Справа № 161/4887/14-ц
Провадження № 2/161/1967/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

18 грудня 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області в
складі :

головуючого - судді
Кирилюк В.Ф.

при секретарі
Поліщук Д.Р.

з участю : позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Луцької міської ради,
третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідачів управління
Держземагенства у Луцькому районі
Волинської області про визнання
нечинним рішення Луцької міської ради
від 23.07.2008 року №29/34 та недійсним
Державного акта на право власності на
земельну ділянку від 17.10.2008 року, -

В С ТА Н
О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Луцької міської ради
про визнання нечинним рішення Луцької
міської ради від 23.07.2008 року №29/34 та
недійсним Державного акта на право
власності на земельну ділянку від
17.10.2008 року.

Свій позов обгрунтовує тим, що
вона на підставі свідоцтва про право на
спадщину є власником квартири АДРЕСА_1
та земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель і споруд площею
0,0301 га за тією ж адресою, на підставі
Державного акта на право приватної
власності на землю від 21.12.1999 року серії
ВЛ №2038.

Відповідач ОСОБА_3 був власником
квартири АДРЕСА_2 та згідно рішення
Луцької міської ради від 23.07.2008 року №
29/34 ««Про передачу у власність
громадянам міста земельних ділянок для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, та надання в
оренду»» ОСОБА_3 передано у власність
земельну ділянку, площею 0,0102 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_2 та видано Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯД №330133 від 17.10.2008 року.

На підставі договору
купівлі-продажу квартири від 27.10.2011
року власником квартири АДРЕСА_2 став
ОСОБА_4, з яким з 2012 року почали виникати
суперечки з приводу користування
земельною ділянкою.

В 2013 році з відповідей на її заяви з
цього приводу у Держсільгоспінспекцію
у Волинській області та прокуратуру
м.Луцька та наданих їй копій
документів, вона дізналась,

що земельна ділянка, яка перебувала в
спільному користуванні власників
квартир АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 повністю
передана у власність ОСОБА_3

Вказує також, що в акті погодження в
натурі зовнішніх меж
землекористування попереднього
власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 від
19.06.2007 року підпис її матері ОСОБА_7, як
суміжного землекористувача, вчинений
не нею.

Покликаючись на викладені
обставини, з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, позивач
ОСОБА_1 просить визнати нечинним
рішення Луцької міської ради від 23.07.2008
року № 29/34 в частині передачі у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,0102 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 та визнати недійсним
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯД № 330133 від
17.10.2008 року щодо передачі у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0102 га
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд по АДРЕСА_2.

Ухвалою Луцького міськрайонного
суду від 10.09.2014 року залучено до участі
в справі як третю особу без самостійних
вимог на стороні відповідачів
управління Держземагенства у Луцькому
районі Волинської області.

В судовому засіданні позивач та її
представники заявлені вимоги
підтримали з підстав, зазначених в
позовній заяві та просять
задовольнити їх.

Відповідачі, представники
відповідачів, представник третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідачів проти позову заперечили.
Суду пояснили, що підстави для визнання
нечинним рішення Луцької міської ради
та недійсним оспорюваного Державного
акта на право власності на земельну
ділянку, виданого ОСОБА_3, відсутні. В
задоволенні позову просять відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, суд приходить до висновку, що
позов до задоволення не підлягає.

З пояснень в судовому засіданні
учасників судового розгляду,
матеріалів справи судом встановлено,
що будинок АДРЕСА_2 є одноповерховим,
чотирьохквартирним будинком.

Земельна ділянка, якою користувалися
мешканці зазначеного будинку передана
власникам квартир у приватну
власність, кожному зокрема, з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Власником квартири АДРЕСА_1 та
квартири АДРЕСА_3 та земельної ділянки
для обслуговування житлового будинку
та господарських будівель і споруд
площею 0,0301 га, яка розташована на
території АДРЕСА_3 була ОСОБА_7 - мати
позивача ОСОБА_1

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1, як спадкоємець
першої черги за законом, прийняла
спадщину та 07.05.2009 року отримала
свідоцтва про право на спадщину за
законом на зазначене майно(6,7,10,11,12).

Квартира АДРЕСА_1, власником якої
стала ОСОБА_1 складається з однієї
кімнати житловою площею 10,6 кв.м.,
загальна площа квартири становить 13,3
кв.м., тобто в загальну площу квартири
входить частина земельної ділянки під
коридором площею 3,2 кв.м. та кухнею
площею 2,1 кв.м., які перебувають в
спільному користуванні з квартирою
АДРЕСА_2(а.с.8,9).

Спадкодавцем ОСОБА_7 земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та споруд була
отримана у власність площею 0,0301 га без
врахування площі приміщень, які
перебувають у спільному користуванні з
квартирою АДРЕСА_2(а.с.12-20).

Земельну ділянку саме такої площі
та саме в таких межах успадкувала
позивач ОСОБА_1 07.05.2009 року, володіє та
користується нею по даний час.

Власником квартири АДРЕСА_2 була
ОСОБА_6, з 21.12.2007 року на підставі
договору купівлі-продажу - відповідач
ОСОБА_3 і з 27.10.2011 року на підставі
договору купівлі-продажу власником
квартири, яка знаходиться на земельній
ділянці площею 0,0102 га, є відповідач
ОСОБА_4.(а.с.23,24,108).

Квартира АДРЕСА_2 за вказаною
адресою складається з однієї кімнати
житловою площею 13,2 кв.м., загальна площа
квартири становить 15,8 кв.м., тобто в
загальну площу квартири входить
частина земельної ділянки під
коридором площею 3,2 кв.м. та кухнею
площею 2,1 кв.м., які перебувають в
спільному користуванні з квартирою
АДРЕСА_1(106,107).

На підставі рішення Луцької міської
ради від 23.07.2008 року №29/34 ОСОБА_3
передано у власність земельну ділянку
площею 0,0102 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
розташовану на АДРЕСА_2 та 17.10.2008 року
видано Державний акт серії ЯД
№330133(а.с.108).

ОСОБА_3 земельна ділянка для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд була отримана у власність
площею 0,0102 га, в тому числі 5,3 м - під
приміщеннями, які перебувають у
спільному користуванні з квартирою
АДРЕСА_1(а.с.12-20).

З 27.10.2011 року власником земельної
ділянки площею 0,0102 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованої на АДРЕСА_2, на підставі
договору купівлі-продажу є ОСОБА_4, про
що в Державному акті серії ЯД №330133,
виданому попередньому власнику
земельної ділянки ОСОБА_3 17.10.2008 року,
зроблено відповідну відмітку(а.с.108).

Власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_8,
якій у приватну власність передана
земельна ділянка площею 0,0106 га для
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель і споруд за
вказаною адресою, що посвідчено
Державним актом на право приватної
власності на землю серії Р2 №111788 від
28.05.2002 року.

Дані обставини сторонами не
оспорюються.

В даному випадку спір виник між
власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та
власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 з
приводу спільного користування
належною йому земельною ділянкою.

Порушенням її прав позивач вважає
передачу у приватну власність ОСОБА_3
частини земельної ділянки під
приміщеннями, які перебувають у
спільному користуванні квартири
АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2: коридор
площею 3,2 кв.м. та кухня площею 2,1 кв.м. та
іншої частини земельної ділянки, яка
повинна була би залишитися у їх
спільному користуванні для
влаштування проходу до спільних
вхідних дверей у будинок, оскільки саме
таким чином був влаштований прохід до
будинку до передачі земельних ділянок
у власність власникам квартир. Крім
того вказує, що її мати ОСОБА_7 не
погоджувала в натурі зовнішні межі
землекористування попереднього
власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6,
оскільки у відповідному акті від 19.06.2007
року підпис за неї виконаний іншою
особою.

Саме з цих підстав позивач ОСОБА_1
просить визнати нечинним рішення
Луцької міської ради від 23.07.2008 року
№29/34 про передачу ОСОБА_3 у власність
земельної ділянки площею 0,0102 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_2 та недійсним
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯД №330133,
виданий ОСОБА_3 17.10.2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ст.126 ЗК України, в редакції,
яка діяла на час отримання ОСОБА_3
оспорюваного Державного акта на право
власності на земельну ділянку, право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Що стосується підстав позову:
передачі у приватну власність ОСОБА_3
частини земельної ділянки під
приміщеннями, які перебувають у
спільному користуванні квартири
АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 та не
погодження в натурі зовнішніх меж
землекористування матір'ю позивача
ОСОБА_7, то земельну ділянку саме
площею 0,0301 га та саме в таких межах
отримала у власність спадкодавець
ОСОБА_7 у 1999 році, володіла та
користувалася нею до дня смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Тому суд не вбачає в
даному випадку порушення прав позивача
ОСОБА_1, яка 07.05.2009 року успадкувала
зазначену земельну ділянку такою ж
площею та в тих же межах, володіє та
користується нею по даний час.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4
перешкоджає їй користуватися
коридором та кухнею, які перебувають у
спільному користуванні саме з тих на
підстав, що вхідні двері та спільні
приміщення находяться на земельній
ділянці, суд до уваги не приймає.

ОСОБА_4 заперечив такий факт. Жодного
доказу в підтвердження таких обставини
позивачем не надано.

В технічній документації на квартири
як позивача ОСОБА_1 так і відповідача
ОСОБА_4 чітко зазначено, що коридор
площею 3,2 кв.м. та кухня площею 2,1 кв.м.
перебувають у їх спільному
користуванні, тому створення будь-ким
перешкод у такому користуванні може
бути підставою для відповідного позову
про усунення таких перешкод.

Позивач вказує також, що така ситуація
може порушувати її права на
користування спільними приміщеннями у
майбутньому.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Суд не вирішує справи щодо захисту
прав, свобод чи інтересів осіб, які
можуть бути порушені, невизнані або
оспорювані в майбутньому.

Посилання позивача на те, що інша
частина земельної ділянки, яка була
передана у власність ОСОБА_3 повинна
була залишитися у спільному
користуванні для влаштування проходу
до спільних вхідних дверей у будинок,
оскільки саме таким чином був
влаштований прохід до будинку до
передачі земельних ділянок у власність
власникам квартир, на думку суду, також
не є підставою для задоволення позову.

З пояснень учасників судового
розгляду встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є власником двох квартир в
будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 та
земельної ділянки для обслуговування
цих квартир, господарських будівель і
споруд.

Той факт, що до передачі земельних
ділянок у приватну власність, прохід до
спільних дверей будинку був саме з
певної сторони і по земельній ділянці,
яка пізніше була передана у приватну
власність ОСОБА_3 не є підставою
залишення такої земельної ділянки у
спільному користуванні.

Крім того, у передбачених законом
випадках, власники або
землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати встановлення
земельних сервітутів, види яких
передбачені ст.99 ЗК України.

Статтею 152 ЗК України передбачено,
що держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Маючи власну земельну ділянку,
позивач має можливість влаштувати
прохід до вхідних дверей будинку по
своїй земельній ділянці, про що
повідомляли відповідачі. Про те, що
така технічна можливість в даному
випадку відсутня, доказів суду
позивачем не надано.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

З повідомлення Державної інспекції
сільського господарства у Волинській
області №01-21/910/1 від 18.04.2013 року
вбачається, що спеціалістами цієї
інспекції проведено перевірку
дотримання вимог земельного
законодавства при спільному
користуванні земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_2. В ході перевірки
порушень земельного законодавства не
виявлено (а.с.30).

З повідомлення прокуратури міста
Луцька від 13.06.2013 року на звернення
ОСОБА_1 щодо законності приватизації
земельної ділянки ОСОБА_3 в АДРЕСА_2
вбачається, що підстав для
прокурорського реагування встановлено
не було(а.с.31).

Крім того, суд зазначає, що власником
спірної земельної ділянки на даний час
є не ОСОБА_3, а ОСОБА_4, який придбав цю
земельну ділянку встановленої площі та
у встановлених межах.

Відповідно до ст.158 ЗК України
органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах. У разі незгоди
власників землі або землекористувачів
з рішенням органів місцевого
самоврядування, центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин,
спір вирішується судом.

На основі встановлених обставин суд
приходить до висновку, що при прийнятті
Луцькою міською радою рішення від
23.07.2008 року №29/34 та видачі ОСОБА_3
Державного акта на право власності на
земельну ділянку від 17.10.2008 року,
відповідачами жодним чином не були
порушені права позивача, яка станом на
2008 рік не була ні власником квартири в
будинку по АДРЕСА_1, ні власником
земельної ділянки за вказаною адресою,
тому немає підстав для захисту її
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав і, відповідно, відсутні підстави
для задоволення позову до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Луцької міської ради про
визнання нечинним рішення Луцької
міської ради від 23.07.2008 року №29/34 та
недійсним Державного акта на право
власності на земельну ділянку від
17.10.2008 року.

На підставі ст.ст.12, 78, 91,116, 126, 152, 158 ЗК
України, керуючись ст.ст. 10, 57-60, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Луцької міської ради,
третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідачів управління
Держземагенства у Луцькому районі
Волинської області про визнання
нечинним рішення Луцької міської ради
від 23.07.2008 року №29/34 та недійсним
Державного акта на право власності на
земельну ділянку від 17.10.2008 року -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд
Волинської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду
В.Ф.Кирилюк