Справа № 265/3366/14-ц
Провадження № 2/265/1705/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, третя особа ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И В:

26.05.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні квартирою, вселення та
виселення без надання іншого жилого
приміщення.

27.08.2014 року позивач ОСОБА_1 уточнив свої
позовні вимоги, звернувшись до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
квартирою, вселення та виселення без
надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з відповідачкою
знаходився в зареєстрованому шлюбі з 25
березня 1987 року (в грудні 2011 року шлюб
між сторонами розірвано). У період
шлюбу та спільного проживання з
відповідачкою вони придбали
однокімнатну квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. За рішенням суду від
11.11.2013 року за позивачем та ОСОБА_3 було
визнано право власності по 1/2 частини
кожному на вищезазначену квартиру.
Відповідач ОСОБА_2 є співмешканцем
ОСОБА_3 і проживає в спірній квартирі
тільки з її згоди, він як співвласник
другої частки квартири свою згоду на
його проживання не давав, договір
оренди з ним не укладав. Вважає, що
відповідач проживає в спірній квартирі
без достатніх правових підстав. За час
проживання в спірній однокімнатній
квартирі відповідач поводить себе
недостойно, скандалить, ображає, між
ними склались неприязні стосунки. Його
відповідач вигнав з квартири і на цей
час йому не де проживати, в зв'язку з
чим він неодноразово звертався до
правоохоронних органів. Зазначав про
неможливість проживання із
відповідачем в одній квартирі, так як
останній самовільно вселився в
квартиру, порушує його житлові права і
перешкоджає йому, як власнику
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю. Просив усунути перешкоди у
користуванні належної позивачу на
праві власності квартирою АДРЕСА_1,
шляхом вселення в дану квартиру, та
виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1,
без надання іншого жилого приміщення,
стягнути судові витрати та витрати на
правову допомогу.

Ухвалою суду від 18 грудня 2014 року за
заявою позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
в частині усунення перешкод у
користуванні квартирою та вселення,
залишені без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
адвокат ОСОБА_4, повністю підтримали
позовні вимоги в остаточній редакції
та надали суду пояснення аналогічні
змісту позовних вимог. Просили
задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, будучі неодноразово
належним чином повідомленим про день
та час слухання справи, у судове
засідання не з'явився, про поважність
причин своєї неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України, у
разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
без присутності відповідача ОСОБА_5

Третя особа ОСОБА_3, позовні вимоги не
визнала, та пояснила, що відповідач її
співмешканець, з яким вона проживає в
спірній квартирі з грудня 2013 року.
Вказувала, що відповідач проживає на її
1/2 частини, жити їм не де, тому
висиляться вони не збираються.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснила, що позивач по справі її
батько, відповідач по справі
співмешканець її мати. Відповідач став
проживати в спірній квартирі разом із
матір'ю з грудня 2013 року. В період
проживання мати та ОСОБА_2 створили їм з
батьком умови, які несумісні з
проживанням в квартирі, постійно
влаштовували сварки, виганяли їх з
квартири. Вказувала, що позивач не
давав своєї згоди на проживання
відповідача в спірній квартирі, він
заселився в неї самостійно.

Суд, з'ясувавши думку позивача, його
представника, третьої особи, свідка,
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає, що позов підлягає задоволенню у
повному обсязі за наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, а ч.4 цієї
статті передбачає, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 11
листопада 2013 року, квартира АДРЕСА_1
визнана об'єктом спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3. За
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право
власності за кожним по 1/2 частині
квартири АДРЕСА_1, що є об'єктом права
спільної сумісної власності (а.с.5).

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності №22341739
від 29.05.2014 року, ОСОБА_1 є власником 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.75).

Згідно копії особового рахунку №
НОМЕР_3 ЖКП «Азовжитлокомплекс»
зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є
співвласниками по 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 (а.с.80).

Згідно акту ЖКП «Азовжитлокомплекс»
від 18.06.2014 року зазначено, що
представники житлової організації
проводили перевірку на предмет
проживання в АДРЕСА_1 відповідача
ОСОБА_2 Зі слів сусідів ОСОБА_2 проживає
в спірній квартирі (а.с.79). Дані
обставини не заперечувала у судовому
засіданні ОСОБА_3, яка вказувала, що
разом зі своїм співмешканцем
засилилася в спірну квартиру в грудні
2013 року.

Протягом розгляду справи судом
досліджувалися матеріали по заяві
ОСОБА_1 № 83 з якого вбачається, що
позивач ОСОБА_1 03 січня 2014 року
звертався до Орджонікідзевського РВ
МГУ УМВС України в Донецькій області з
заявою про захист порушеного права на
житло - АДРЕСА_1, у зв'язку з вселенням в
вищезазначену квартиру співмешканця
ОСОБА_2, на вселення якого він, як
співвласник своєї згоди не давав.
Відповідно до пояснень ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, останні не заперечували факт
проживання в спірній квартирі.
Постановою від 16.01.2014 року
Орджонікідзевського РВ МГУ УМВС
України в Донецькій області зазначено,
що перевірка за заявою ОСОБА_1
закінчена, копії матеріалів перевірки
направлені в державну міграційну
службу України для вирішення питання
про притягнення ОСОБА_5 до
адміністративної відповідальності за
ст..197 КУпАП.

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою
АДРЕСА_2, про що зроблено запис в
паспортних даних останнього ( а.с. 43).

Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям під
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

З урахуванням вищенаведених норм
права, та матеріалів справи які
свідчать, що відповідач ОСОБА_2 за
згодою одного із співвласників
вселився на спірну жилу площу, про
цьому ігноруючи іншого співвласника
позивача по справі, не зважаючи на те що
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно здійснюють
повноваження володіння та
користування власністю квартирою
АДРЕСА_1, в повному обсязі, на час
вселення відповідача, ніяких договорів
про визначення порядку користування
сумісної власністю між ними не було,
тому суд вважає, що було порушено право
власності на житло позивача ОСОБА_1, яке
може бути відновлено шляхом виселення
ОСОБА_2 із спірній квартири без надання
іншого жилого приміщення, внаслідок
чого його позовні вимоги в даній
частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про
стягнення із відповідача на користь
позивач витрат на правову допомогу.

Зі справи вбачається, що правова
допомога надавалася ОСОБА_1 адвокатом
ОСОБА_4 (а.с.81). На підтвердження оплати
правової допомоги в розмірі 500 грн.
позивачем надана довідка-квитанція, в
якій адвокатом ОСОБА_4 зазначено про
отримання вказаної суми за
консультацію та складання позовної
заяви.

Проте, виходячи з аналізу ст..ст.84 та 88
ЦПК України та ст..30 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
судові витрати на правову допомогу - це
фактично понесені стороною і
документально підтверджені витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвокатом або іншим
спеціалістом в галузі права при
вирішенні цивільної справи в розумному
розмірі, з урахуванням витраченого
адвокатом часу.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням (наприклад, огляд доказів за
їх місцезнаходженням) та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Тобто перелік видів правової допомоги,
за які передбачена компенсація
понесених стороною витрат, є вичерпним
і розширеному тлумаченню не підлягає.
Окрім того, ці види стосуються лише
судового розгляду справи. Більш того, з
боку позивача суду не надано
документів, які підтверджують
розрахунки витрат, а саме: документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлених у встановленому
законом порядку (квитанції до
прибуткового касового ордеру,
платіжного доручення з відміткою банку
або іншого банківського документу,
касового чеку). Отже, позовні вимоги в
частині відшкодування судових витрат
(правової допомоги) в розмірі 500 грн.,
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню судовий збір в сумі
243 гривни 60 копійок.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 88, 209, 212-215,218 ЦПК
України , суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення
без надання іншого жилого приміщення,
задовольнити.

Висилити ОСОБА_2 (ІНД НОМЕР_1) з квартири
АДРЕСА_1, без надання іншого жилого
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНД НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (ІНД НОМЕР_2) судовий
збір у розмірі 243,60 гривень.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області у місті
Маріуполі через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його оголошення або у
разі неприсутності сторін під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя