Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна», третя особа -
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору іпотеки
припиненим та визнання добросовісним
набувачем, за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» на рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП
Факторинг Україна») про визнання
договору іпотеки припиненим та
визнання добросовісним набувачем. Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що 25 грудня
2013 року вона дізналась, що квартира
АДРЕСА_1, яка належить їй на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 29 січня 2013 року, є
предметом іпотеки за договором іпотеки
від 17 липня 2008 року, укладеним з метою
належного виконання ОСОБА_5 кредитних
зобов'язань перед закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП
Банк»), правонаступником якого є
приватне акціонерне товариство «ОТП
Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке
відступило зобов'язання за кредитним
договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
У зв'язку з наявністю у ОСОБА_5
заборгованості за кредитним договором
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийнято
рішення про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме квартиру
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 зазначає, що вона є
добросовісним набувачем квартири, а
договір іпотеки є припиненим з часу
відчуження квартири та припинення
права власності на неї іпотекодавця
ОСОБА_5

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось
із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_5 за кредитним договором від 16
липня 2008 року.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 04 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 04 лютого
2014 року скасовано в частині позовних
вимог ОСОБА_3 про визнання
добросовісним набувачем та в частині
зустрічного позову і ухвалено в цій
частині нове рішення, яким відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
добросовісним набувачем, а також
відмовлено в задоволенні зустрічного
позову. Рішення суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні
її позову про визнання договору
іпотеки припиненим залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» просить скасувати рішення
суду апеляційної інстанції й ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3 і
задовольнити зустрічний позов.

Касаційні скарги заявників підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання добросовісним
набувачем, а також відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову і
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у
задоволенні її позову про визнання
договору іпотеки припиненим, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що всі правовідносини щодо іпотечного
майна регулюються спеціальним Законом
України «Про іпотеку». Оскільки ОСОБА_3
придбала квартиру, яка є предметом
договору іпотеки, то для неї зазначена
іпотека є дійсною у зв'язку з чим на
квартиру, власником якої є ОСОБА_3, може
бути звернуто стягнення для погашення
заборгованості ОСОБА_5 за кредитним
договором. Однак, положеннями Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» передбачено, що протягом дії
цього Закону не може бути примусово
звернуто стягнення на нерухоме житлове
майно, яке вважається предметом
іпотеки, якщо кредит надано в іноземній
валюті, таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя, а також загальна площа
такого нерухомого житлового майна не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до пункту 2 частини
першої статті 307 ЦПК України, має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що 16 липня 2008 року між ЗАТ
«ОТП Банк» і ОСОБА_5 укладено
кредитний договір.

У рахунок забезпечення належного
виконання боржником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором, 17
липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк»
і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено
договір купівлі-продажу кредитного
портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП
Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» прийняло на себе зобов'язання
за кредитним договором від 16
липня 2008 року.

ОСОБА_5 умови кредитного договору не
виконує, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість по сплаті кредиту, яка
станом на 16 жовтня 2013 року
становить 5 641 514 грн 41 коп.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк,
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі статями 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду.

На підставі договору купівлі-продажу
від 29 січня 2013 року
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1,
яка є предметом іпотеки.

У разі переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки
(частини перша, друга статті 23 Закону
України «Про іпотеку»).

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою господарського суду
Харківської області від 28 лютого 2011
року фізичну особу - підприємця ОСОБА_5
визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, строк
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
обов'язкових платежів визнано таким, що
настав, припинено строк виконання всіх
грошових зобов'язань, припинено
нарахування неустойки, відсотків та
інших санкцій за всіма видами
заборгованості, вимоги за
зобов'язаннями банкрута, які виникли
під час проведення процедур
банкрутства, припинено стягнення з
банкрута за всіма виконавчими
документами, за винятком виконавчих
документів за вимогами про стягнення
аліментів, а також відшкодування шкоди,
заподіяної життю та здоров'ю громадян,
встановлено строк у 40 днів для
пред'явлення вимог кредиторів до
банкрута, скасовано арешти, що
накладені на майно боржника і інші
обмеження щодо розпорядження майном
боржника, заборонено накладення нових
арештів або інших обмежень щодо
розпорядження майном банкрута,
призначено ліквідатором банкрута
арбітражного керуючого, якого
зобов'язано відповідно до статей 25 - 30, 47
- 49 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» до 28 серпня 2011
року виконати ліквідаційну процедуру
банкрута, у тому числі здійснити продаж
всього майна фізичної особи ОСОБА_5

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 29
листопада 2011 року постанову
господарського суду Харківської
області від 28 лютого 2011 року скасовано,
провадження у справі про визнання
банкрутом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_5 припинено.

Відповідно до статей 23, 25, частини
першої статті 26 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
з дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури строк виконання всіх
грошових зобов'язань банкрута
вважається таким, що настав; укладення
угод, пов'язаних з відчуженням майна
банкрута чи передачею цього майна
третім особам, допускається в порядку,
передбаченому цим розділом;
скасовується арешт на майно боржника,
визнаного банкрутом, чи інші обмеження
щодо розпорядження майном такого
боржника.

При цьому згоди іпотекодержателя на
відчуження предмета іпотеки за
договором, що укладається під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснюється в межах справи про
банкрутство, положеннями Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) не передбачено.

Ліквідатор з дня свого призначення
здійснює такі повноваження: приймає до
свого відання майно боржника, вживає
заходів по забезпеченню його
збереження, виконує функції з
управління та розпорядження майном
банкрута; реалізує майно банкрута для
задоволення вимог, включених до
реєстру вимог кредиторів, у порядку,
передбаченому цим Законом тощо.

Усі види майнових активів (майно та
майнові права) банкрута, які належать
йому на праві власності або повного
господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури та
виявлені в ході ліквідаційної
процедури, включаються до складу
ліквідаційної маси.

За таких обставин, все нерухоме майно,
що належить на праві власності
фізичній особі, входять до складу
ліквідаційної маси цієї ж фізичної
особи, яка набула статусу підприємця.

Місцевим судом встановлено, що за
результатами торгів арбітражним
керуючим відчужено, шляхом укладення
договору купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_1, а на підставі договору
купівлі-продажу від 29 січня 2013 року
власником спірної квартири стала
ОСОБА_3

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 15
«Про судову практику в справах про
банкрутство» роз'яснено, що Закон
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» містить
спеціальні норми, які мають пріоритет у
застосуванні при розгляді справ про
банкрутство щодо інших законодавчих
актів України.

Отже статті 23, 25, 26 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
мають пріоритет при оцінці дій
ліквідатора щодо відчуження майна
банкрута, яке є предметом застави
(іпотеки), вчинених в ході судового
провадження у справі про банкрутство.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції на зазначене уваги не
звернув, зазначивши, що до
правовідносин, які виникають із
договору іпотеки застосовуються
положення Закону України «Про іпотеку»
залишив поза увагою, що з моменту
порушення справи про банкрутство до
боржника підлягають застосуванню
норми спеціального Закону, а саме
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13,
яка згідно з частиною першою статті 360-7
ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову про визнання її добросовісним
набувачем, суд апеляційної інстанції
не дослідив правомірність набуття нею
права власності на спірну квартиру, не
з'ясував наявності підстав для
пред'явлення такого позову.

Крім того, 07 червня 2014 року, після
ухвалення рішення судом першої
інстанції, набрав чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», згідно з яким протягом дії
цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами −?
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та
250 кв. м для житлового будинку.
Іпотекодавець чи позичальник не
відноситься до категорії осіб, які є
суб'єктами Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції».

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
214 ЦПК України під час ухвалення
рішення суд вирішує, яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
при ухваленні рішення мав право
застосовувати вищевказаний Закон за
наявності критеріїв, викладених у
статті 1 цього Закону.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув
уваги, що ОСОБА_3 не отримувала кредит в
іноземній валюті на придбання житла, і
не передавала зазначене житлове
приміщення банку в іпотеку, а стала
набувачем майна після відчуження цього
майна в процедурі реалізації майна
банкрута.

Отже, суд апеляційної інстанції
неправильно витлумачив та застосував
норми Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

За таких обставин суд апеляційної
інстанції не визначив, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин та які правові
норми підлягають застосуванню до цих
правовідносин, не встановив дійсних
обставин справи, не дослідив докази та
не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору в
частині первісних позовних вимог про
визнання добросовісним набувачем та
зустрічних - про звернення стягнення на
предмет іпотеки і ці порушення
допущені судом апеляційної інстанції
при розгляді справи, рішення суду
апеляційної інстанції в цій частині
відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України
підлягає скасуванню, а справа передачі
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Разом з тим, апеляційний суд правомірно
залишив без змін рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові
ОСОБА_3 про визнання договору
припиненим. Суд апеляційної інстанції
в цій частині дослідив обставини
справи повно, зібраним доказам дав
оцінку, тому рішення апеляційного суду
в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та товариства
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 червня 2014 року в частині
первісних позовних вимог про визнання
добросовісним набувачем та зустрічних
- про звернення стягнення на предмет
іпотеки скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В решті рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
М.К.
Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська