Справа № 523/3850/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Суворовський
районний суд міста Одеси в

складі: головуючого судді Гудіної Н.І.

при секретарі Мельніченко Г.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 до Колективного підприємства «
Одеський шкіряний завод № 1», треті
особи Комунальне підприємство ОМБТІ та
РОН, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
приміщення житловим

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до
Колективного підприємства « Одеський
шкіряний завод № 1» (далі - Відповідач),
треті особи - Комунальне підприємство
ОМБТІ та РОН, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з позовом
про визнання приміщення житловим за
наступних обставин.

Позивач та її родина згідно
посвідчення на право вселення отримали
право на користування кімнатою площею
19 кв.м, яка розташована за адресою
АДРЕСА_1 у зв'язку з тим що її чоловік -
ОСОБА_2 з 15 грудня 1981 року знаходився в
трудових правовідносинах з «Одеським
виробничим об'єднанням ім. В.І.Леніна
«Шкірзавод №1», а ОСОБА_1 з 5 серпня 1983
року працювала в дитячому садочку №148,
шефство над яким узяв на себе
«Шкірзавод №1» «Одеського виробничо го
об'єднання ім. В.І.Леніна».

З 1993 року Позивач та її діти (на той час)
неповнолітні були зареєстровані
(прописані, як того вимагало діюче на
той час законодавст во) в зазначеному
приміщенні, про що свідчать копія
паспорта Позивача та довідки про склад
сім'ї №685 від 20.10.1993 року та №2 від 02.12.2002
року.

Весь зазначений час родина Позивача
мешкала у приміщенні за вказаною
адресою.

Іншого нерухомого майна, по відношенню
до якого у Позивача ви никло би право
користування чи власності не існувало
та не існує. Підтвердженням цього факту
є довідка №406307.75 від 10.12.2012 року на ім'я
ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Підставою звернення до суду є той факт,
що приміщення, де мешкає Позивач,
останні приблизно 10 років має не чітко
встановлений статус, тягне порушення
прав та законних інтересів.

Починаючи з 2004 року, через 11 років
після того, як Позивач зі своєю родиною
офіційно мешкає та зареєстрована за
вказаною адресою виникли труднощі
мешкання у зазначеному приміщенні.

Проблема виникла на підставі того, що
КП «Одеський Шкіряний заво, №1»
стверджує, що це адміністративне
приміщення, яке не має статусу жит
лового.

Позивач не згодна з таким висновком та
вважає, що необхідно встановити
дійсний статус приміщення, що буде
сприяти захисту прав та законних
інтересів її та її родини.

Як стверджує Позивач, приміщення під
літ. „Д-1" у первісних інвента
ризаційних документах було позначено
як „гуртожиток". Згідно копії Гене
рального плану заводу від 26.07.1946 року,
де будівля, в якої мешкає сім'я Позивача
значиться під літ. « 12»- гуртожиток.
Рішення компетентного органу стосовно
переведен ня будинку, в якому проживає
родина Позивача, з житлового до
нежитлового не приймалося.

З матеріалів приватизаційної справи
вбачається, що за інвентариза ційним
описом № 1 за червень 1994року до складу
основних фондів попередни ка КП
«Одеський шкіряний завод №1» була
включена будівля гуртожитку за № 67, та
адміністративна будівля № 42.

Потім, в 1999 році, Відповідач провів
первинну технічну інвентаризацію
об'єкту.

В зв'язку з відсутністю на момент
інвентаризації переліку нерухомо го
майна у складі цілісного майнового
комплексу орендного підприємства
"КООТ", інженер, що проводив
інвентаризацію, зазначив статус
будівель та приміщень на підставі
документів, що були представлені на
момент інвен таризації, а також з
пояснень працівників заводу.

В зв'язку з чим, будівля в якої
проживала сім'я Позивача була позна
чена під літ. "Г" як жила.

В подальшому на підставі переліку
нерухомого майна, переданого за воду
Регіональним відділенням Фонду
держмайна України по Одеській облас ті
у технічний план були внесені зміни:
так будівля під літ. "Г" , позна чена
раніше як «жиле» була позначена як „Д-1"
«адміністративне». Вище вказані зміни
були прийняті при видачі свідоцтва про
право власності ви конкомом Одеської
міської ради.

За твердженням Позивача жодної
правової підстави зробити такі зміни в
статусі будинку не існувало та не існує
сьогодні.

Позивач також посилається на висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 27.12.2010 року, згідно якого
будинок під літерою «Д- клуб» є
самостійним будинком по об'ємно
-планувальному та конструктивному
рішеннями.

За вказаних обставин Позивач
просить встановити юридичний факт,
згідне якого приміщення, яке
розташоване по АДРЕСА_1, площею 19 кв.м
під літ. «Д-1» визнати житловим та
постійним місцем проживання ОСОБА_5;а
також встановити юридичний факт, який
свідчить про те, що приміщення яке
розташоване по АДРЕСА_1, під літ. „Д-1" за
адресою АДРЕСА_1 є тією ж самою
будівлею, яка позначена на
генеральному плані заводу від 26.07.1946
року під літ. „12" як гуртожиток та не є
прибу довою до будинку під літ. „Д"-
клуб, а є самостійним будинком по
об'ємно -планувальному та
конструктивному рішеннями.

В суді Позивач підтримала заявлені
вимоги.

Відповідач заперечує проти
задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи,
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Так, ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 30 червня 2011 року
по справі № 22ц-2466-2011 рішення
Суворовського районного суду міста
Одеси від 20 грудня 2010 року залишено без
змін, а апеляційна скарга Позивача
відхилена.

Встановлено, що на підставі наданих
документів (технічний паспорт,
свідоцтво про право КП «Одеський
шкіряний завод № 1» колективної
власності) спірна будівля значиться
під літерою «Д-1» як прибудова до
адміністративної будівлі, а під
літерою «Д» - як адміністративна
будівля, а потому порушення права
користування Позивача спірним
приміщенням як жилим не підлягає
захисту (а.с.91-94).

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 12 жовтня 2010 року по справі
№ 30-22/236-09-6418 за позовом Заступника
прокурора Суворовського району міста
Одеса встановлено, що спірна будівля
під літерою «Д-1» згідно техпаспорту є
невід'ємною частиною будівлі під
літерою «Д», знаходиться на території
КП «Одеський шкіряний завод № 1» , та є
невід'ємною частиною цілісного
майнового комплексу за адресою :
АДРЕСА_1, який перейшов у власність ОП
«КООТ», правонаступником якого є КП
«Одеський шкіряний завод № 1» (а.с.85-90).

Одеський Апеляційний господарський
суд постановою від 31 травня 2011 року
залишив вказане рішення без змін,
зазначивши, що в матеріалах справи
відсутні будь-які належні докази того,
що спірна будівля є житловою (а.с.78-84).

Вищим Господарським судом України
постановою від 03 серпня 2011 року вказана
постанова залишена без змін (а.с.75-77).

Апеляційний суд Одеської області 23
листопада 2012 року по справі №
22ц/1590/10692/12 прийняв рішення, яким
скасував рішення Суворовського
районного суду міста Одеси від 01 жовтня
2012 року, задовольнивши апеляційну
скаргу КП «Одеський шкіряний завод № 1»
та зобов'язав Позивача, членів її сім'ї
звільнити нежитлове приміщення за
адресою :АДРЕСА_1, позначене в
технічному паспорті від 09 червня 1999
року під літерою «Д-1», а також визнав
недійсним посвідчення № 10 на право
вселення в квартиру № 2 жилою площею 19,
кв.м. в гуртожитку для малосімейних за
адресою :АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_1
на підставі спільного рішення
адміністрації та профкому ОООП «КООТ»
№ 20 від 18 травня 1993 року.

Крім цього, у вказаному рішенні
зазначено, що спірна будівля є
нежитловою і дана обставина не
потребує доказування.

Рішенням також встановлено, що ОСОБА_1
прописана за юридичною адресою КП
«Одеський шкіряний завод № 1» за
розпорядженням колишнього директора
ОСОБА_4 (її свекра), який використовуючи
своє службове становище, прописав її та
надав нежиле адміністративне
приміщення. Факт складання самою
ОСОБА_1 посвідчення, не передбаченого
законом, на своє вселення у спірне
приміщення не можна вважати
правомірним.

Як зазначено в рішенні, не відповідає
дійсності інформація, наведена в
довідці від 11 травня 1993 року, оскільки
спільне рішення адміністрації та
профкому відбулось лише 18 травня 1993
року, тобто через 9 днів після видачі
довідки (а.с.69-74).

Всі перелічені судові рішення набрали
законної сили.

Згідно пункту 3 статті 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим рішення
у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.Згідно
ст. З Цивільного процесуального
кодексу України, кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання у спосіб
визнання права, в даному випадку права
власності.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, суд вважає, що заявлені
позовні вимоги щодо визнання
приміщення за адресою : АДРЕСА_1
житловим та постійним місцем
проживання Позивача, а також, що спірне
приміщення є самостійним будинком по
об'ємно -планувальному та
конструктивному рішенням, не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.15,16 57,60,61,169,209, 212- 215 ,218
,ЦПК України , ст 319 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Колективного
підприємства « Одеський шкіряний завод
№ 1» треті особи Комунальне
підприємство ОМБТІ та РОН, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання приміщення
житловим відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного суду через суд
Суворовською району міста Одеси шляхом
подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги .

Суддя -