Справа №489/8718/13-ц 09.12.2014 09.12.2014 09.12.2014
Провадження № 22ц- 784/3076/14
інстанції Рум'янцева
Доповідач апеляційного
суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

09 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Богуславській
О.М.,

за участю:

- представника позивача Чаленка
В.В.,

- представників відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- представника третьої особи
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_6, ОСОБА_7

на рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 18 березня 2013 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_9,
ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_7

про

звернення стягнення на предмет
іпотеки,

в с т а н о
в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» звернулося в суд з позовом до
ОСОБА_9, ОСОБА_6 третю особу зазначив
ОСОБА_7 про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що між Банком та
ОСОБА_7 21 грудня 2007 року укладено
генеральний кредитний договір про
надання кредитних коштів в порядку і на
умовах визначених договором.

26 жовтня 2012 року в рамках вказаного
генерального договору сторони уклали
кредитний договір на підставі якого
відкрито відновлювальну кредитну
лінію з лімітом кредитування 5 400 000 грн.
зі строком повернення коштів до 18
жовтня 2013 року та сплатою 22,5% за
користування кредитом.

В забезпечення виконання вказаних
кредитних зобов'язань 9 грудня 2010 року
між Банком та ОСОБА_9 укладено договір
іпотеки, за яким останній передав в
іпотеку належний йому нежитловий
об'єкт по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що позичальником
кредитні зобов'язання не було виконано,
Банк просив задовольнити його вимоги
та в рахунок часткового погашення
заборгованості за кредитним договором,
яка станом на 01 липня 2013 року становить
5 832 612 грн. 43 коп., звернути стягнення на
вказаний предмет іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів в межах
процедури виконавчого провадження,
встановивши початкову ціну на рівні не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки проведеної
суб'єктом оціночної діяльності
незалежним експертом на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчий
дій на користь ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль».

08 вересня 2014 року судом до участі у
справі в якості співвідповідача
залучено ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 вересня 2014 року позов
Банку задоволено.

В рахунок часткового погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 010/42-0-2/12-114 від 26 жовтня 2012 року,
укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_7, яка станом на 01 липня
2013 року становить 5 832 612 грн 43 коп., що
складається: 5 400 000 грн. -
заборгованість за тілом кредиту; 3 89465
грн. 75 коп. - заборгованість за
відсотками за період з 27 лютого 2013 року
по 01 липня 2013 року; 6 868 грн.66 коп. -
заборгованість за прострочення сплати
відсотків за період з 29 березня 2013 року
по 01 липня 2013 року; 36 278 грн. 02 коп. - штраф
за нецільове використання кредиту
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме: нежитловий об'єкт, що
розташований в АДРЕСА_1 та належить на
праві власності ОСОБА_6 на підставі
ухвали Заводського районного суду м.
Миколаєва від 08 травня 2013 року,
зареєстрованого державним
реєстратором Реєстраційної служби
Миколаївського міського управління
юстиції Миколаївської області 29 травня
2014 року, шляхом проведення прилюдних
торгів в межах процедури виконавчого
провадження згідно Закону України «Про
виконавче провадження», встановивши
початкову ціну на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки майна незалежним
експертом.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_7
просять скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційних
скаргах доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вони
не підлягають задоволенню із наступних
підстав.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2012 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7
був укладений кредитний договір №
010/42-0-2/12-114 в рамках генерального
кредитного договору № 010/01-02/07-104 від 21
грудня 2007 року, за умовами якого, Банк
зобов'язався надати кредит у формі
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом кредитування 5 400 000 грн., а ФОП
ОСОБА_7, як позичальник зобов'язалася
використати його за цільовим
призначенням і здійснити повне
погашення заборгованості в межах
строку кредиту до 18 жовтня 2013 року
шляхом здійснення визначених
договором щомісячних платежів та
сплатити відсотки за користування
кредитом в розмірі та умовах,
визначених договором.

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань за вказаною кредитною
лінією 09 грудня 2010 року між Банком та
ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки,
за умовами якого Банку передано в
іпотеку нежитловий об'єкт, що належав
на праві власності ОСОБА_9 та
розташований по АДРЕСА_1 і складається
із декількох споруд.

На цій підставі до Державного реєстру
обтяжень нерухомого майна внесено
запис № 10591548 від 09 грудня 2010 року, який
свідчить про те, що єдиним обтяжувачем
вказаного нерухомого майна є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль».

Взяті на себе зобов'язання ФОП ОСОБА_7
не виконала, внаслідок чого станом на 01
липня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 5 832 612 грн. 43
коп., а саме: заборгованість за тілом
кредиту -5 400 000 грн.; заборгованість за
відсотками за період з 27 лютого 2013 року
по 01 липня 2013 року - 3 89465 грн. 75 коп.;
заборгованість за прострочення сплати
відсотків за період з 29 березня 2013 року
по 01 липня 2013 року - 6 868 грн.66 коп.; штраф
за нецільове використання кредиту -36 278
грн. 02 коп.

Із матеріалів справи вбачається, що
ухвалю Заводського районного суду м.
Миколаєва від 08 травня 2013 року,
затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та
ОСОБА_9, відповідно до умов якої, в
рахунок погашення зобов'язання за
договором позики за ОСОБА_6 визнано
право власності на нежитловий об'єкт,
що є предметом іпотеки та розташований
по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання мають бути виконані
належним чином відповідно до умов
договору та актів цивільного
законодавства, з дотриманням строку
(терміну) його виконання, якщо такий
встановлено зобов'язанням.

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки.

Статтею 33 Закону визначено, що в разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

За змістом ст.. 35 Закону, у разі
порушення основного зобов'язання та
умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцяти денний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки.

02 серпня 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» направив боржнику та
іпотекодавцю вимогу про усунення
порушення, яка відповідачем була
отримана.

Встановивши наведені обставини, суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
наявність підстав для задоволення
вимог Банку про звернення стягнення на
предмет іпотеки, яким є нежитловий
об'єкт розташований по АДРЕСА_1, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 26 жовтня 2012
року, укладеного між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та позичальником ОСОБА_7

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

А тому необґрунтовані посилання ОСОБА_6
в апеляційній скарзі на те, що суд
безпідставно звернув стягнення на
належне йому на праві власності майно,
яке в той же час являється предметом
іпотеки.

Посилання ОСОБА_6 в апеляційній
скарзі на безпідставне залучення його
в якості співвідповідача до участі у
справі, є помилковим, оскільки після
скасування рішення за нововиявленими
обставинами, розгляд справи з
урахуванням встановлених судом
нововиявлених обставин відбувається
спочатку за правилами розділу ІІІ ЦПК
України, яка у тому числі, передбачає
можливість залучення до участі в
справі іншу особу, як співвідповідача.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_6
про порушення судом норм
процесуального права, то колегія
виходить з такого.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 не
було надіслано судом копію ухвали про
залучення його в якості
співвідповідача, копію позовної заяви,
а також не було повідомлено про час та
місце судового розгляду, тобто суд
допустив порушення норм
процесуального права, що призвело до
порушення прав ОСОБА_6 на участь у
судовому засіданні та унеможливило
реалізацію наданих йому процесуальних
прав.

Між тим, з урахуванням повноважень суду
апеляційної інстанції скасування
рішення відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК
України можливо у виняткових випадках
- у тому разі, якщо ці порушення
призвели до неправильного вирішення
справи. В даному випадку зазначене
порушення норм процесуального права не
призвело до неправильного вирішення
справи, а тому не може бути підставою
скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 в апеляційних скаргах на те, що
дія іпотечного договору та договору
поруки припинилася, оскільки боржника -
фізичну особу-підприємця, визнано
банкрутом, є помилковими.

Відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК
України, 47-49 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
однією із особливостей підстав
припинення зобов'язань для фізичної
особи-підприємця є те, що у випадку
припинення суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи (виключення
з реєстру суб'єктів підприємницької
діяльності) її зобов'язання за
укладеними договорами не припиняються,
а залишаються за нею як фізичною
особою, оскільки фізична особа не
перестає існувати. Фізична
особа-підприємець відповідає за своїми
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-125 цс 13 від 4 грудня 2013 року.

До того ж, як вбачається з листа
Господарського суду Миколаївської
області від 21 листопада 2014 року, ухвала
Господарського суду Миколаївської
області від 21 серпня 2014 року про
визнання банкрутом ФОП ОСОБА_7 була
скасована постановою Одеського
апеляційного господарського суду від 08
жовтня 2014 року, а справа направлена для
подальшого розгляду.

З огляду на наведене, колегія не вбачає
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6,
ОСОБА_7 відхилити, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 18 березня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді