Справа № 729/1160/14
10 грудня 2014 р. Бобровицький районний
суд Чернігівської області в складі
головуючої судді Булиги Н.О., при
секретарі- Савості К.Ю. за участю
позивача ОСОБА_1, відповідачів - ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представника відповідача -
ОСОБА_4, розглянув у відкритому
судовому засіданні в м. Бобровиця
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання чоловіка і жінки однією
сім»єю, визнання автомобіля об»єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визнання права власності на частину
Позивач звернулась до суду з
зазначеним позовом, в якому просить
встановити факт її проживання однією
сім»єю без державної реєстрації шлюбу
з ОСОБА_5 в період з 01 січня 2007 по 27
жовтня 2007 року, визнати придбаний у
вересні місяці 2007 року автомобіль ВАЗ
власності подружжя та визнати право
власності на 12 його частину, крім того
просить визнати право власності на 16
частину автомобіля в порядку
спадкування після смерті чоловіка
Позов обгрунтовує тим, що у вона з
січня 2007 року почала проживати разом з
ОСОБА_5 однією сім"єю як чоловік та
жінка, без реєстрації шлюбу в АДРЕСА_1,
за місцем проживання його батьків. Під
час спільного проживання вони
проводили ремонт, облаштували меблями
літню кухню та перейшли туди проживати.
ОСОБА_5 займався підприємницькою
діяльністю у сфері торгівлі, а позивач
допомагала йому в цьому. В подальшому
планували завести дитину, але в травні
2007 року стався викидень. У вересні 2007
року позивач спільно з ОСОБА_5 придбали
Згідно умов кредитного договору
позичальником виступив ОСОБА_5, а вона
поручителем. 27 жовтня 2007 року позивач
та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у відділі
РАЦС Бобровицького РУЮ. ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_5 помер. Після його смерті
відкрилась спадщина, до складу якої,
крім іншого майна, входить
вищезазначений автомобіль.
Спадкоємцями за законом являються вона
та батьки спадкодавця ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які мають майнові претензії
щодо розподілу спадкового майна та є
заінтересованими особами. В даний час
цей автомобіль є спірним майном між
спадкоємцями, а тому встановлення
факту проживання однією сім»єю їй
необхідно для правильного розподілу
спадкового майна, що і стало підставою
звернення до суду.
В судовому засіданні позивач позов
підтримала, з підстав наведених у
позові та вважає, що вона має право на 12
він був придбаний в період проживання
її з ОСОБА_5 спільно як чоловіка та
жінки за їх спільні кошти в вересні 2007
року, а тому зазначений автомобіль є
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя. Разом з тим, вказала, що
ОСОБА_5 придбав автомобіль за кредитні
кошти, оскільки, хоча він і займався
підприємницькою діяльністю, але на час
купівлі автомобіля у нього було
скрутне матеріальне становище і він не
міг сплатити всю суму повністю. Також
вказує, що вона має набути право
власності на 16 частину автомобіля як
спадкоємець після смерті чоловіка.
Спір щодо зазначеного автомобіля виник
у кінці жовтня 2011 року, тому строк
позовної давності не порушено.
Зазначає, що чинним законодавством не
передбачено застосування строку
позовної давності у справах про
встановлення юридичного факту, зокрема
проживання однією сім»єю чоловіка та
жінки без шлюбу. Разом з тим, Сімейним
кодексом України визначено, що до вимог
що випливають із сімейних
правовідносин, позовна давність не
застосовується. Крім того позивач
вважає, що враховуючи положення ст.264 ЦК
України, перебіг строку позовної
давності почався з 21 січня 2013 року,
після розгляду справи Апеляційним
судом Чернігівської області за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Бобровицького районного суду
від 28.09.2012 року по справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розподіл
спадкового майна та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
розподіл майна в порядку спадкування
та визнання права власності.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її
представник позов не визнали та
пояснили, що покійний ОСОБА_5
періодично, починаючи з січня 2007 року,
зустрічався з позивачем, інколи
привозив її в гості до батьків в
АДРЕСА_2, де позивач ночувала, але вони
спільно не проживали однією сім'єю, не
мали спільних коштів та не вели побуту.
У ОСОБА_5 було багато знайомих жінок, з
якими він також періодично
зустрічався. Автомобіль ВАЗ 21112 ОСОБА_5
придбав у вересні 2007 року частково за
кошти надані його матір»ю ОСОБА_2 в сумі
38 тис. гривень. Крім того, як в своєму
запереченні до позову так і в судовому
засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила,
що позивач у 2011 році зверталась із
зустрічним позовом до неї та її
чоловіка ОСОБА_3 про визнання за нею
права власності на спірний автомобіль
придбаний під час спільного проживання
за спільні кошти з ОСОБА_5, але їй було
відмовлено в позові. Просила
застосувати трирічний строк позовної
давності, який пропущений позивачем, та
відмовити в позові.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 пояснила, що в будинку по
АДРЕСА_3 с.Бригінці на протязі 2007 року
вона хоча бувала і рідко, але позивачки
в господарстві ніколи не бачила. В
розмові з ОСОБА_5 він повідомляв, що
одружуватись не збирається, оскільки в
нього немає нареченої. Також свідкові
відомо, що відповідач ОСОБА_2, мати
покійного ОСОБА_5, у 2007 році давала
синові гроші в сумі 38 тис. грн. на
придбання автомобіля.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснила, що вона на протязі 8 років,
тобто з 2006 року, постійно допомагала
відповідачу ОСОБА_2 по господарству, де
та проживає в АДРЕСА_1 але ніколи в
господарстві не бачила позивача
ОСОБА_1, а саме щоб вона там проживала з
ОСОБА_5 чи щоб вони разом з ним
господарювали. В розмові з ОСОБА_5 він
говорив, що батьки дали йому гроші на
придбання автомобіля в сумі 38 тис.
гривень.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що вона є рідною сестрою
відповідача ОСОБА_3 та їй відомо, що з
позивачем її у 2006 році познайомив її
племінник ОСОБА_5 та представив як
майбутню дружину. Також їй відомо, що у
2007 році ними було придбано автомобіль,
але за чиї кошти свідок не знає.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 пояснила, що вона є матір»ю
позивачки. ОСОБА_11 познайомила її з
ОСОБА_5 у 2006 році, а з січня 2007 року дочка
забрала свої речі та переїхала жити в
будинок ОСОБА_5 в с.Бригінці. В
подальшому вони зробили ремонт в
літній кухні і проживали там. Свідок
декілька раз ночувала в будинку, де
проживала дочка з ОСОБА_5. Останні також
інколи приїздили в будинок свідка в
м.Бобровиця.

Допитана свідок ОСОБА_12 в судовому
засіданні пояснила, що вона знайома з
позивачкою давно та зі слів позивача
знає, що вона проживала в с.Бригінці
разом з ОСОБА_5 та щодня приїздила на
роботу до м.Бобровиця. Особисто свідок
за місцем проживання позивача та
ОСОБА_5 ніколи не була. Під час
проживання з ОСОБА_13 завагітніла, але
весною 2007 року у неї стався викидень, і
коли вона перебувала в лікарні, то до
неї приїздила мати ОСОБА_13, ОСОБА_2
Також позивач говорила, що під час
спільного проживання ними було
придбано автомобіль.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона зі
своїм чоловіком інколи заїжджали в
гості в с.Бригінці, коли там проживала
позивач, але ще не була одружена з
ОСОБА_14. Особисто свідок не може
конкретно вказати на обставини, які б
підтверджували проживання позивача
спільно з ОСОБА_5 як чоловіка та дружини
протягом 2007 року.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши осіб, які брали участь у
справі дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу.

Частиною 2 ст.3 СК України передбачено,
що сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

За приписами ч.1 ст 57 СК України,
особистою приватною властістю дружини,
чоловіка є майно набуте нею, ним до
шлюбу та майно набуте за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
передбачено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Підставами набуття права спільної
сумісної власності подружжя є юридично
визначений факт шлюбних відносин або
проживання чоловіка і жінки однією
сім'єю.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави
для висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази,
зокрема: ведення спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету, проведення
сторонами спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до договору
купівлі-продажу № 130 укладеного 15
вересня 2007 року встановлено, що ОСОБА_5
у ТОВ « Дніпро Авто» був придбаний
автомобіль марки ВАЗ-21112 кузов №
-НОМЕР_1, за ціною 47040,00 грн., за кредитні
кошти, відповідно до договору від 18
вересня 2007 року № 960/07-50, укладеного
між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк».

За договором № 935/09-465 від 20.09.2007 року
(а.с.32) позивачка зобов'язалась перед
кредитором солідарно відповідати за
виконання позичальником зобов»язань
щодо повернення суми кредиту.

Для підтвердження факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу позивачем може бути надано
документи та докази того, що між ним та
іншою особою (померлим) мали місце
фактичні шлюбні стосунки (акти, довідки
з місця проживання, свідчення свідків,
листи ділового та особистого
характеру). Також це можуть бути
виписки з погосподарських домових книг
про реєстрацію чи виселення; докази про
спільне придбання майна як рухомого,
так і не рухомого (чеки, квитанції,
свідоцтва про право власності); заяви,
анкети, квитанції, заповіти, з яких
вбачається, що "подружжя" вважали себе
чоловіком та дружиною, піклувалися
один про одного; довідки житлових
організацій, сільських рад про спільне
проживання та ведення господарства.

Доводи позивача щодо спільного
проживання з ОСОБА_5 не підтверджені
будь-якими належними доказами - не
надано доказів ведення ними спільного
господарства, ведення спільного
бюджету та придбання спільно
якого-небудь майна. Пояснення в
судовому засіданні свідків не дають
підстав робити висновки про те, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали на протязі
року спільно однією сім»єю, їх
пояснення оцінюються судом в
сукупності з іншими доказами, в т.ч.
письмовими та поясненнями сторін і
встановлено, що пояснення свідків
протирічать іншим матеріалам справи та
не узгоджуються з ними, зокрема, в
медичній карті, доданій позивачем до
позову, адреса її постійного місця
проживання станом на 2007 рік вказана
АДРЕСА_4, а не АДРЕСА_2, як зазначає
позивач. Також, суд вважає, що медична
картка позивачки щодо її вагітності, не
може бути беззаперечним доказом того,
що позивач та ОСОБА_5 спільно проживали.
Позивач, користуючись своїми
процесуальними правами, могла
предоставити судові свідків, яким було
достовірно відомо про факт її
спільного проживання з ОСОБА_5 протягом
2007 року, про що вона зазначила вже в
судових дебатах, але протягом всього
часу судового розгляду справи по суті
вона не скористалась таким правом.
Перебування позивача у господарстві
ОСОБА_5 не означає її постійного
проживання саме в цьому місці, що
повністю узгоджується з поясненнями
відповідачів та іншими матеріалами
справи. Також, позивачем не надано
доказів того, що спірний автомобіль
вони придбали з ОСОБА_5 за спільні
кошти, оскільки як вказала в судовому
засіданні відповідач ОСОБА_2, та проти
цього не заперечувала позивач, кошти в
сумі 38 тис. гривень надавала сама
відповідач, мати ОСОБА_5, частина яких і
була витрачена на придбання спірного
автомобіля. В судовому засіданні
позивач пояснювала, що ОСОБА_5 займався
підприємницькою діяльністю та
отримував дохід, але автомобіль було
придбано в кредит, так як у останнього
на той час не було великих коштів, що
також свідчить про те, що ОСОБА_5
витрачав саме свої кошти на придбання
автомобіля. Суд не може взяти до уваги
пояснення позивача щодо надання нею
особисто на придбання автомобіля
коштів у сумі 4000 гривень, оскільки не
встановлено на підставі чого ці гроші
надавала ОСОБА_5 позивачка (договір
позики). Тобто, можна робити висновок
про те, що ОСОБА_5 придбав автомобіль
самостійно, частково за кошти надані
йому його матір»ю. Квитанції про сплату
кредитних коштів за автомобіль, який
придбаний ОСОБА_5 до укладення шлюбу з
ОСОБА_6, які надані позивачем, є
підтвердженням лише того, що кошти на
погашення кредиту ОСОБА_5 сплачувались
вже в період перебування його в
зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає
це не належним доказом по справі.
Надані суду світлини не підтверджують
факту спільного проживання однією
сім'єю, а засвідчують тільки проведення
дозвілля, яке може відбуватися і без
спільного проживання, а тому суд не
може взяти їх до уваги. Крім того,
позивачкою на підтвердження її вимог,
також не надано жодного доказу щодо
спільного ведення побуту та проведення
ремонту в літній кухні за адресою
АДРЕСА_1 купування речей та предметів,
необхідних у господарстві, а також
того, що в даному будинку вона
проживала на правах дружини.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачкою
не надано суду належних, допустимих,
достатніх та переконливих доказів її
спільного проживання з померлим ОСОБА_5
як чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу та ведення ними спільного
господарства, того що вони були
пов'язані спільним побутом, взаємними
правами та обов'язками, притаманними
сім'ї, тому підстав для визнання
придбаного до реєстрації шлюбу
автомобіля ВАЗ 21112 об»єктом спільної
сумісної власності подружжя немає.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на ст.257
ЦК України, щодо застосування до
спірних правовідносин строку позовної
давності не може бути взято судом до
уваги, оскільки в даному випадку
підлягають застосуванню не загальні, а
спеціальні норми. Згідно ст.20 Сімейного
кодексу України, до вимог що випливають
із сімейних правовідносин, позовна
давність не застосовується, крім
передбачених Кодексом випадків.

Разом з тим, як роз»яснив Пленум
Вищого Спеціалізованого Суду України у
своїй Постанові від 07.02.2014 № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
з урахуванням положень частини першої
статті 15 та статті 392 ЦК власник майна
має право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється.

Оскільки позови про визнання права
власності, що пред'явлені на підставі
статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю
відносин права власності позивача щодо
свого майна, то на ці позови не
поширюються правила про позовну
давність.

Судом встановлено, що ОСОБА_15 та
ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 27 жовтня 2007
року, шлюб зареєстровано відділом
реєстрації актів цивільного стану
Бобровицького районного управління
юстиції, що підтверджено свідоцтвом
про шлюб серії НОМЕР_2

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_3, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Суд сприяє у витребуванні
доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Згідно довідки Бобровицької
державної нотаріальної контори від
03.12.2014 року, спадщину після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 прийняли його
дружина ОСОБА_6 та батьки- ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Рішенням Бобровицького районного
суду від 28.09.2012 року ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні права власності на спадковий
автомобіль ВАЗ 21112 по причині не
внесення вартості належної ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у порядку спадкування після
смерті сина ОСОБА_5 23 частин автомобіля
на депозитний рахунок суду. В даному
позові позивачка ставить питання про
визнання права власності на 16 частину
автомобіля, яку вона успадкувала після
смерті чоловіка ОСОБА_5 Цим же рішенням
визначено частки у спадщині
спадкоємців після смерті ОСОБА_5,
відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
порядку спадкування після смерті сина
належать 23 частини, а позивачеві - 13
частина. При розгляді судом справи у 2012
році за зустрічним позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розподіл майна в
порядку спадкування та визнання права
власності, позивачка взагалі не
зазначала, що автомобіль ВАЗ 21112,
придбаний її покійним чоловіком ОСОБА_5
у вересні 2007 року, є спільним майном
подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування», свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Згідно ст.49 Закону України «Про
нотаріат», на вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані
викласти причини відмови в письмовій
формі і роз'яснити порядок її
оскарження. Про відмову у вчиненні
нотаріальної дії нотаріус протягом
трьох робочих днів виносить відповідну
постанову.

Як зазначив Вищий спеціалізований
суд у своєму листі від 16.05.2013 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування», у разі якщо
відсутність умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину не підтверджена
належними доказами, а саме відмовою
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину, це є підставою для відмови
у позові.

Отже, оскільки позивачем не надано
відповідних доказів, а саме
вмотивованої постанови, якою б
підтверджувалось, що їй було
відмовлено у видачі в нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину, то вимоги про визнання права
власності на 16 частину автомобіля в
порядку спадкування також задоволенню
не підлягають.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 3,10,11,57-60, 212-215,218, 256-259
ЦПК України , ст. ст. 3, 57, 60,74 СК України,
ст.1261 ЦК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»,
суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання чоловіка і жінки
однією сім»єю, визнання автомобіля
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя та визнання права власності
на частину автомобіля - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області через Бобровицький районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя