Єдиний унікальний номер 741/1509/14-ц
Провадження № 6/741/94/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка
05
листопада 2014 року

Носівський районний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого – судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Мотляха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Носівського
районного управління юстиції ОСОБА_1
про встановлення тимчасового
обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі
України без вилучення паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон до виконання ним зобов’язань за
рішенням суду,

встановив:

Державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Носівського районного управління
юстиції Чернігівської області ОСОБА_1
звернулася до суду з даним поданням,
посилаючись на те, що на виконанні у
ВДВС Носівського РУЮ знаходяться
виконавчий документ, а саме: виконавчий
лист № 2/741/65, виданий 19 березня 2013 року
Носівським районним судом
Чернігівської області про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів в
розмірі 1/4 частини усіх видів його
заробітку, щомісячно, на утримання
неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Станом на 31 січня 2014 року
заборгованість по сплаті аліментів
складає 5 339,40 грн.

На підтвердження обставин, викладених
в поданні, державний виконавець подав
наступні докази: копію виконавчого
листа, копію постанови про відкриття
виконавчого провадження, копії запитів
та відповідей на запити.

В судове засідання державний
виконавець Драган І.С. не з’явилася,
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлялася.

Суд розглядає справу у відсутності
державного виконавця за наявними у
справі доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд
розглядає справу без здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Вивчивши та дослідивши матеріали
подання суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованої
Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997
року, який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313 ЦК
України, відповідно до якої фізична
особа має право на свободу пересування.
Фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. Фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Законодавством України встановлено
випадки, у яких застосовуються такі
обмеження, визначено порядок та умови
їх застосування, зокрема, у ст. 6 Закону
України «Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну громадян України»,
п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», та ч. 1 ст. 377-1
ЦПК України.

Так, відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає,
що питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Положеннями ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» встановлено,
що громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі
паспорта, або громадянинові України,
який має паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон, зокрема,
у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, — до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду — до
закінчення провадження у справі (п. 8).

Аналіз наведених норм закону дає
підстави для висновку, що суд має право
встановити щодо боржника тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України лише за поданням державного
виконавця, обов'язково погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби, за умови доведення
та документального підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених рішенням суду
чи іншого органу (посадової особи). Таке
обмеження може бути встановлено лише
строком до виконання боржником своїх
зобов'язань.

Окрім того, застосування таких
обмежень може мати місце лише у
виключних випадках і повинно
використовуватися лише як крайній
захід після реалізації усіх можливих
та передбачених законом засобів
примусового виконання судового
рішення, оскільки стосується
гарантованого ст. 33 Конституції
України та ст. 313 ЦК України особистого
немайнового права особи вільно
залишати територію України та права на
свободу пересування, передчасне і
безпідставне обмеження яких є
неприпустимим.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання.

Ухиленням від виконання зобов'язань,
покладених на боржника рішенням суду, є
будь-які свідомі діяння (дії або
бездіяльність) боржника, спрямовані на
невиконання відповідного обов'язку у
виконавчому провадженні, коли виконати
цей обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК
України, подання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 надсилалася копія постанови про
відкриття виконавчого провадження, що
підтверджується копією супровідного
листа, однак докази, які б
підтверджували одержання ним
(боржником) копії даної постанови, в
яких містяться вимоги про добровільне
виконання зобов'язання, як це
передбачено положенням ч. 5 ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження», а
також докази того, що боржник
цілеспрямовано ухиляється від
виконання зобов'язань, відсутні.

Доводи державного виконавця про те, що
боржник жодного разу не з’являвся за
викликами до ВДВС Носівського РУЮ не
заслуговують на увагу, оскільки не
підтверджуються добутими по справі
доказами.

Саме по собі посилання на
заборгованість за виконуваним
рішенням суду за відсутності
відповідних доказів не свідчить про
цілеспрямоване ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього даним рішенням.

Окрім того, державним виконавцем не
надано доказів того, що ним відповідно
до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» було вичерпано
весь передбачений перелік заходів щодо
примусового виконання судового
рішення або всі вони виявилися
безрезультатними.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що дане подання є
передчасним, оскільки наведені у ньому
обставини і додані до нього документи
не можуть бути в даному випадку визнані
такими, що свідчать про умисне ухилення
боржника від виконання судового
рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК
України, ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», а тому правові підстави
для встановлення щодо боржника –
ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.
2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права, ст.ст.
11, 31, 52, 68 Закону України «Про виконавче
провадження», ст.ст. 1, 6 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», ст. 313 ЦК
України, ст.ст. 209, 210, 377-1 ЦПК України, суд
-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні подання
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Носівського районного управління
юстиції ОСОБА_1 про встановлення
тимчасового обмеження ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві виїзду за межі
України без вилучення паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон до виконання ним зобов’язань за
рішенням суду.

На ухвалу може бути подана апеляційна
скарга протягом п’яти днів з дня
отримання її копії.

Суддя
О.В. Киреєв