КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/1023/14-ц
Провадження №2/319/350/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року
смт
Куйбишеве

Куйбишевський районний суд
Запорізької області в складі:

головуючого судді
Скляра С.Ю.,

при секретарі судового засідання
Шипко А.В.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

свідка
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Куйбишевського
районного суду Запорізької області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

На підставі частини 3 статті 209
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) в судовому
засіданні 09 грудня 2014 року проголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про
стягнення боргу в сумі 13500 грн., штрафу
за прострочення виконання зобов'язання
в сумі 2080 грн. та процентів за
користування позикою в сумі 7370 грн..
Позивач послався на те, що він на
виконання договору позики №19/06 від 20
червня 2011 року за письмовою розпискою
передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в
сумі 8320 грн., яка на день передачі
грошових коштів по офіційному курсу
Національного Банку України (далі - НБУ)
складала 1043 доларів США. Останній
зобов'язався у строк до 01 листопада 2011
року повернути суму позики в
національній валюті України, яка
підлягала зміні прямо пропорційно
зміні співвідношення гривні до
американського долару за офіційним
курсом НБУ. До теперішнього часу
відповідач грошові кошти не повернув, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 вимушений
звернутися до суду за захистом
порушених майнових прав із відповідним
позовом. Крім того, позивач прохає
вирішити питання про розподіл
понесених ним судових витрат.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримав, прохав їх
задовольнити по тих підставах, які були
зазначені в позові, надавши судові
відповідні пояснення.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов не визнав, посилаючись на те, що
хоча він й підписував вищевказаний
договір позики та складав розписку,
однак грошові кошти від позикодавця -
позивача ОСОБА_1 насправді ним не були
одержані. Пояснив, що з 02 вересня 2009
року по 01 листопада 2011 року працював
агрономом в товаристві з обмеженою
відповідальністю «ІЛОТ» (далі - ТОВ
«ІЛОТ»). 20 червня 2011 року на прохання
директора товариства Великих Г.В.
приїхав до м.Запоріжжя, де у товариства
з обмеженою відповідальністю
«Виробничо-торгівельна компанія
«Скіфія» (далі - ТОВ «ВТК «Скіфія»),
керівником якої є позивач, за
довіреністю отримав насіння соняшнику
на суму 8320 грн.. З метою забезпечення
виконання ТОВ «ІЛОТ» своїх грошових
зобов'язань перед ТОВ «ВТК «Скіфія» у
зв'язку з придбанням насіння соняшнику
й було підписано відповідачем договір
позики та складено відповідну
розписку.

Позицію відповідача в судовому
засіданні підтримав його представник.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представника відповідача, допитавши
свідка ОСОБА_4, дослідивши матеріали
справи та оцінивши наявні в них докази,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і
відповідні їм правовідносини.

20 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено договір позики №19/06 (далі -
Договір), відповідно до п.п. 1.1,1.2 якого
останній передав у власність ОСОБА_2
грошові кошти в сумі 8320 грн., що згідно з
офіційним курсом НБУ на день передачі
грошових коштів (7,98 грн./дол. США)
становило 1043 доларів США (а.с.5).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
червня 2011 року відповідачем ОСОБА_2
було складено розписку про отримання
ним від позивача грошових коштів в сумі
8320 грн. згідно вищевказаного договору
(а.с.6).

Статтею 1047 ЦК України визначено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей

Позичальник, як передбачено ст.1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (стст.530,631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст.1050 ЦК
України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(ч.1 ст.1050 ЦК України).

За умовами п.1.3 Договору ОСОБА_2
зобов'язався повернути ОСОБА_1
запозичені грошові кошти у строк до 01
листопада 2011 року, однак свого
обов'язку не виконав, а тому позов
ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 8320 грн., як
основної суми боргу, підлягає
задоволенню.

Безпідставною є вимога позивача про
стягнення з відповідача вищевказаної
суми боргу в національній валюті
України, яка підлягала зміні прямо
пропорційно зміні співвідношення
гривні до американського долару за
офіційним курсом НБУ на день звернення
до суду з позовом та складала 13500 грн..

Такий висновок суду ґрунтується на
положеннях ст.1049 ЦК України, якими
встановлено обов'язок позичальника
повернути позикодавцеві грошові кошти
у такій самій сумі, що були передані
йому позикодавцем. З матеріалів справи
вбачається, що сторони узгодили
предмет договору позики, а саме,
грошові кошти в національній валюті
України - гривні в сумі 8320 грн.. Текст
розписки не містить в собі відомостей
про отримання позичальником грошових
коштів в іноземній валюті.

Що стосується заперечень відповідача
ОСОБА_2 проти позову, то суд зазначає
про їх безпідставність, виходячи з
наступного.

Так, позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК
України). При цьому, за змістом ч.2 ст.1051
ЦК України при укладенні договору
позики в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошовість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК
України).

Твердження відповідача про
безгрошовість договору позики,
зводяться до того, що він, працюючи
агрономом у ТОВ «ІЛОТ», 20 червня 2011 року
підписав Договір та склав відповідну
розписку лише з метою забезпечення
виконання ТОВ «ІЛОТ» своїх грошових
зобов'язань перед ТОВ «ВТК «Скіфія» у
зв'язку з придбанням насіння соняшнику
на суму 8320 грн., яке ОСОБА_2 отримав для
ТОВ «ІЛОТ» на підставі виданої йому
довіреності (а.с.24,25).

Однак відповідач ОСОБА_2 не надав
будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження вказаних
обставин у розумінні ч.1 ст.218, ст.1051 ЦК
України, стст.58,59 ЦПК України, чим не
виконав вимоги ст.10 ЦПК України,
відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Разом із тим, у судовому засіданні
відповідач підтвердив, що він дійсно 20
червня 2011 року підписував договір
позики №19/06 та писав боргову розписку.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Крім того, суд враховує, що договір
позики №19/06 від 20 червня 2011 року та
розписка позичальника до нього за
безгрошовістю в установленому законом
порядку не оспорені.

За умовами п.п.3.1,3.2 Договору при
простроченні повернення суми позики
позичальник сплачує штраф в розмірі 25%
від неповернутої суми позики та
проценти в розмірі 30% річних від
неповернутої суми за весь час
прострочення (а.с.5).

Позичальник не виконав зобов'язання в
обумовлений сторонами строк, а тому має
сплатити проценти в розмірі 30% річних
від неповернутої суми за весь час
прострочення - з 02 листопада 2011 року по
21 жовтня 2014 року (дата пред'явлення
позову до суду), а саме, в сумі 7411 грн. 73
коп., виходячи з розрахунку:

1) за період з 02 листопада 2011 року по 02
листопада 2014 року: 35 (кількість місяців
прострочення) * (8320 грн. (сума позики) * 2,5%
(проценти за місяць) / 100%) = 7280 грн.;

2) за період з 03 листопада 2014 року по 21
листопада 2014 року: 19 (кількість днів
прострочення) * 208 грн. (сума процентів
за місяць) / 30 (кількість днів у місяці) =
131 грн. 73 коп.;

3) 7280 грн. + 131 грн. 73 коп. = 7411 грн. 73 коп..

Разом з цим, позов ОСОБА_1 в частині
стягнення з ОСОБА_2 процентів за
користування позикою, підлягає
задоволенню в межах заявленої
позивачем вимоги, а саме, в сумі 7370 грн..

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

За правилами ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч.2
ст.549 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
вимог, у тому числі, про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4 ст.267 ЦК України).

Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає
підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
стст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.261
ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Представник відповідача ОСОБА_3, діючи
в інтересах ОСОБА_2, в судовому
засіданні прохав відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення штрафу за прострочення
виконання зобов'язання в сумі 2080 грн. у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

З матеріалів справи вбачається, що
строк повернення позики закінчився 01
листопада 2011 року, однак позичальник
свого обов'язку за Договором не
виконав, а тому з 02 листопада 2011 року
для позикодавця розпочався строк
позовної давності для пред'явлення
позову до суду з вимогою про стягнення
штрафу.

Між тим, ОСОБА_1 звернувся з позовом до
суду лише 21 листопада 2014 року (а.с.2-4),
тобто з пропуском річного строку
позовної давності.

Позивачем не заявлене клопотання про
поновлення та визнання поважними
причини пропуску строків позовної
давності.

Таким чином, вимога позивача ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача ОСОБА_2 штрафу
за прострочення виконання зобов'язання
в сумі 2080 грн. задоволенню не підлягає.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1
задоволено частково, суд, згідно
положень ст.88 ЦПК України, присуджує
позивачу судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог, а
саме, з ОСОБА_2 в сумі 166 грн. 54 коп.,
виходячи з розрахунку:

15690 грн. (розмір задоволених позовних
вимог) * 243 грн. 60 коп. (сума сплаченого
судового збору) / 22950 грн. (розмір
заявлених позовних вимог) = 166 грн. 54
коп..

На підставі викладеного,
керуючись стст.252-258, 266, 267, 526, 530, 549, 610, 611,
631, 1046, 1047, 1049 ЦК України, стст.10, 11, 60, 88, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
паспорт громадянина України серії
НОМЕР_3, виданий Куйбишевським РВ УМВС
України в Запорізькій області від 23
грудня 1999 року, ідентифікаційний
податковий номер НОМЕР_1) на користь
ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за
адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянина
України серії НОМЕР_4, виданий
Жовтневим РВ ЗМУ УМВС України в
Запорізькій області від 06 травня 1998
року, ідентифікаційний податковий
номер НОМЕР_2) заборгованість за
договором позики в сумі 15690 (п'ятнадцяти
тисяч шістсот дев'яноста) гривень 00
копійок, яка складається з 8320 (восьми
тисяч трьохсот двадцяти) гривень 00
копійок - сума позики, з 7370 (семи тисяч
трьохсот сімдесяти) гривень 00 копійок -
сума процентів за користування позикою
за час прострочення її повернення, а
також суму понесених судових витрат в
розмірі 166 (ста шістдесяти шести)
гривень 54 (п'ятдесяти чотирьох) копійок,
а всього грошових коштів в сумі 15856
(п'ятнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят
шість) гривень 54 (п'ятдесят чотири)
копійки.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в інший
частині заявлених вимог, - відмовити.

Рішення суду відповідно до частини 1
статті 223 ЦПК України набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції - Куйбишевський
районний суд Запорізької області
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-денного
строку з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: С.Ю.Скляр