Провадження №2/521/5626/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
повернення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на
розгляді цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу.

В обґрунтування позову сторона
позивача вказує, що в 2008 році між ОСОБА_1
- з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої
сторони, було укладено низку договорів
позики, відповідно до умов яких
позикодавець ОСОБА_1 передала
позичальникові ОСОБА_2 грошову суму в
загальному розмірі 20000,00 доларів США
під 3% на місяць.

У зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, ОСОБА_1 зверталась до суду
з вимогами про стягнення боргу та
згідно рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 01
листопада 2011 року було постановлено
стягнути з ОСОБА_2 в якості основної
суми боргу - 20000,00 доларів, та в якості
процентів за відповідний період - 16990,00
доларів США.

Однак як зазначає позивач, не зважаючи
на викладене, до теперішнього часу
ОСОБА_2 суму боргу не повернула, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду
із вимогами про стягнення з ОСОБА_2:
залишку основної суми боргу в розмірі
1479,60 гривень; різницю в гривневому
виражені суми боргу, що утворилась з
моменту ухвалення рішення про
стягнення боргу та сплатою боргу
внаслідок зміни курсу національної
валюти до долару США в загальному
розмірі 183122,69 гривень; суми процентів
згідно договорів позики за період з
грудня 2011 року по вересень 2014 року в
загальному розмірі 307224,00 гривень; суми
витрат на послуги банку в розмірі 2133,00
гривень; суми витрат на послуги КП
«БТІ» Одеської міської ради в розмірі
593,00 гривень; суми витрат на послуги ТОВ
«Експертне бюро «Айстра» в розмірі 1000,00
гривень; суми витрат на послуги
поштового зв'язку в розмірі 36,00 гривень;
суми витрат на правову допомогу в
розмірі 6000,00 гривень; суми судового
збору в розмірі 3684,63 гривень.

Позивач ОСОБА_1 з повноважним
представником у відкрите судове
засідання з'явилась, заявлені вимоги
підтримала, просила суд позов
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з повноважним
представником у судове засідання
з'явилась, заявлені вимоги визнала
частково - в частині залишку основної
суми боргу в розмірі 1479,60 гривень, в
задоволенні інших вимог просила
відмовити.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши письмові
докази, представлені суду, надавши
правовідносинам, що виникли між
сторонами по справі, належну правову
оцінку, суд приходить до висновку про
часткове задоволення заявленого
позову - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 17 червня 2008 року, 19
серпня 2008 року, 04 вересня 2008 року між
ОСОБА_1 - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з
іншої сторони, були укладені договори
позики, відповідно до умов яких
позикодавець ОСОБА_1 передала
позичальникові ОСОБА_2 грошову суму в
загальному розмірі 20000,00 доларів США
виходячи з процентної ставки 3% на
місяць.

Згідно рішення Малиновського
районного суду від 01 листопада 2011 року
по цивільній справі №2/1519/4208/11, з ОСОБА_2
постановлено стягнути на користь
ОСОБА_1 суму боргу за даними договорами
позики та процентами в загальному
розмірі 36990 доларів США, з яких 20000,00
доларів - основна суму боргу, та 16990,00
доларів США - проценти за відповідний
період.

Проте, як свідчила сторона позивача,
відповідач до теперішнього часу суму
позики не повернула.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. При цьому, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629
ЦК України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. Разом з тим, на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З урахуванням даних норм закону, а
також на підставі встановлених фактів
по справі, суд прийшов до висновку, що
між сторонами виникли позикові
правовідносини, що підтверджується
змістом розписок, судовим рішенням
Малиновського районного суду від 01
листопада 2011 року по цивільній справі
№2/1519/4208/11.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як встановив суд, відповідач частково
виконала зобов'язання згідно
постановленого судового рішення.
Відповідно до довідки начальника
відділення №12 АТ «УкрСиббанк» №56-2/2-19-80
від 15 жовтня 2014 року, на рахунок ОСОБА_1
13 жовтня 2014 року надійшло 295920,00 гривень
від першого Малиновського відділу ДВС
Одеського міського управління юстиції
із утриманням комісії банку за таке
зарахування в розмірі 1479,60 гривень.

Відтак, суд погоджується, зі сторонами,
що суми утриманої комісії банку в
розмірі 1479,60 гривень є частиною суми
основної суми боргу, недоотриманою
кредитором, яка підлягає стягненню з
боржника.

В повному обсязі до теперішнього часу
грошове зобов'язання не виконане.

Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно ст. 533 ЦК України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: 1) у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; 2) у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; 3) у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Правова позиція сторони відповідача в
частині заперечень проти позову щодо
обґрунтованості нарахування процентів
за даним зобов'язанням ґрунтується на
тому, що спір між сторонами вирішено по
суті вимог кредитора, визначено
належні до стягнення суми грошових
коштів та відповідний виконавчий лист
з примусового виконання такого
судового рішення пред'явлений до
виконання. Виходячи з викладеного,
сторона ОСОБА_2 вважає дане
зобов'язання припиненим із набранням
судовим рішенням у справі №2/1519/4208/11
законної сили.

Але такий висновок не ґрунтується на
законі. Зобов'язання припиняється на
підставах, встановлених договором або
законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці
підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609
ЦК України, в яких не передбачено такої
підстави припинення зобов'язання, як
ухвалення судом рішення про
задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав,
передбачених договором або законом,
зобов'язання припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(ст. 599 ЦК України). Належним є виконання
зобов'язання, яке прийняте кредитором і
в результаті якого припиняються права
та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення
про задоволення вимог кредитора,
виконання якого не здійснено, не
припиняє зобов'язальних правовідносин
сторін договору, не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
ним грошового зобов'язання.

Виходячи з аналізу норм ст.ст. 11, 12, 15, 16
ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід
зробити висновок, що право, яке захищає
суд, має існувати на день прийняття
судового рішення. Наявність судових
рішень про стягнення боргу та
процентів за інші періоди невиконання
боржником зобов'язання і відкриття
виконавчого провадження за цими
рішеннями за відсутності реального
виконання боржником свого зобов'язання
(добровільного чи примусового) не
свідчить про припинення договірних
правовідносин сторін.

Даний правовий висновок відповідає
позиції Верховного Суду України,
наведеній в ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 12 березня
2009 року (Вісник Верховного Суду України
№9 (121) (2010).

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні
вимоги в частині стягнення
встановлених договорами позики
процентів за період з грудня 2011 року по
вересень 2014 року, сторона позивача
виходить з відповідного розрахунку,
згідно якого загальна сума
заборгованості за процентами
становить 20400,00 доларів США. Однак
згідно конвертації в національну
валюту за офіційним курсом НБУ,
встановленим на день виконання
розрахунку (24 листопада 2014 року), сума
боргу становить 20400,00 х 15,06 = 307224,00
гривень, а не 307237,28 гривень, як то
заявлено позивачем. З даним
розрахунком суд погоджується, у зв'язку
з чим вважає можливим частково
задовольнити відповідну вимогу.

Стосовно стягнення з ОСОБА_2 різниці в
гривневому виражені суми боргу, що
утворилась з моменту ухвалення рішення
про стягнення боргу та сплатою боргу
внаслідок зміни курсу національної
валюти до долару США в загальному
розмірі 183122,69 гривень, суд виходить з
наступного.

На момент вирішення судом справи
№2/1519/4208/11 та ухвалення рішення, суд
керувався офіційним курсом гривні до
іноземних валют, встановленим НБУ, у
зв'язку з чим зокрема було визначено
розмір основної суми боргу та суми
заборгованості за процентами за певний
період. Зміна курсів іноземних валют до
гривні не могла бути передбачена судом,
сторонами та відповідні обставини
знаходяться поза межами
відповідальності боржника, у зв'язку з
чим відсутні підстави для задоволення
цих вимог.

Як зазначалось, ОСОБА_1 в рамках даної
справи заявлялись до стягнення з
ОСОБА_2 суми витрат на послуги КП «БТІ»
Одеської міської ради в розмірі 593,00
гривень, на послуги ТОВ «Експертне бюро
«Айстра» в розмірі 1000,00 гривень та на
послуги поштового зв'язку в розмірі 36,00
гривень.

Однак як вбачається з матеріалів
справи, наведені витрати були понесені
ОСОБА_1 в рамках виконавчого
провадження, відкритого з примусового
виконання рішенням Малиновського
районного суду від 01 листопада 2011 року
по цивільній справі №2/1519/4208/11.

У зв'язку з цим, суд звертає увагу, що
кошти, витрачені на оплату праці
експертів, перекладачів та інших осіб,
залучених у встановленому порядку до
провадження виконавчих дій;
виготовлення та пересилення
документів виконавчого провадження,
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень, інші необхідні
витрати для забезпечення належної
організації виконання рішень органами
державної виконавчої служби, - належать
до витрат на організацію та проведення
виконавчих дій.

Розподіл таких витрат у виконавчому
провадженні має вирішуватись
державним виконавцем в рамках такого
провадження в порядку, визначеному
Законом України «Про виконавче
провадження» з урахуванням Інструкції
з організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України №512/5 від
02 квітня 2012 року. Виходячи з
викладеного, суд не вбачає можливим
погодитись із обґрунтованістю цих
вимог та відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

У зв'язку із частковим задоволенням
позову, суд вважає обґрунтованим
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати: пропорційну
суму оплаченого судового збору у
розмірі 3087,04 гривень. При цьому суд не
вбачає можливим задовольнити вимоги
позивача щодо стягнення суми витрат на
правову допомогу, що визначена
стороною у розмірі 6000,00 гривень,
оскільки суду не надано розрахунків
відповідної суми, що унеможливлює
перевірку її обґрунтованості згідно
ст. 84 ч.2 ЦПК України та ст.ст. 1,2 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення
боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу в розмірі 1479,60 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму заборгованості за процентами - в
загальному розмірі 307224,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
пропорційну суму оплаченого судового
збору в розмірі 3087,04 гривень.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про повернення боргу -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: