Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Бондаренко О.
В. ,

при секретарі - Приймак Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 4 цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
визнання права власності на частку у
спільному майні -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним
позовом 01.08.2014 року мотивуючи тим, що
перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в
зареєстрованому шлюбі з 17.10.1989 року, від
шлюбу мають доньку ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 12.03.2010 року
шлюб було розірвано. За період
спільного проживання, за спільні кошти,
вони придбали майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя та яке на
даний час не поділено і підлягає
розподілу, а саме: нежитлове
приміщення, зареєстроване на ім'я
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі -
продажу частини нежитлового
приміщення ( компресорної) від 28.01.2013
року, розміром 223,4 кв.м., розташоване в
АДРЕСА_1 ринковою вартістю 378 556 грн., яке
розташоване на орендованій земельній
ділянці ( договір оренди землі № 30 від
20.03.2009 року на земельну ділянку площею
0,1229 га та договір оренди землі № 140 від
12.05.2011 року на земельну ділянку площею
0,1826 га) і використовується
відповідачем в його підприємницькій
діяльності. Після розірвання шлюбу, в
2012 - 2013 роках, Білоцерківським
міськрайонним судом вже розглядався
спір про розподіл майна подружжя,
вказане майно в натурі розділене не
було, оскільки сторонами таке питання
не ставилось, відповідач лише просив
суд визнати за ним право власності на 1/2
частину нежитлового приміщення,
зареєстрованого на ім.»я позивача.
Надалі, в 2013 - 2014 роках, в провадженні
суду перебувала інша справа за її
позовом до ОСОБА_2, про розподіл майна:
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та
нежитлового приміщення АДРЕСА_2 однак
із-за того, що відповідач в період
слухання справи відчужив
зареєстровану за ним 1/2 частину
нежитлового приміщення, по АДРЕСА_2
завершити розгляд спору у вказаному
цивільному провадженні не виявилось
можливим. Оскільки між ними продовжує
існувати спір з приводу розподілу
нежилого приміщення, а відповідач не
бажає вирішити це питання мирним
шляхом, вона вимушена звернутись до
суду з даним позовом. Позивач вважає, що
придбане в період шлюбу нежитлове
приміщення по АДРЕСА_1 в м. Біла Церква,
зареєстроване на ім'я ОСОБА_2, ринковою
вартістю 378 556 грн. є спільним майном
подружжя і вона має право на 1/2 частину
даного майна відповідно до ст.60,70 СК
України та ст.368 ЦК України, тому
просить в судовому порядку визнати за
нею право власності на 1/2 частину
нежитлового приміщення,
зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу
частини нежитлового приміщення (
компресорної) від 28.01.2003 року, розміром
223,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1,
ринковою вартістю 189 278 грн. та стягнути
з відповідача на її користь судові
витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, про розгляд справи
повідомлена належним чином, причини
неявки суд не повідомила.

Представник позивача за довіреністю у
справі ОСОБА_3 позов підтримала в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
повідомлений належним чином, причини
неявки суд не повідомив.

Представник відповідача за
довіреністю у справі ОСОБА_4 позов не
визнала мотивуючи тим, що позивач
пропустила строк позовної давності.

Суд, заслухавши осіб, які приймають
участь у справі, покази свідків: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, дослідивши матеріалами
цивільних справ № 1003/7807/12, № 357/6366/13-ц та
матеріали даної справи встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного
судочинства є диспозитивність, який
полягає у тому, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На підставі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав поважної
причини самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Відповідно до приписів ст.68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст.372 ЦК України, частики
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

На підставі ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

17.10.1989 року позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у
відділі РАГС Білоцерківського
міськвиконкому Київської області. (
а.с.5 - свідоцтво про укладення шлюбу).

Рішенням Білоцерківського
міськрайоного суду Київської області
від 12.03.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало
законної сили 22.03.2010 року. ( а.с.161).

13.01.2012 року відділом ДРАЦС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
видано свідоцтво про розірвання шлюбу (
а.с.6).

Відповідно до договору купівлі -
продажу нежитлового приміщення від
28.01.2003 року, зареєстрованого за № 584 в
Білоцерківському МБТІ 30.01.2003 року ( а.с.
7), ОСОБА_2 було придбано частину
нежитлового приміщення ( компресорної),
літ «Х», розміром 223,4 кв.м., за адресою: в
АДРЕСА_1 ринковою вартістю 378 556 грн., яке
розташоване на орендованій земельній
ділянці ( договір оренди землі № 30 від
20.03.2009 року на земельну ділянку площею
0,1229 га та договір оренди землі № 140 від
12.05.2011 року на земельну ділянку площею
0,1826 га).

Судом встановлено, що зазначене
нежитлове приміщення використовується
відповідачем, як фізичною особою -
підприємцем. Позивач, в період з 2009 по
липень 2014 рок, здійснювала за власні
кошти обов'язкові платежі за
відповідача: орендну плату за землю та
податок за здійснення відповідачем
підприємницької діяльності, що
підтверджено позаказами свідків та
матеріалами справи( а.с.35-97, 165-169,175-203).

Отже, частина нежитлового приміщення (
компресорної), літ «Х», розміром 223,4
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, оскільки реєстрація права
власності на це майно проведена на
фізичну особу ОСОБА_2, придбано це
майно в період шлюбу сторін по справі,
за спільні кошти подружжя.

Крім того, власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, що є одним із видів
розпорядження власністю згідно із ст.320
ЦК України, при цьому статус цього
майна як спільного сумісного майна
подружжя не змінюється ( Правова
позиція викладена у рішенні
Конституційного суду України від 19.09.2012
року № 17-рп/2012 у справі за
конституційним зверненням ПП «ІКІО»
щодо офіційного тлумачення положень ч.1
ст.61 СК України).

Представник відповідача в судовому
засіданні обґрунтовуючи заперечення
проти позову, зазначила, що відповідач
визнає зазначене майно спільним майном
подружжя, однак позивач пропустила
строк позовної давності для звернення
до суду з даним позовом, про що
відповідач заявляв ще при розгляді
попередньої справи 26.05.2014 року .

Суд, вирішуючи дане питання виходить з
наступного.

За ст.257 ЦК України загальний строк
позовної давності для захисту
порушеного права встановлюється
тривалістю в три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна
давність застосовується судом за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення судом рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатись про порушення свого права
власності.

Як встановлено в судовому засіданні,
спірне майно перебувало у спільній
сумісній власності сторін після
розірвання шлюбу, відповідач
використовував його для здійснення
підприємницької діяльності та
визнавав спільне користування даним
майном з позивачем, а позивач, в свою
чергу, використовувала дане приміщення
для зберігання речей та меблів,
проводила за власний рахунок оплату
коштів за оренду землі, на якій
розміщено приміщення та сплату єдиного
податку за здійснення відповідачем
підприємницької діяльності до липня 2014
року, що підтверджено показами сторін
та матеріалами справи ( а.с. 35-97,152).

Також, з матеріалів цивільних справ №
1003/7807/12, № 357/6366/13-ц вбачається, що
сторонами визнавалось право спільної
сумісної власності на спірне нежитлове
приміщення, питання щодо визнання
права на частину даного майна виникло
під час розгляду справи 357/6366/13-ц в
травні 2014 року, після того, як позивач
дізналась про відчуження відповідачем
іншого нежитлового приміщення, яке
також перебувало в їх спільній
сумісній власності.

Отже, суд приходить до висновку, що
позивач звернулась до суду з даним
позовом в межах трирічного строку з
моменту порушення відповідачем її
права спільної сумісної власності на
нежитлове приміщення ( компресорної),
літ «Х», розміром 223,4 кв.м., за адресою: в
АДРЕСА_1.

Відповідач та представник відповідача
не дали до суду належних та допустимих
доказів в підтвердження заперечень.

Даючи оцінку встановленим обставинам
та доказам в їх сукупності, виходячи із
рівності часток подружжя у спільному
майні, суд приходить до висновку про
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину нежитлового приміщення,
зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу
частини нежитлового приміщення (
компресорної) від 28.01.2003 року, розміром
223,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 60, 63, 65, 68, 70 СК України,
ст.ст. 257, 261,262, 267, 368, 369, 370,372 ЦК України,
ст. ст.ст.3,10, 11,60,61, 88, 209, 212-215,294,296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину нежитлового приміщення,
зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу
частини нежитлового приміщення (
компресорної) від 28.01.2003 року, розміром
223,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі в розмірі 2045,29
грн. ( дві тисячі сорок п'ять грн. 29 коп.)

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя О. В. Бондаренко