Провадження № 2/487/3650/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року

Заводський районний суд м.Миколаєва
у складі головуючої судді Павлової Ж.П.,
секретаря Сочивко І.О. ,представників
органу опіки та піклування служби у
справах дітей адміністрації
Заводського району Третьякової Т.В. та
Норенко О.О., за участі позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5 розглянувши у
відкритому судовому засіданні
м.Миколаєва цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та третьої
особи служби у справах дітей
адміністрації Заводського району
Миколаївської міської ради про
визнання відмови на надання дозволу на
виїзд дітей безпідставною та надання
дозволу на виготовлення дитячих
проїзних документів на виїзд
неповнолітніх дітей за межі України
та тимчасове місце проживання до Росії
без згоди батька

В С Т А Н
О В И В

21.11.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду
із позовом до ОСОБА_4 та третьої особи
служби у справах дітей адміністрації
Заводського району м.Миколаєва про
надання дозволу на виготовлення
документів для тимчасового виїзду за
кордон неповнолітніх дітей без
супроводу і згоди батька.

В заяві вона вказувала на те, що
перебувала з відповідачем у шлюбі з
01.07.2005 по 03.12.2012 роки. В період шлюбу ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народився син
ОСОБА_6,а ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них
народилася донька ОСОБА_3.

Після розірвання шлюбу діти
проживають разом з нею. Відповідач
матеріальної допомоги на утримання
дітей не надає, фактично не спілкується
із дітьми, хоча це питання
вирішувалось на засіданні служби у
справах дітей Заводської
адміністрації. Разом з тим, відповідач
безпідставно не дає згоди на виїзд з
нею дітей за кордон , а саме до Росії ,
де мешкає її матір , для відпочинку та
лікування, порушуючи права дітей.

В судовому засіданні позивачка
позовні вимоги підтримала та уточнила
в частині того, що за кордоном проживає
не її матір , а рідня її матері, тітки та
інші родичі, які мешкають в АДРЕСА_1
Краснокутського району Саратовської
області Російської федерації.Тому
просила надати їй такий дозвіл для
тимчасового виїзду, на період зимових
кані кулів.

Відповідач та представник
відповідача в судовому засіданні
позовні вимоги не визнали, посилаючись
на те , що позивачка бажає вивезти
дітей до держави Росії на постійне
місце проживання, а тому відповідач
дійсно такої згоди не надає..

Представник третьої особи служби у
справах дітей просив винести рішення
на розсуд суду.

Вислухавши пояснення сторін,
вислухавши покази свідків, дослідивши
матеріали справи суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі з 01.07.2005 по 03.12.2012р.

В період шлюбу , ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них
народився син ОСОБА_6,а ІНФОРМАЦІЯ_2
року у них народилася донька ОСОБА_3.

Після розірвання шлюбу діти
проживають разом з матір*ю. Відповідач
матеріальної допомоги на утримання
дітей не надає, про що свідчить довідка
, яка видана Заводським відділом
державної виконавчої служби ММУЮ про
заборгованість відповідача по сплаті
аліментів на утримання дітей в розмірі
19370 грн. станом на 01.12.2014 рік.

Фактично батько з дітьми не
спілкується, хоча це питання
вирішувалось на засіданні служби у
справах дітей Заводської
адміністрації і визначено його участь
у спілкуванні із дітьми.

Місце проживання дітей фактично
визначено сторонами в добровільному
порядку , а саме із матір*ю.

Судом встановлено , що позивачка має
можливість для організації відпочинку
дітей та профілактичного лікування їх,
оскільки судом встановлено, що діти
постійно хворіють, оздоровити їх на
зимових канікулах 2014-2015р. у родичів ,
які мешкають АДРЕСА_1 Краснокутського
району Саратовської області
Російської федерації, а також для
розширення світогляду дітей за рахунок
такої організації відпочинку.

Однак через припинення відносин з
відповідачем, останній відмовляється
давати нотаріально посвідчену згоду на
виїзд дітей за кордон разом з матір*ю,
що суперечить інтересам дітей, які
таким чином позбавлені вказаних
можливостей.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про
права дитини, прийнятої 20 листопада 1989
року, яка набрала чинності для України
27 вересня 1991 року, передбачено, що в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові та розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під піклуванням і під
відповідальністю своїх батьків та в
будь-якому випадку в атмосфері любові
та моральної і матеріальної
забезпеченості (Принцип 6 Декларації
прав дитини).

Статтею 11 Закону України «Про
охорону дитинства» предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Законодавство України передбачає
можливість судового вирішення спору
щодо виїзду дітей з одним з батьків за
межі України, без дозволу іншого, який
безпідставно не дає згоду на виїзд
дитини з одним з батьків. Відповідно до
п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в*їзду в Україну
громадян України», оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду за кордон неповнолітнього
громадянина України. За відсутністю
згоди одного з батьків виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволено на
підставі рішення суду.

Проїзний документ на дитину видається
органами внутрішніх справ за місцем
проживання дитини та оформляється
терміном на три роки або до досягнення
нею 18 річного віку.

В судовому засіданні встановлено,що
відповідач безпідставно відмовляється
дати згоду на тимчасові поїздки дітей
разом з матір*ю за межі України, , що
протирічить положенню ст. 33
Конституції України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» та вимогам ст. 3
Конвенції про права дитини, згідно з
якою, при здійсненні дій щодо дітей,
необхідно приділяти першочергову
увагу якнайкращому забезпеченню
інтересів дитини.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 57 від 27 січня 1995 року зі змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України № 923 від 11 липня 2007
року, затверджені Правила перетинання
державного кордону громадянами
України (далі Правила).

З п.2-2 Правил, вбачається, що виїзд за
межі України громадян України, які не
досягли 16 річного віку у супроводі
одного з батьків здійснюється у разі
пред*явлення оригіналу або
нотаріального посвідчення копії
рішення суду про надання дозволу на
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16 річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Отже, для виїзду дітей разом з одним із
батьків за межі України у випадках,
коли другий не дає згоди на це, суд
повинен вирішувати не лише питання
виїзду дитини без згоди батька, а й без
його супроводу.

Така правова позиція підтримана Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 19 грудня 2012 року
(справа № 6-44788), а

а також в ухвалі від 12.06.2013року , Справа
№ 6-10455.

Таким чином суд встановив, що
відповідач безпричинно відмовляється
надати згоду на тимчасовий виїзд
дітей за межі України. Його доводи
нічим не підтверджені.

Суд критично розцінює показання
свідків ОСОБА_7, яка знаходиться в
неприязнених стосунках із позивачкою
та свідка ОСОБА_8, якій відомо про виїзд
дітей ніби-то на постійне місце
проживання за межі України лише зі слів
самого відповідача.

Посилання відповідача на наявність
спору між ним та позивачкою, щодо
порядку виховання дитини, не можуть
бути судом взяті до уваги. Так, судом
встановлено , що між сторонами існують
неприязні стосунки,( звернення до
правоохоронних органів з приводу
побиття позивачки відповідачем, не
сплати ним аліментів на утримання
дітей), що й є основною причиною
заборони відповідача на виїзд дітей на
відпочинок разом з матір*ю за межі
України. Однак, це не є підставою
забороняти дітям виїзд за кордон з
метою відпочинку та спілкування з
рідними позивачки. Заборона виїзду
дитини за таких умов є необґрунтованою,
не розумною, а отже й не справедливою.

Така правова позиція підтримана Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 19 грудня 2012 року
(справа № 6-44788).

А також в ухвалі від 12.06.2013року , Справа
№ 6-10455.

За таких підстав суд вважає, що позов є
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,60,212,213,215 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В

Позов задовольнити.

Визнати відмову ОСОБА_4 на тимчасовий
виїзд за кордон неповнолітніх дітей
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 безпідставною.

Дозволити ОСОБА_3 виготовлення
дитячих проїзних документів на виїзд
неповнолітніх дітей ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
громадян України, на тимчасове місце
проживання до Російської федерації
Саратовська область, Краснокутський
район АДРЕСА_1 на період зими 2014-2015
року без згоди батька
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення вступає в законну силу
через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Миколаївського
апеляційного суду через Заводський
районний суд м.Миколаєва в порядку,
визначеному ст. 294 , 295 ЦПК України.

Головуючий суддя

Ж.П.Павлова