АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/5039/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 611/402/14-ц
Категорія:про захист прав споживачів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової
Н.О., Гальянової І.Г.

при секретарі Старіковій
К.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«ЕТАЛОН» Кептє Сергія Володимировича
на рішення Барвінківського районного
суду Харківської області від 23 травня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія
«ЕТАЛОН» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу,
стягнення 17000 грн.,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» з
зазначеними позовними вимогами.

Позов мотивований тим, що 05 листопада
2013 року між позивачем та ТОВ
«Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було
укладено договір фінансового лізингу
№ 000184. Предметом договору є
сільськогосподарська техніка - трактор
«Беларус - 892». Позивач 05.11.2013 року
оплатив рахунок на суму 17000,00 грн. з
зазначенням авансового платежу за
угодою №000184, як було домовлено під час
попередніх переговорів. Але компанія
відмовилась передавати трактор з
посиланням на те, що договором
передбачено сплату авансового платежу
в розмірі 50% від вартості предмету
лізингу і комісії за передачу предмета
лізингу в розмірі 3% від ціни предмета
лізингу, а сплачена ним сума є комісією
за організацію та оформлення спірного
договору.

ОСОБА_3 зазначив, що ця угода порушує
його права як споживача, містить
несправедливі умови, а також
суперечить положенням Закону України
«Про захист прав споживачів» та Закону
України «Про фінансовий лізинг».

Враховуючи викладене, просив визнати
недійсним укладений між сторонами
договір фінансового лізингу №000184 від
05.11.2013 року, стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «ЕТАЛОН» на його користь 17000,00
грн., отриманих за недійсним
правочином, а також стягнути з
відповідача на користь держави судові
витрати.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не
з'явився, просив справу розглянути без
його участі, а позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, просив слухати
справу у його відсутності, надав
письмові заперечення, з яких
вбачається, що 05.11.2013р. між сторонами
було укладено договір фінансового
лізингу №000184 з відповідними додатками
до нього. За умовами договору
відповідач придбає у власність предмет
лізингу і надає його позивачу за плату
у тимчасове володіння та користування
на умовах даного договору. Позивач
особисто підписав кожну сторінку
договору. Договір повністю відповідає
вимогам діючого цивільного
законодавства України, умови викладені
детально і ясно, а тому позивач мав
повну і достовірну інформацію про
послуги відповідача та порядок їх
надання. На виконання умов договору
05.11.2013р. позивачем було здійснено
оплату комісії за організацію договору
лізингу в розмірі 17000,00грн.

Оскільки позивачем не було сплачено
передбачений договором авансовий
внесок у розмірі 50% від вартості товару,
то у відповідача відсутня можливість
передати обраний ним товар у володіння
та користування позивача. Умовами
договору передбачено, що у випадку
розірвання договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
данного договору лізингоодержувачу не
повертається. На підставі викладеного
просив відмовити ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Барвінківського районного
суду Харківської області від 23 травня
2014 року позовні вимоги задоволені в
повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, директор ТОВ «Лізингова
компанія «ЕТАЛОН» Кептє С.В. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення
має відповідати в тому числі на такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається,
щопозивачем та ТОВ «Лізингова компанія
«ЕТАЛОН» було укладено договір
фінансового лізингу №000184. Предметом
договору є сільськогосподарська
техніка - трактор «Беларус - 892».

Судом також встановлено, що відповідно
до пункту 8.2.1 спірного договору
лізингові платежі складаються із :

а) комісійної винагороди
лізингодавцю за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
цього договору, яка розраховується, як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку №1 до даного договору;

б) авансу ціни предмета лізингу,
який розраховується, як авансовий
платіж, який визначається у додатку №1
до даного договору;

в) комісійної винагороди
лізингодавцю за передачу предмета
лізингу, як платіж, що покриває витрати
лізингодавця, пов'язані з організацією
передачі предмета лізингу.

Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору
визначені періодичний авансовий
платіж та другий лізинговий платіж за
формулами.

У додатку №1 до укладеного договору
зазначена вартість предмета лізингу
170000 грн., відсоток платежів 50%, сума
виплат 85000грн. щомісячний платіж 7083,33
грн., комісія за організацію (10%) 17000 грн.,
комісія за передачу ( 3%) 5100 грн. (а.с.24).

У додатку №2 до спірного договору
зазначено вартість предмета лізингу
170 000 грн., авансовий платіж 50%,
сума лізингу 85000 грн., викупна вартість
2550 грн., відсоткова ставка 10%, комісія 5%
та щомісячний платіж 2022,14 грн., а також
витрати, які сплачує лізингоодержувач
за відвантаження предмета лізингу
комісію за передачу автомобіля в сумі
5100 грн. (а.с.25).

Також судом встановлено, що на
виконання умов договору фінансового
лізингу позивач 05 листопада 2013 року
сплатив товариству 17000 грн., зазначивши,
що сплачується первісний внесок за
спірним договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції обґрунтував свої
висновки тим, укладений між сторонами
договір фінансового лізингу є
недійсним з підстав, визначених
положеннями ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону
України "Про захист прав споживачів", як
укладений із застосуванням нечесної
підприємницької практики.

При цьому суд, зазначаючи, що умови
договору були настільки незрозумілими
та непрозорими, що позивач не мав
реальної можливості детально з ними
ознайомитись, вдався до припущень
стосовно роз'яснень відповідачем таких
умов та вказав у рішенні, що якби ці
умови були роз'яснені, то позивачем
договір не укладався би.

Такі висновки суду суперечать в тому
числі і положенням ч.4 ст.60 ЦПК України,
так як рішення не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Крім того, зазначені обставини не
підтверджені іншими матеріалами
справи.

Колегія суддів не може також
погодитися з висновками, оскільки суд
у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Стаття 19 Закону України "Про захист
прав споживачів" вказує, що нечесна
підприємницька практика включає: 1)
вчинення дій, що кваліфікуються
законодавством як прояв
недобросовісної конкуренції; 2)
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Суд не звернув уваги, що в матеріалах
справи відсутні докази і позивач таких
не надав, що під час укладення договору
фінансового лізингу відповідач ТОВ
«Лізингова компанія «ЕТАЛОН» вчинив
дії, які можливо кваліфікувати як прояв
недобросовісної конкуренції, чи вчинив
дії або бездіяльність, що ввели
позивача в оману або були агресивними.

Висновки суду щодо відсутності у
позивача реальної можливості детально
ознайомитись із умовами договору, на
думку судової колегії, мають характер
розмірковування та не на чому не
базуються.

Волевиявлення позивача на укладання
саме такого договору не спростоване,
оскільки його підпис на кожній
сторінці договору свідчить про те, що
він знав та свідомо допускав настання
прав і обов'язків згідно з умовами
договору

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про недійсність договору
через невідповідність укладеного
договору Закону України "Про захист
прав споживачів" є необґрунтованим.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06 листопада 2009 року правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Крім того, у відповідності до ст.11 та ч.1
ст.303 ЦПК України суд першої інстанції
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог, а апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судовою колегією також перевірялись
доводи позивача, зазначені ним в
позовній заяві, яким районним судом
оцінки не надано.

Зокрема, позивач вважав укладений
договір фінансового лізингу нікчемним
в зв'язку з недодержанням сторонами
вимоги закону щодо нотаріального
посвідчення такого договору, а також в
зв'язку з вчиненням відповідачем
такого договору без відповідного
дозволу (ліцензії).

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Згідно ч.2 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ч.1ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст.1 Закону
України "Про фінансовий лізинг", ст.806
ЦК України фінансовий лізинг (далі -
лізинг) - це вид цивільно-правових
відносин, що виникають із договору
фінансового лізингу. За договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у свою власність
річ відповідно до встановлених
лізингоодержувачем специфікацій та
умов і передати її у користування
лізингоодержувачу на визначений строк
не менше одного року за встановлену
плату (лізингові платежі).

Згідно ст.2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Згідно ст.6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" договір лізингу має
бути укладений у письмовій формі.

Отже твердження позивача про
нікчемність укладеного договору з
підстав, передбачених ч.1 ст.220 ЦК
України не ґрунтуються на законі, а
недотримання сторонами нотаріальної
форми договору за ч. 2 ст. 799 ЦК України є
помилковим та таким, що суперечать
викладеним вище вимогам закону.

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання апелянта на нікчемність
договору фінансового лізингу як
укладеного із застосуванням нечесної
підприємницької практики, зокрема без
відповідної ліцензії на залучення
фінансових активів від фізичних осіб,
оскільки така ліцензія для укладання
договору лізингу законом не
передбачена.

Відповідно до Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
лізингові компанії віднесені до
фінансових установ (ст. 1). При цьому
лізингові операції в Україні проводять
як фінансові компанії, так і лізингові
компанії, які не зареєстровані як
фінансові установи.

Згідно довідки Національної комісії,
що здійснює державне регулювання у
сфері ринків фінансових послуг від 08
жовтня 2013 року серії ФЛ № 513, ТОВ
"Лізингова компанія "ЕТАЛОН" взята на
облік як юридична особа, яка має право
надавати послуги з фінансового лізингу
(а.с.37), тобто за своїм правовим статусом
не є фінансовою установою.

Надання послуг з фінансового лізингу
та порядок, якого необхідно
дотримуватись при наданні цієї послуги
юридичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але мають
право надавати фінансові послуги,
регулюється Положенням про надання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
затвердженим розпорядженням Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України 22.01.2004 року №
21 та зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 15.07.2005 р. за № 761/11041 ( з
відповідними змінами).

Згідно роз'яснень Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (НАЦКОМФІНПОСЛУГ) здійснення
діяльності з надання послуг з
фінансового лізингу не потребує
ліцензування.

Держава особі Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України регулює ринок лізингових
послуг та здійснює нагляд за
лізинговою діяльністю шляхом
запровадження внесення інформації про
лізингові компанії до Державного
реєстру фінансових установ та
періодичної звітності цих компаній
перед регулятором.

За таких обставин твердження позивача
про здійснення відповідачем нечесної
підприємницької практики через
відсутність ліцензії на здійснення
діяльності з надання фінансових
послуг, є безпідставними і не
ґрунтуються на законі.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
не знаходить передбачених законом
підстав для застосування положень ст.216
ЦК України і стягнення із товариства на
користь позивача коштів за нікчемним
правочином.

Викладене свідчить про
обґрунтованість апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«ЕТАЛОН» Кептє Сергія Володимировича
задовольнити.

Рішення Барвінківського районного
суду Харківської області від 23 травня
2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -