У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 до ОСОБА_9, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рада-3»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Роял Хоспітеліті
Груп», треті особи: Шевченківська
районна у м. Києві державна
адміністрація, Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю м.
Києва, про зобов'язання вчинити дії,
визнання бездіяльності незаконною та
припинення правовідносин, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в
особі представника ОСОБА_11, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 грудня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2010 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада-3» (далі - ТОВ
«Рада-3»), Товариства з обмеженою
відповідальністю «Роял Хоспітеліті
Груп» (далі - ТОВ «Роял Хопітеліті
Груп»), треті особи: Шевченківська
районна у м. Києві державна
адміністрація, Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю м.
Києва, про зобов'язання вчинити дії,
визнання бездіяльності незаконною та
припинення правовідносин та з
урахуванням уточнених позовних вимог
просили зобов'язати власника квартир
за №№ 2,3,4 у будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_9 припинити використовувати
житлові приміщення вказаних квартир не
за цільовим призначенням, шляхом
заборони використання житлового
приміщення квартир №№ 2,3,4 у будинку
АДРЕСА_1 з метою іншою, ніж для
постійного проживання фізичних осіб;
усунути перешкоди у користуванні права
спільної власності на місця загального
користування другого поверху будинку
по АДРЕСА_1; звільнити приміщення
загального користування, а саме:
відкрити вільний доступ до ліфтів,
демонтувати ролети та скло на
пожежному балконі, демонтувати замки
на всіх дверях пожежного балкону
житлового будинку АДРЕСА_1; демонтувати
стіни та інші споруди, які були зведені
на площадці поверхового майданчику в
процесі незаконного перепланування, та
привести поверховий майданчик в
первісний стан згідно технічного плану
житлового будинку АДРЕСА_1. Припинити
будь-які правовідношення ТОВ «Роял
Хоспітеліті Груп», основані на
договорах чи інших документах
будь-якого характеру, які спрямовані на
організацію надання послуг із
тимчасового розміщення у готелі «Royal City
hotel» у приміщеннях квартир за №№ 2,3,4 по
АДРЕСА_1; зобов'язати ТОВ «Роял
Хоспітеліті Груп» видалити (зняти із
показу чи тиражування) рекламну та іншу
інформацію, що стосується роботи
незаконно створеного «Royal City hotel», що
розміщений у квартирах №№ 2,3,4 по
АДРЕСА_1 в мережі Інтернет на сайті ТОВ
«Роял Хоспітеліті Груп» (http://www.rhg.com.ua), у
друкованих виданнях, засобах масової
інформації (газетах, телебаченні, радіо
тощо).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 21 серпня 2014 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в
особі представника ОСОБА_11 просять
судові рішення першої та апеляційної
інстанції скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
позивачами невірно обраний спосіб
захисту в розумінні ст. 16 ЦК України,
оскільки позивачами не доведено в чому
полягає їх порушене право діями
відповідачів.

Проте повністю погодитись із таким
висновком судів не можна виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що позивачам
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1,
що підтверджується Свідоцтвом про
право власності на, видане 17 лютого 2004
року Головним управлінням житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації.

На підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 15 грудня 2005 року між ОСОБА_13
та ОСОБА_9 останній належить квартира
АДРЕСА_2

15 грудня 2005 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_9
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_3, а 29 грудня 2005 року між
цими сторонами було укладено договір
купівлі-продажу квартири №4 у
згаданому будинку.

Зі змісту технічного паспорту, який був
виготовлений КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на об'єкти
нерухомого майна», ОСОБА_9 було
проведено реконструкцію з об'єднанням
та частковим переплануванням вказаних
квартир № 2,3,4, які були об'єднані в одну.
До реконструкції площа приміщень
становила 512, 2 кв.м, після
реконструкції - 480, 4 кв. м.

12 грудня 2012 року Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації
ОСОБА_9 було видано Свідоцтво про
право власності на одну об'єднану
квартиру №2,3,4, яка розташована в
будинку АДРЕСА_1, складається з 20
кімнат, жилою площею 280, 2 кв.м, загальною
площею - 480,4 кв.м .

З матеріалів справи вбачається, що на
даний час квартири за № 2,3,4 по
АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_9,
використовуються як готельний заклад
«Royal City hotel».

Обслуговуванням будинку АДРЕСА_1
займається ТОВ «Рада-3».

Відповідно до ст. 382 ЦК України,
квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання.

Власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва. Власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі звертались неодноразово до
органів державного пожежного нагляду з
питань недотримання відповідачем
ОСОБА_9 пожежних норм при здійсненні
права власності шляхом перепланування
квартир належних їй на праві приватної
власності у окремі житлові приміщення,
зокрема, вони посилаються на
використання відповідачем ОСОБА_9
пожежного пішохідного виходу будинку,
як центрального входу до готелю.

Відповідно до п. 2.53 ДБН В.2.2-15-2005
«Житлові будинки. Основні положення»,
приміщення громадського призначення,
крім приміщень громадського
призначення гуртожитків і житлових
будинків для осіб похилого віку та
сімей з інвалідами, повинні мати входи
та евакуаційні виходи, ізольовані від
житлової частини будинку.

Пунктом 5.13 ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека
об'єктів будівництва» передбачено, що з
будинку, з кожного поверху та з
приміщення слід передбачати не менше
двох евакуаційних виходів, за винятком
випадків, обумовлених НД. Допускається
передбачати один евакуаційний вихід
із: а) приміщення з одночасним
перебуванням не більше як 50 людей, якщо
відстань від найвіддаленішої точки
підлоги до зазначеного виходу не
перевищує 25 м.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, судове рішення теж не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України
висновок експертів є одним із доказів.

Частиною 1 ст. 146 ЦПК України визначено,
що в разі ухилення особи, яка бере
участь у справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

14 червня 2012 року представником
відповідача ОСОБА_9 було заявлено
клопотання про проведення
судово-будівельної експертизи з метою
встановлення у якому технічному стані
знаходиться об'єкт, чи спроектовано
об'єкт відповідно до вимог ДБН, якщо є
відступи то які саме і які нормативи
вони порушують, чи проведені на об'єкті
будівельні роботи з дотриманням вимог
ДБН, чи об'єкт було реконструйовано чи
проведено перепланування і які зміни
було зроблено у порівнянні з проектом
(а.с.133-134 т. 2).

З повідомлення Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз за №2051/13-42 від 27 травня 2013
року вбачається, що проведення судової
будівельно-технічної експертизи
неможливе, в зв'язку з ненаданням для
дослідження технічних паспортів БТІ на
квартири №2,3,4 в будинку АДРЕСА_1 (до їх
перебудови), проекту на перебудову
вказаних квартир та сходової площадки
2-го поверху (а.с.236 т. 2).

Проте суд не попередив відповідача про
наслідки, передбачені наведеною нормою
процесуального закону, у разі ухилення
його від участі в проведенні
експертизи.

Водночас суд не перевірив і те, чи
існували і інші перешкоди для
проведення призначеної судом
експертизи, та в разі доведеності,
можливості їх усунення.

Із роз'яснень, викладених у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» за №14 від 18 грудня 2009
року вбачається, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК). Оскільки правом на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Суд першої інстанції, в порушення ст.ст.
212-215 ЦПК України, на вказані положення
закону уваги не звернув, не з'ясував
належним чином обставин справи, які
мають суттєве значення для її
вирішення, зокрема, дослідивши надані
сторонами докази, не надав належної
оцінки у їх сукупності і взаємозв'язку,
зауваживши лише, що позивачами обраний
невірний спосіб захисту порушеного
права, не з'ясував яким чином
використовує відповідач ОСОБА_9
належну їй об'єднану 20-ти кімнатну
квартиру, чи перешкоджає остання
позивачам та іншим мешканцям
здійснювати своє право власності,
зокрема, доступ до пожежних та
евакуаційних виходів, лоджій, ліфтових
шахт, відповідно до встановлених
положень ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові
будинки. Основні положення», ДБН
В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів
будівництва», фактично позбавивши
позивачів права на судовий захист, не
надав належної оцінки наявним у справі
приписам органів державного контролю.

Одночасно, суд першої інстанції
призначаючи судову
будівельно-технічну експертизу в
порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв
належним чином її проведенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції жодним
чином не обґрунтував таку відмову в
задоволенні вимог до ТОВ «Рада-3»,
ТОВ «Роял Хопітеліті Груп»
зазначивши лише те, що вказаними
відповідачами права позивачів не
порушуються, не надано належної оцінки
кожній позовній вимозі окремо.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в рішенні не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення
першої та апеляційної інстанції
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в
особі представника ОСОБА_11
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 грудня 2013 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
м. Києва від 21 серпня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:

Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник