Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Бердянського МВ
УМВС України в Запорізькій області про
виселення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Бердянського МВ
УМВС України в Запорізькій області про
виселення.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 22 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 23 вересня 2014 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із
житлового будинку АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов, зазначав
наступне.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право
власності на нерухоме майно вникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391
ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
своїм майном будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який враховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення прав власника і об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст.
150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Договором іпотеки від 21 грудня 2012 року,
який укладено між іпотекодержателем
ОСОБА_1 та іпотекодавцем ОСОБА_2,
забезпечувалися вимоги
іпотекодержателя, що витікають з
договору позики, укладеного між
іпотекодержателем та іпотекодавцем та
додаткової угоди до договору іпотеки,
за умовами якого іпотекодавець
зобов'язується перед
іпотекодержателем повернути грошові
кошти у сумі 920 тис. грн, що еквівалентно
115 тис. доларів США за комерційним
курсом валют на час розрахунку в строк,
не пізніше 01 грудня 2013 року.

Відповідно до цього договору
іпотекодержатель має право у випадку
невиконання іпотекодавцем своїх
зобов'язань за договором позики
отримати задоволення за рахунок
житлового будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 6.5.1 договору передбачено, що
згідно зі ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель на власний
розсуд може набути право власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
зобов'язань іпотекодавцем за договором
позики, у цьому випадку договір є
правовою підставою для реєстрації
права власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з витягом з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності ОСОБА_1 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1 з
належними до нього господарськими
будівлями та спорудами; право
власності виникло на підставі договору
іпотеки.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_1 на законних підставах набув
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

За повідомленнями УДМС України в
Запорізькій області від 07 та 13 травня
2014 року місце проживання ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 зареєстровано в АДРЕСА_1.

Листом від 15 квітня 2014 року ОСОБА_1
просив відповідачів усунути перешкоди
у здійсненні права власності шляхом
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, який було направлено цінним
листом та отримано відповідачами, але
останні, не звільняючи спірне житлове
приміщення, порушують право власності
позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 22 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 23 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко