АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9922/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Парфьонов Д. О. Доповідач - Міхеєва
В.Ю. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів
Свистунової О.В., Ремеза В.А.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 01 жовтня 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: Новомосковська міська державна
нотаріальна контора про усунення від
права на спадщину,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року до суду звернувся
ОСОБА_2 із зазначеним позовом,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що з 27 грудня 1995 року вона
перебувала у шлюбі з батьком
відповідача - ОСОБА_4, який за життя
склав заповіт, за яким заповів все
майно їй. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Позивачка 08 серпня 2002 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, після смерті ОСОБА_4, яке
відповідач у жовтні 2003 року оскаржив до
суду.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду від 04 липня 2008 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені
частково, визнано заповіт недійсним,
визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину від 08 серпня 2002 року, в
порядку спадкування за законом, після
смерті ОСОБА_4 визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/4 частину житлового
будинку, на 1/8 частину автомобіля та на
1/4 частину грошових внесків.

Посилаючись на те, ОСОБА_4 був у
безпорадному стані після операції по
видаленню саркоми головного мозку і
потребував сторонньої допомоги до
самої смерті, яку надавала позивачка та
її близькі родичі та сусіди, а,
відповідач не допомагав своєму
батькові у здійсненні догляду,
ухилявся від виконання обов'язків щодо
надання допомоги, просила усунути від
спадщини відповідача ОСОБА_3 після
смерті його батька ОСОБА_4, зазначивши,
що дізналась про обставини подання
відповідачем заяви до нотаріуса щодо
прийняття спадщини лише в 2014 році.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 01 жовтня 2014 року в
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 27 грудня 1995 року
позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4, який є
батьком відповідача.

Згідно свідоцтва про смерть
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 03
грудня 2001 року, за яким все майно
заповідав позивачці ОСОБА_2

Позивачка 11 лютого 2002 року, а
відповідач 15 червня 2002 року звернулися
до нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини.

Позивачка 08 серпня 2002 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_4 на
житловий будинок по АДРЕСА_1,
автомобіль Опель - Кадет Караван, 1988
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та на грошові внески, що
знаходяться у відділенні Ощадбанку №
2991/048 в м. Новомосковську
Дніпропетровської області на рахунках
№ НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 липня 2008 року у справі №
2-51/2008 вказаний заповіт та свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 08
серпня 2002 року, видане ОСОБА_2 було
визнано недійсними, визнано за ОСОБА_3
право власності на 1/4 частину житлового
будинку по АДРЕСА_1, на 1/8 частину
автомобіля Опель - Кадет Караван, 1988
року випуску, д/з НОМЕР_1 та на 1/4 частину
грошових внесків, які знаходяться у
відділенні Ощадбанку № 2991/048 в м.
Новомосковську на рахунках № НОМЕР_2 та
№ НОМЕР_3, в порядку спадкування за
законом, після смерті ОСОБА_4

Судом першої інстанції також
встановлено, що ОСОБА_4 через важку
хворобу з 03 грудня 2001 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував в безпорадному
стані, їм опікувалася позивачка, а
відповідач у цей період з батьком не
спілкувався, матеріальної чи іншої
допомоги спадкодавцеві не надавав,
відвідав батька лише 01 лютого 2002 року.

У відповідності до ст.528 Цивільного
кодексу Української РСР, який діяв
станом на час відкриття спадщини, не
мають права стати спадкоємцями ні за
законом, ні за заповітом особи, які
навмисно позбавили життя спадкодавця
або кого-небудь з спадкоємців або
зробили замах на їх життя. Не мають
права стати спадкоємцями за законом
батьки після дітей, у відношенні яких
вони позбавлені батьківських прав і не
були поновлені в цих правах на момент
відкриття спадщини, а також батьки і
повнолітні діти, що злісно ухилялися
від виконання покладених на них в силу
закону обов'язків по утриманню
спадкодавця, якщо ці обставини
підтверджені в судовому порядку.

Положення зазначеної статті не
суперечать змісту ст.1224 діючого ЦК
України.

При цьому, ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який її
потребував, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Крім цього, необхідна наявність
належних доказів, що спадкодавець
потребував допомоги від спадкоємця за
умови отримання її від інших осіб, чи
мав спадкоємець матеріальну та фізичну
змогу надавати таку допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх необґрунтованості, оскільки
матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів того, що
відповідач мав можливість надавати
матеріальну та іншу допомогу своєму
батькові та злісно ухилявся від
обов'язків по його утриманню, а також,
що ОСОБА_4 потребував допомоги саме від
відповідача за умови догляду за ним
позивачкою та її рідними.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції не застосував норми
ст. 528 ЦК України в редакції 1963 року та
посилання апелянта на суперечливість
висновків суду щодо відсутності
доказів обізнаності відповідача про
безпорадний стан його батька і про те,
що він потребує допомоги саме від сина
є безпідставними та спростовуються
текстом рішення.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
то підстави для його скасування
відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 01 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді