаріальною
конторою Одеської області, спадкова
справа № 104/85, після смерті ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на житловий
будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на ј
частину житлового будинку АДРЕСА_1, що
складається з житлового будинку літ.
«А», загальною площею 43,1 кв. м, житловою
площею 26,8 кв. м, на земельній ділянці
площею 0,1200 га.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на ј
частину житлового будинку АДРЕСА_1, що
складається з житлового будинку літ.
«А», загальною площею 43,1 кв. м, житловою
площею 26,8 кв. м, на земельній ділянці
площею 0,1200 га.

В решті позову відмовлено.

У касаційних скаргах Усатівська
сільська рада Біляївського району
Одеської області та ОСОБА_6 просять суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Поновлюючи позивачам строк звернення
до суду та частково задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідачі не подавали до суду заяви
про застосування строків позовної
давності.

Проте погодитись із такими висновкам
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_7 Спадковим майном після
її смерті є житловий будинок з
надвірними спорудами, розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом у
рівних частках були її діти: ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

2 квітня 1986 року ОСОБА_5 отримала у
Біляївській державній нотаріальній
конторі свідоцтво про право на
спадщину за законом на спадкове майно
після смерті матері, інші спадкоємці із
заявами про прийняття спадщини до
нотаріальної контори не зверталися.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8,
спадкоємцем після смерті якої є її
дочка ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17 квітня 2012 року визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 2 квітня 1986
року, видане на ім'я ОСОБА_5, в Ѕ частині
спадкового майна, визнано за ОСОБА_6
право власності на Ѕ частину
спадкового майна - житловий будинок
АДРЕСА_1.

Отже, як вбачається, з матеріалів
справи, свідоцтво про право на
спадщину, яке позивачі просили визнати
частково недійсним, було видано у 1986
році, але до суду позивачі звернулися
лише у березні 2013 року.

Поновлюючи строк звернення до суду, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачі є необізнаними у галузі права
людьми, не знали порядку оформлення
спадщини, про порушення їх прав
дізналися після звернення ОСОБА_6 до
суду у 2011 році, а відповідачі не подали
до суду заяву про застосування строків
позовної давності, як це передбачено ч.
4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року. ЦК України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу щодо позовної давності
стосуються тільки тих позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
попереднім законодавством, не сплив до
1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної
давності закінчився до зазначеної
дати, то до відповідних відносин
застосовуються правила про позовну
давність, передбачені Цивільним
кодексом Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української
РСР, який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
статей 10, 213, 214 ЦПК України на зазначені
вимоги закону увагу не звернув, не
встановив обставини справи, не
застосував до спірних правовідносин
закон, який підлягав застосуванню;
зазначаючи, що про порушення свого
права позивачі дізналися після
звернення ОСОБА_6 до суду, не з'ясував та
не зазначив в рішенні строк такого
звернення, а відтак не встановив
початок перебігу строку позовної
давності; застосовуючи до спірних
правовідносин норми ЦК України 2003 року,
не врахував, що правовідносини щодо
спадщини ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, виникли під час дії ЦК
Української РСР 1963 року.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, всупереч
вимог статей 303, 304, 315 ЦПК України
належним чином не перевірив доводів
апеляційної скарги, не зазначив в
ухвалі конкретних обставин і фактів, що
спростовують такі доводи та передчасно
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

Враховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області та ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 13 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 2 квітня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О.
Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін