АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/4292/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2530/К/14
Категорія № 21 (І)
Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі: Трофименко О.О.

за участі: представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_4 на рішення
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу від 11 листопада 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ,
третя особа - приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_6, про визнання договору
дарування удаваним та розірвання
договору добровільного поділу майна, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив
визнати удаваним договору дарування
квартири від 28.10.2013 року, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_6, а також
встановити, що 28.10.2013 року між сторонами
був укладений договір добровільного
поділу майна, згідно якого позивачем
було передано право власності на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, у зв'язку з чим відповідач
зобов'язана сплатити на корить
позивача грошову компенсацію в розмірі
50000,00 грн. за його частку в спільній
квартирі.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_4
зазначив, що він та відповідач ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі,
11.10.2013 року шлюб був розірвано. Після
розірвання шлюбу відповідач направила
позивачу письмову пропозицію щодо
укладення договору про добровільний
поділ спільного майна, а саме квартири,
автомобіля, гаражу, дачі та спільного
рухомого майна. В пропозиції йшлося про
два варіанти поділу спільного майна, а
саме або позивач сплачує компенсацію
на користь відповідача 200000 гривень і
майно залишається за ним, або
відповідач сплачує 50000 грн. позивачу за
його частину в спільній квартирі, яка
переходить відповідачу, а позивачу
залишається дача та гараж. Позивач
погодився на другий варіант.
Домовившись приховати договір
добровільного поділу майна, 28.10.2013 року
між позивачем та відповідачем було
укладено договір дарування квартири,
відповідно до якого сторони мають
рівні права на володіння, користування
та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 в м.
Кривому Розі, що набули за спільні
кошти та яка є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,
дарувальник безоплатно передає у
власність, а обдарована приймає у дар
власність від нього - частку у праві
спільної сумісної власності подружжя
на квартиру без виділу цієї частки.
Однак відповідачем не було виконано
своєї частини домовленості щодо поділу
спільного майна, а саме вона не
виплатила позивачу компенсацію в
розмірі 50000 гривень за його частку у
спільному майні.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просив скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
посилався на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи. Зазначивши при цьому, що між ним
та відповідачем було укладено удаваний
договір дарування спірної квартири та
відповідач в усній формі зобов'язалась
компенсувати позивачеві вартість
частки квартири в сумі 50000,00 грн. Проте,
чисельні звернення з приводу виконання
відповідачем домовленості сторін,
остання ігнорує.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
12.04.1986 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 11.10.2013 року (а.с.5).

28.10.2013 року між позивачем ОСОБА_4 та
відповідачем ОСОБА_5 було укладено
договір дарування квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за
№1179, відповідно до якого ОСОБА_4
(дарувальник) безоплатно передав у
власність, а ОСОБА_5 (обдарована)
прийняла у дар власність від нього
частку у праві спільної сумісної
власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1
без виділу цієї частки (а.с.11-12).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з їх
недоведеності за допомогою належних та
допустимих доказів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Удаваним правочином (ст. 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини (п.
25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними).

Тобто, за удаваною угодою у сторін не
виникає жодних прав і обов'язків.
Укладаючи удавану угоду, обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду.

Відповідно до ч.1 ч.4 ст.372 ЦК України,
майно, що є у спільній сумісній
власності може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. Договір про поділ нерухомого
майна, що є у спільній сумісній
власності укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до статей 11,60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін, та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Тобто, в силу приписів статті 60 ЦПК
України та вимог ст. 235 ЦК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Із преамбули договору дарування
вбачається, що сторони при укладенні
цього договору діяли добровільно і
перебували при здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміли значення своїх
дій і попередньо були ознайомлені
нотаріусом із приписами цивільного
законодавства, що регулюють укладений
ними договір. Крім того, сторони
підтвердили, що цей договір не носить
характеру уявного та удаваного
правочину. Договір дарування
підписаний особисто дарувальником, а
не через представників (а.с.11-12).

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те що з договору
вбачається, що волевиявлення сторін
було направлено саме на укладання
договору дарування квартири. При цьому
стороною позивача не надано жодного
належного та допустимого доказу того,
що сторони уклали договір дарування з
метою приховати інший правочини, а
посилання позивача на те, що фактично
між сторонами було укладено договір
поділу майна є необґрунтованим,
оскільки крім письмових пропозицій
щодо поділу майна направлених
відповідачем позивачу поштою,
позивачем не доведено чи дійшли згоди
сторони щодо усіх умов договору поділу
майна, який начебто бажали приховати.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
не приймає до уваги доводів
апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, оскільки
вони спростовуються матеріалами
справи та є незгодою з висновками суду
по оцінці наданих доказів та зводяться
до їх переоцінки.

Відтак, колегія суддів вважає. Що суд в
достатньо повному обсязі дослідив
надані докази, вірно встановив
обставини справи, у зв'язку з чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню
як недоведена, а рішення суду залишенню
без змін. Оскільки є законним та
обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314,316 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: