Номер провадження: 22-ц/785/6329/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Корокова В.Д., Калараш А.А.,

з участю секретаря Сілукової
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним заповіту, про визнання права
власності в порядку спадкування, про
зобов»язання зареєструвати право
власності на нерухоме майно за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
подану через представника ОСОБА_5, на
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 13 травня 2014 року,-

встановила:

03.12.2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та, неодноразово його
уточнюючи, посилається на те, що на
його користь з відповідача ОСОБА_3
стягнуто суму боргу у розмірі 420 527
гривень.

Відповідач ОСОБА_3 тривалий час
ухиляється від погашення боргу і разом
із сином - відповідачем по справі
ОСОБА_4 не оформляє право власності на
спадкове майно - 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 у м.Одесі після смерті
спадкодавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На його думку, відповідач ОСОБА_4 після
смерті своєї бабки ОСОБА_7 звернувся до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини на підставі
заповіту, складеного ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 року за 18 днів до смерті,
яка заповіт не підписувала, так як в
ньому зазначено, що вона є «незрячою» і
у зв'язку з хворобою рук. Медичні
документи про такі захворювання ОСОБА_7
- відсутні.

Вважаючи, що при складанні заповіту
порушені положення ст.ст.1234, 1257 ЦК
України, оскільки заповіт складений
особою, що не мала права його складати,
а тому є недійсним відповідно до ч.1
ст.225 ЦК України, згідно якої правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Тому, 2/3 частини спірної квартири є
власністю відповідача ОСОБА_3, який
ухиляється від оформлення свого права
власності в нотаріальній конторі, хоча
відповідно до ст.1299 ЦК України він
зобов'язаний здійснити державну
реєстрацію спадкового нерухомого
майна.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні
вимоги ОСОБА_2 не визнали.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 13 травня 2014 року позов
задоволено частково, визнано недійсним
заповіт, складений ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_4, визнано за ОСОБА_3 право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 у м.Одесі після смерті
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зобов'язано ОСОБА_3
зареєструвати право власності на 2/3
частини квартири за вищезазначеною
адресою у Реєстраційній службі
Одеського міського управління юстиції
протягом місяця з дня набуття рішенням
законної сили, а також встановлено
порядок виконання рішення, згідно з
яким, після набрання ним законної сили,
це рішення є підставою для реєстрації
Реєстраційною службою Одеського
міського управління юстиції за ОСОБА_3
права власності на 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1 у місті Одесі.

В решті частини позовних вимог
відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_4. та ОСОБА_3 звернулися до суду з
апеляційною скаргою про скасування
оскаржуваного рішення з
постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість
рішення суду першої iнстанцiї та
доводiв апеляційної скарги, колегія
суддів вважає за необхідне її
задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим, законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3 виник судовий спір щодо
укладеного між ними 01.06.1999 року
договору позики, за розглядом якого
постановлено рішення апеляційного
суду Одеської області від 07.11.2012 року,
яким з ОСОБА_3 стягнуто на користь
ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 420 527,00
гривень /т.3 а.с. 140, 141/.

Посановленню вищенаведеного судового
рішення передувало накладення арешту
на майно ОСОБА_3 - 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 в м.Одесі, звернення стягнення
на це майно в процесі виконання
заочного судового рішення від 04.08.2009
року на підставі ухвали Приморського
районного суду м.Одеси від 05.11.2009 року,
яке не було виконано з причин
скасування заочного судового рішення,
розгляду справи у загальному порядку,
прийняття судом апеляційної інстанції
рішення від 31.08.2010 року, яке
скасоване ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України від 28.03.2012 року, а справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції і в подальшому
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 07.11.2012 року стягнуто з
відповідача ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики від 01.06.1999 року у
розмірі 420 527 грн. /т.1 а.с.14, 23/.

Спірна квартира АДРЕСА_1 в м.Одесі
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 по 1/3
частині кожному на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
06.10.1994 року УЖКХ виконкому Одеської
міської Ради народних депутатів на
підставі розпорядження органу
приватизації Одеського міськвиконкому
від 06.10.1994 року за №49538. Право власності
було зареєстровано в ОМБТІ 31.12.1994 року
за номером: 231 стр 111 книга 54 пр.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер та після
його смерті відкрилась спадщина на 1/3
частину спірної квартири /т.1 а.с.43/..

Спадкоємцями першої черги за законом
померлого ОСОБА_6 згідно зі ст. 529 ЦК
України (в редакції 1963 року) залишилися
його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_3.

У відповідності зі статтею 549 ЦК
України (в редакції 1963 року) визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Спадкоємці ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в
6-місячний строк після смерті ОСОБА_6 із
заявою про прийняття спадщини або про
відмову від спадщини в порядку ст.553 ЦК
України (в редакції 1963 року) до
нотаріальної контори не звернулись.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_7 /т.1
а.с.42/.

Після її смерті відповідач ОСОБА_4
звернувся до Шостої одеської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за заповітом /т.1
а.с.52/.

Відповідно до ст.1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2
посилалася на фіктивність заповіту та
просив визнати його недійсним.

За ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, у межах заявлених ними вимог
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання заповіту
недійсним у зв»язку з його фіктивністю
має свої особливості, а саме: у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

При цьому судам необхідно оцінювати
докази та враховувати те, чи
обговорювали сторони істотні умови, чи
здійснювались нотаріальне посвідчення
та державна реєстрація правочину тощо.

Як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України, за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Висновок суду першої інстанції, що
заповіт не спрямований на реальне
настання правових наслідків та
укладений лише для приховання майна
боржника, на яке можливо у майбутньому
звернути стягнення свідчить про те, що
висновок суду першої інстанції
ґрунтується на припущеннях.

З таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки він зроблений судом без
належного з»ясування дійсних обставин
справи, прав та обов»язків сторін,
оцінки наданих ними доказів, з огляду
на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що,
відповідно до заповіту після смерті
бабусі ОСОБА_7, в спірній квартирі
проживає її онук ОСОБА_4 та виконує всі
зобов»язання по утриманню та сплаті
усіх комунальних платежів /т.1 а.с. 119/.

При цьому, боржник ОСОБА_3 у спірній
квартирі не проживає з 1997 року, з заявою
до нотаріальної контори про прийняття
спадщини після смерті батьків не
звертався /т.1 а.с.90/.

Крім того, колегія суддів звертає свою
увагу на той факт, що позивач не є
стороною оскаржуваного договору, а
будь-яких доказів на підтвердження
того, що його права чи інтереси
порушено, не надано.

Таким чином, ОСОБА_2 є неналежним
позивачем по даному спору.

Також, як зазначено в п.27 Постанови № 7
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 р. «Про судову практику у
справах про спадкування», отримання
спадкоємцем, який прийняв спадщину,
свідоцтва про право на спадщину
відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а
не обов'язком спадкоємця.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину
стосовно нерухомого майна, але
зволікає з виконанням обов'язку,
передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з
метою ухилення від погашення боргів
спадкодавця, кредитор має право
звернутися до нього з вимогою про
погашення заборгованості спадкодавця,
розмір якої може бути визначений за
правилами статті 625 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що
боржником ОСОБА_2 за грошовим
зобов»язанням є ОСОБА_3, про те, що
спадкоємець ОСОБА_7 мала якісь борги,
ані суду першої інстанції, ані
апеляційній інстанції доказів ОСОБА_2
не надав, та такі дані в матеріалах
справи відсутні.

З зазначеного вбачається, що померла
ОСОБА_7 не являється боржником ОСОБА_2

З огляду на вищевикладені норми
матеріального права та обставини
справи, на думку колегії суддів, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку, що заповіт, складений
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_4, є недійсним.

Також, на думку колегії суддів, судом
першої інстанції помилково визнано за
ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1 у м.Одесі після
смерті ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та після смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦПК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК
України, власник майна може пред»явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа , який
засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 з таким позовом до суду не
звертався, при цьому позов подано
ОСОБА_2 про визнання права власності за
ОСОБА_3. на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 у м. Одесі, що протирічить
чинному законодавству України а
порушує законні права та інтереси
ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України й ч. 1
ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до
суду за захистом своїх прав лише в разі
їх порушення.

Таким чином, на думку колегії суддів,
судом першої інстанції помилково
визнано за ОСОБА_3 право власності
на 2/3 частини спірної квартири після
смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, дійшов
помилкового висновку про те, що позивач
правильно обрав спосіб захисту, не
врахував, що він є неналежним позивачем
у справі, не у повній мірі визначився з
тим, чи є підстави за таких обставин
для визнання заповіту недійсним та
визнання за ОСОБА_3 права власності на
спірну квартиру, та ухвалив помилкове
рішення про задоволення позову, яке
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, підлягають стягненню з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрати у
розмірі 1 827 грн., які складаються з
судового збору, сплаченого скаржниками
при подачі апеляційної скарги.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2
ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 13 травня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
заповіту, про визнання права власності
в порядку спадкування, про
зобов»язання зареєструвати право
власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
В.Д.Коротков

А.А.Калараш