Ухвала

іменем україни

5 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Луспеника Д.Д.,
Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя; за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
права власності на частину будинку і
витребування майна із чужого
незаконного володіння; за позовом
ОСОБА_7 до виконавчого комітету
Веприцької сільської ради
Фастівського району Київської області,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про
встановлення факту прийняття спадщини
і визнання права власності на спадкове
майно; за позовом ОСОБА_4 до Веприцької
сільської ради Фастівського району
Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про
скасування рішення сільської ради та
визнання права власності за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 26 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2001 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_5 з 16 жовтня 1982 року по
25 червня 2004 року. За час перебування у
шлюбі вони з відповідачем придбали за
спільні кошти подружжя 12/25 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 та
побудували літню кухню, які
розташовані на земельній ділянці 0,0943
га, яка приватизована на ім`я ОСОБА_5
Крім того, побудували будинок у
АДРЕСА_2, процент готовності 74 %,
який розташований на земельній ділянці
площею 0,12 га, яка приватизована на ім'я
відповідача, а також придбали рухоме
майно на суму 5 900 грн. Після розірвання
шлюбу домовленості між нею та
відповідачем щодо розподілу майна не
досягнуто, тому вона звернулась до суду
з вказаним позовом та просила поділити
майно та визнати за нею право власності
на 6/25 частин будинку по
АДРЕСА_1, на 1/2 частину будинку по
АДРЕСА_2; скасувати державні акти про
право власності на земельні ділянку
площею 0,0943 га у АДРЕСА_1 та
на земельну ділянку площею, 0,12 га;
визнати за нею право власності на 1/2
частину вказаних земельних ділянок.

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулась
до суду з позовом про скасування
рішення Веприцької сільської ради від
16 квітня 1991 року про надання дозволу на
будівництво садового будинку у АДРЕСА_2
на ім'я ОСОБА_8, посилаючись на те, що
вказаний дозвіл надавався
ОСОБА_5 на підставі рішення загальних
зборів колгоспу ім. ХХ11 з`їзду КПРС с.
Веприк від 18 лютого 1992 року. Також
ОСОБА_5 надана земельна ділянка площею
0,12 га для забудови будинку, яка ним
приватизована та отриманий державний
акт про право приватної власності на
земельну ділянку.

Також ОСОБА_4 були заявлені вимоги про
поділ будинків в натурі, визначення
порядку користування земельними
ділянками та поділ рухомого майна, від
яких вона відмовилась в ході судового
розгляду та про що були винесені
відповідні ухвали.

У квітні 2006 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що 12/25 частин
житлового будинку у АДРЕСА_1
купувалися не за спільні кошти
подружжя, а за кошти його батьків, які
на той час були розлучені і бажали
отримати квартири, так як даний будинок
у плані забудови міста мав бути
знесений. Саме тому вирішили оформити
договір купівлі-продажу частини
вказаного будинку на його ім'я та
відповідно на його ім'я був виданий
дозвіл на будівництво сараю та літньої
кухні. Вказані споруди будувалися не за
спільні кошти подружжя, а за кошти його
матері та брата. Крім того, не є
спільним майном подружжя і не підлягає
поділу земельна ділянка площею 0,12 га по
АДРЕСА_2, оскільки рішенням Веприцької
сільської ради від 16 квітня 1991 року
вказана земельна ділянка була надана
його батькові, ОСОБА_8, для будівництва
садового будинку, на яку батько
виготовив будівельний паспорт і до
смерті побудував будинок готовністю 74
%, але приватизував дану земельну
ділянку він, оскільки його брат
відмовився від прийняття спадщини на
його користь. Просив відмовити ОСОБА_4 у
поділі 12/25 частин будинку та
присадибної земельної ділянки площею
0,0943 га, літньої кухні, які розташовані
по АДРЕСА_1, а також садового будинку та
земельної ділянки площею 0,12 га по
АДРЕСА_2.

В ході судового розгляду ОСОБА_5
відмовився від поділу рухомого майна і
в цій частині провадження у справі
закрито.

У червні 2006 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона разом з чоловіком, ОСОБА_8 та
сином, ОСОБА_5 домовились про
створення спільної сумісної власності
і придбали 12/25 частин житлового будинку
по АДРЕСА_1, з яких вона сплатила 5 тис.
крб., чоловік - 4 тис. крб., а сім`я сина
ОСОБА_5 ніяких коштів на придбання
будинку не вносила, але будинок було
оформлено на його ім'я. Літню кухню
будували за її кошти та кошти сина
ОСОБА_7, а тому просила визнати за нею
право власності на 4/25 частин вказаного
будинку. Після смерті ОСОБА_5
відкрилася спадщина на 4/25 частин
вказаного будинку, оскільки син,
ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину та
його частина повинна становити 8/25
частин, а тому враховуючи, що спірний
будинок купувався в період шлюбу сина
ОСОБА_5 з ОСОБА_4 то остання може
претендувати лише на 2/25 частини
вказаного будинку, а оскільки її
частина є незначною, то на її користь
стягнути грошову компенсацію за цю
частку.

У вересні 2007 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що після смерті батька, ОСОБА_8
відкрилася спадщина на недобудований
батьком будинок в АДРЕСА_2, який
розташований на земельній ділянці
площею 0,12 га, яка була виділена батьку
на підставі рішення виконкому
Веприцької сільської ради 16 квітня 1991
року. На будівництво садового будинку
батьком було отримано відповідний
дозвіл. Зазначав, що він відмовився від
прийняття спадщини на користь брата
ОСОБА_5, але оскільки останній не
займався будівництвом будинку, то він
його добудував за власні кошти, а тому
просив встановити факт прийняття ним
спадщини, оскільки фактично її прийняв
та визнати за ним право власності на
будинку АДРЕСА_2.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від
26 березня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Рішення
виконавчого комітету Фастівської
міської ради від 10 квітня 2001 року в
частині передачі ОСОБА_5 для
приватизації земельної ділянки площею
0,0943 га по АДРЕСА_1 скасовано. Державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,0943 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_5 скасовано та скасовано державну
реєстрацію вказаного акту. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на 6/25 частини
будинку по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 471,5 кв. м,
розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 1/2 частину вартості будівельних
матеріалів, які були використані на
будівництво садового будинку по
АДРЕСА_2, що становить 36 828 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. В
іншій частині позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовлено. Позов
ОСОБА_4 до Веприцької сільської ради,
ОСОБА_7, ОСОБА_5 задоволено. Рішення
Веприцької сільської ради
Фастівського району Київської області
від 16 квітня 1991 року «Про
надання дозволу на будівництво
садового будинку по АДРЕСА_2
ОСОБА_8» скасовано. Провадження в
частині позовних вимог
ОСОБА_4 щодо скасування рішення
Веприцької сільської ради від
14 червня 2002 року та скасування
Державного акту на право приватної
власності на землю площею 0,12 га,
розташовану у АДРЕСА_2, виданий на ім'я
ОСОБА_5 - закрито. У задоволенні позову
ОСОБА_5 відмовлено. У задоволенні
позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання за ОСОБА_4 права власності на
1/2 частину земельної ділянки,
скасування рішення виконавчого
комітету Фастівської міської ради від
10 квітня 2001 року № 74/7 в частині
передачі ОСОБА_5 для приватизації
земельної ділянки, скасування
Державного акту на право власності на
земельну ділянку та скасування
державної реєстрації вказаного акту
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення. У задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_4 права
власності на 1/2 частину земельної
ділянки, скасування рішення
виконавчого комітету Фастівської
міської ради від 10 квітня 2001 року № 74/7 в
частині передачі ОСОБА_5 для
приватизації земельної ділянки,
скасування Державного акту на право
власності на земельну ділянку та
скасування державної реєстрації
вказаного акту відмовлено. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення в
частині позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання права власності на частину
будинку та стягнення 1/2 частини
вартості будівельних матеріалів та
направити справу в цій частині на новий
судовий розгляд.

Інші учасники судового провадження
судові рішення не оскаржили, отже,
судові рішення в частині вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_6 та решти
позовних вимог ОСОБА_4 у касаційному
порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
про визнання права власності на 6/25
частин будинку та стягнення 1/2 частини
вартості будівельних матеріалів, які
були використані на будівництво
садового будинку, суди на підставі
доказів, поданих сторонами, які
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), правильно виходили із того, що
частина спірного будинку була придбана
ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі, а
кошти, які надавались батьками ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на придбання цієї частини
будинку і прибудову, передавались не
безоплатно, а як допомога сім'ї, тому
вказана частина будинку є спільним
майном подружжя та підлягає поділу між
ними. Також суди вірно вважали, що
оскільки будівництво садового будинку
відбувалось у період перебування
сторін у шлюбі, поділу підлягає і
вартість будівельних матеріалів,
використаних на будівництво садового
будинку та власником яких є
ОСОБА_5, а не вартість самого будинку,
оскільки цей об'єкт не прийнято в
експлуатацію.

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 березня
2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

Д.Д. Луспеник

В.А. Черненко