АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/7942/14
Головуючий1 інстанції - Хайкін В.М.
Доповідач - Кіпенко І.С.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

9 грудня 2014р. Судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М.,
Котелевець А.В.,

при секретарі - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Дзержинського району м. Харкова в
інтересах Харківської міської ради на
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 28 січня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Харківської
міської ради про визнання права
власності,

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з уточненим в
подальшому позовом до Харківської
міської ради про визнання права
власності на самочинно збудований у 1990
році гараж для зберігання
індивідуального автотранспорту, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Данилевського 38.

В судове засідання першої інстанції
сторони не з'явилися, надали до суду
заяви про розгляд справи за їх
відсутності.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 28 січня 2014 року позов
задоволено. Суд визнав за позивачем
право власності на гараж АДРЕСА_1.

На зазначене рішення прокурор
Дзержинського району м. Харкова подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на неповне з'ясування обставин справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судова колегія, перевіряючи законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з підстав, передбачених п.п.
3,4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову з таких підстав.

Як встановлено судовим розглядом та
підтверджується матеріалами справи,
вищевказаний гараж був зареєстрований
в ЖЕК №27 Дзержинського ЖЕУ,
зареєстрований у Харківському МБТІ та
на нього виданий технічній паспорт
(а.с.15).

Згідно Акту міського управління
архітектури про обстеження та
погодження меж в натурі земельної
ділянки по АДРЕСА_1 були встановлені та
погоджені з землекористувачами межі
земельної ділянки, на якій позивачем
збудований гараж (а.с.14).

Згідно технічного висновку НВФ
ТОВ «Левел», стан будівельних
конструкцій задовільний, гараж
придатний для подальшої експлуатації
(а.с.19-27).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене майно
(житлові будинки, будівлі, споруди,
тощо) виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 22 Закону
України "Про основи містобудування"
забудова земельних ділянок, що
надаються для містобудівних потреб,
здійснюється після виникнення права
власності чи права користування
земельною ділянкою в порядку,
передбаченому законом, та отримання
дозволу на виконання будівельних
робіт. Право на забудову (будівництво)
полягає у можливості власника,
користувача земельної ділянки
здійснювати на ній у порядку,
встановленого законом, будівництва
об'єктів містобудування, перебудову чи
знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України "Про
основи містобудування" передбачено, що
закінчені будівництвом об'єкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України. Експлуатація не
прийнятих у встановленому
законодавством порядку об'єктів
забороняється.

Відповідно до ст. 30-1 Закону
України "Про планування і забудову
територій" у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснювалося
приймальними комісіями. Порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів визначається
Кабінетом Міністрів України
відповідно до закону.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані чи будуються на земельній
ділянці, котра не була відведена для
цієї мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотним порушенням будівельних норм і
правил. Особа, яка здійснила чи
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

На підставі ч.3 ст. 376 ЦК суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу (ч.3
ст.375 ЦК).

Відповідно до ст. 26 Закону України
"Про основи містобудування" спори з
питань містобудування вирішуються
радами у межах їх повноважень, а також
судом відповідно до законодавства.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання чи оспорювання.

З огляду на викладене, звернення
до суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво
повинно мати місце при наявності даних
про те, що порушене питання було
предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
ст. 27 ЦПК України надає право особам,
які беруть участь у справі, та
зобов'язує їх подавати докази на
підтвердження своїх вимог і
заперечень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін, які
мають рівні права щодо подання доказів,
а суд має сприяти сторонам у здійсненні
їхніх прав та всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи.

Матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_2 в установленому
законом порядку має належним чином
затверджений проект на будівництво
нежитлової будівлі, дозволи на
проведення будівництва та початок
виконання будівельних робіт, акт
приймальної комісії щодо прийняття
самочинно збудованої нежитлової
будівлі в експлуатацію, а також даних
про те, що порушене позивачем питання
було предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.

За таких обставин, судова колегія
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове рішення, яким відмовляє
у задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання за ним права власності на
гараж АДРЕСА_1, за його
необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч.1 ст. 307,
п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора
Дзержинського району м. Харкова в
інтересах Харківської міської ради -
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 28 січня 2014 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -