АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції -
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Болотова Є.В.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 17 листопада 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору та стягнення
збитків, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення відповідача, представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду з
вищеназваним позовом, в якому просила
визнати недійсною на підставі ст. 230 ЦК
України (обману) додаткову угоду від 26
квітня 2014 року до договору
резервування торгового місця та
відшкодувати в подвійному розмірі
завдані збитки внаслідок укладення
такої угоди.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 17 листопада 2014 року
позов задоволено.

Визнано додаткову угоду від 26 квітня 2014
року до договору резервування
торгового місця від 31 червня 2010 року -
недійсною.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
матеріальний збиток у подвійному
розмірі 173 485 грн. у порядку ч.2 ст. 230 ЦК
України, а також судові витрати у
розмірі 937 грн. 10 коп.

Не погодившись з таким рішенням
відповідачка подала апеляційну скаргу,
в якій просила рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити,
скасувати заходи забезпечення позову.
Скаргу обґрунтовувала тим, що висновки
суду в частині укладення між сторонами
додаткової угоди внаслідок обману є
недоведеними, такими, що не
відповідають встановленим судом
обставинам, а тому підстави для
задоволення, заявлених позовних вимог
у суду були відсутні. Позивач не довів,
що відповідачка обманула позивача в
момент укладення договору, приховавши
від останньої, що торгове місце, яке
передавалось не належало їй на праві
приватної власності .

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідачка та її представник доводи
скарги підтримали.

Представники позивача заперечували
проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман,
зобов`язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв`язку з
вчиненням цього правочину.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 26 квітня 2014 року
сторони по справі уклали додаткову
угоду до договору 19/26/123 від 31 червня 2010
року про резервування торгового місця,
відповідно до якої відповідачка
передала позивачу 2 торгових місця
АДРЕСА_1, які належали їй на підставі
вищенаведеного основного договору.

Визнаючи, такий правочин недійсним, та
стягуючи у подвійному розмірі збитки,
суд виходив з того, що відповідачка
ввела позивача в оману, не повідомивши
їй, що вказані торгові місця не
належать їй на праві власності, та що у
неї відсутні права для такої передачі,
так як торгові павільйони є самочинним
будівництвом.

Колегія суддів з таким висновком
районного суду не погоджується, так як
ті обставини справи, які суд вважав
встановленими є недоведеними,
спростовуються наявними в справі
доказами, а тому підстав для
задоволення позову у суду не було.

Відповідно до вимог ст.. 230 ЦК України
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману
є умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Така правова позиція міститься в п. 20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року, яка безпідставно не була
врахована при вирішенні спору.

Позивачка не довела умислу
відповідача, щодо приховування від неї
обставин, які мали істотне значення.

Так, під час підписання додаткової
угоди, яка визнана судом недійсною,
позивачка була ознайомлена зі змістом
основної угоди про резервування
торгового місця від 31 червня 2010 року,
яка була укладена між ОСОБА_3 та
відповідачкою.

Зі змісту цієї угоди вбачалось, що
відповідачка взяла участь в
будівництві тимчасової споруди і їй за
цієї угодою належало право на
отримання торгових місць, які вона в
подальшому передала позивачу.

Зі змісту основної угоди не вбачалось,
що відповідачка отримала торгові місця
у власність. Не надано суду також
доказів про те, що відповідачка
запевняла позивачку, що торгові місця
належать їй на праві власності.

Також в основній угоді було
передбачено право відповідача
передати своє право отримати торгові
місця третім особам, повідомивши про це
за 10 робочих днів другу сторону ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи і це
не спростовано позивачем, відповідачка
повідомивши за 10 днів ОСОБА_3, передала
позивачу своє право отримати торгові
місця.

Тобто зі змісту наданих позивачем
договорів не вбачається, що торгові
місця належали на момент відчуження
відповідачу на праві власності, а
навпаки слідувало, що відповідачка
лише отримала майнове права на
отримання торгових місць.

Тобто доводи позивача про те, що
відповідачка умисно приховала від
позивача відсутність у неї права
власності на торгові місця, та
дозвільної документації є
недоведеними та спростовуються
змістом вищенаведених договорів.

Висновок суду про наявність обману та
умислу в діях відповідача є лише
припущенням суду, яке не ґрунтується на
будь-яких належних та допустимих
доказах.

Посилання суду на те, що відповідачка
приховала від позивача відсутність
дозвільної документації на торгові
павільйони та , що вони є самочинним
будівництвом, колегія також вважає
недоведеними, тому, що як вбачається з
основного договору резервування,
торгові місця, які передавались є
тимчасовими спорудами, крім того
позивач мала можливість з`ясувати
наявність всієї дозвільної
документації, до підписання нею
договору.

На час розгляду справи позивачка має
можливість безперешкодно
використовувати торгові місця за
призначенням.

Так як з наданих позивачем доказів не
можливо встановити наявність умислу у
відповідача ввести позивачку в оману,
щоб спонукати її до вчинення правочину,
відсутні підстави кваліфікувати
недійсність такого правочину за ст. 230
ЦК України.

Посилання суду та позивача на те, що у
відповідачки було відсутнє право на
відчуження торгових місць, не доводить
наявність в її діях обману.

Також не свідчить про обман і те, що
додаткову угоду могли підписувати лише
сторони основної угоди.

Тому, що позивачу, як вже зазначалось
вище під час укладення додаткової
угоди надавалась як основна угода так і
додаткова, а тому остання могла
відмовитись від підписання додаткової
угоди в момент її укладення, якщо
вважала, що їх договір мав
оформлюватись іншим самостійним
договором, а не додатковою угодою, яка
не підписувалась однією із сторін.

Так як зі змісту позовної заяви
вбачається, що позивач просила визнати
недійсним додаткову угоду, лише з
однієї підстави - підстави обману,
апеляційний суд, виходячи з вимог ст. 303
ЦПК України, позбавлений можливості
вийти за межі заявлених вимог.

З огляду на недоведеність в діях
відповідача обману, підстав для
стягнення з останньої збитків в
подвійному розмірі , передбачених ч.2
ст. 230 ЦК України також не має.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення районного суду, відповідно до
ст.. 309 ЦПК України має бути скасовано, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні заявлених позовних вимог
про визнання договору недійсним з
підстав обману, в повному обсязі, через
їх недоведеність.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 17 листопада 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
з підстав обману та стягнення збитків, -
відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді: