Провадження № 2/127/7387/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2014 року Вінницький
міський суд Вінницької області

в складі
судді Венгрин О.О.,

за участі секретаря Кабалик Т.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні власністю шляхом
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
мотивуючи його тим, що їй на підставі
договору купівлі-продажу належить
квартира по АДРЕСА_1 м. Вінниці. В даній
квартирі зареєстровані вона, її мати
ОСОБА_4, син ОСОБА_3 та її колишній
чоловік - відповідач ОСОБА_2, з яким
перебувала в шлюбі з 15.03.1996 р. по 06.05.2011 р.
Рішенням Ленінського райсуду м.
Вінниці від 06.05.2011 р. шлюб розірвано.
Відповідач залишив квартиру, забрав
усі свої речі, квартирою не цікавиться,
участі в оплаті комунальних послуг не
приймає, з 2008 р. в квартирі не проживає.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримала за викладених у
позовній заяві обставин, просить його
задоволити, пояснила що відповідач в
квартирі не проживає з 2008 р., його
особистих речей в квартирі немає,
комунальні послуги він не сплачує.
Квартира придбана під час шлюбу з
відповідачем, зареєстрована за нею.
Відповідач мешкає закордоном, створив
нову сім»ю. Через реєстрацію
відповідача в квартирі вона не може
розпоряджатись власністю - квартирою.

Представник відповідача ОСОБА_3 (син
сторін) позов визнав.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, показання
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши та
оцінивши матеріали справи, суд вважає,
що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 14.08.2000 р. позивач
ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7 квартиру
АДРЕСА_1. (а.с. 5)

Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Ленінського райсуду м.
Вінниці від 06.05.2011 р. шлюб між позивачем
ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2
розірвано, встановлено, що шлюб між
сторонами було зареєстровано 15.03.1996 р.
(а.с. 10)

Отже, квартира по АДРЕСА_1 м. Вінниці
придбана під час шлюбу сторін, тому є
спільною сумісною власністю сторін
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в силу ст. 22 КпШС
України 1969 р. (існував на час виникнення
правовідносин - придбання квартири), в
якій йдеться про те, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю, кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Аналогічна норма передбачена
СК України (ст. 60 СК України).

В квартирі по АДРЕСА_1 м. Вінниці
зареєстровані позивач, мати позивача
ОСОБА_4, син сторін ОСОБА_3, колишній
чоловік позивача - відповідач ОСОБА_2
(а.с. 8)

Свідки ОСОБА_5 (співробітник позивача),
ОСОБА_6 (кума позивача) пояснили, що
відповідача в квартирі позивача ніколи
не бачили. Свідок ОСОБА_5 буває в
помешканні позивача з 2006 р., жодного
разу в квартирі відповідача не бачила.
Свідок ОСОБА_6 з 2002 р. відповідача у
спірній квартирі не бачила.

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК
України.)

Відповідно до ст.ст. 379, 382 ЦК України,
об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло житловий будинок,
садиба, квартира.

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, на яку
посилається в позовній заяві позивач,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, яке включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом
(ст. 41 Конституції України, статті 316 - 319
ЦК України), то власник на підставі
статті 391 ЦК України не може бути
визнаний таким, що втратив право
користування своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, тому що буде
позбавлений права володіння і
користування своїм майном.

На підставі викладеного в задоволенні
позову слід відмовити, при цьому суд
враховує, що визнання позову
представником відповідача суперечить
закону.

Керуючись ст. ст. 316- 319, 379, 382, 383, 391 ЦК
України,

ст. 150 ЖК України,

ст. 22 КпШС України 1969 р.,

ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 174 ч.4, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 м. Вінниці.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення через Вінницький міський
суд Вінницької області до апеляційного
суду Вінницької області.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
О.О.Венгрин