Провадження №22-ц/784/3379/14
Головуючий першої інстанції: Черенкова
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Свіщук О.В.,

за участю:

- представника позивачки - ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

скаргою

представника ОСОБА_5

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 5 листопада 2014
року у справі за

позовом

ОСОБА_5, діючої в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_6, до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: товариство з обмеженою
відповідальністю «Центральний -1», про
визначення порядку користування
квартирою,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_5, діючи в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_6,
звернулася з позовом до ОСОБА_3 про
визначення порядку користування
квартирою АДРЕСА_1 в м.
Миколаєві.

В обгрунтування позову вказувала,
що вони разом з донькою та
відповідачем є співвласниками
вказаної квартири, зокрема, за нею у 2013
році зареєстроване право власності на ?
частку, а за її донькою - на 1/8 частку
(разом 3/8 частки), а відповідачеві
належить 5/8 часток цієї ж квартири.

Уточнюючи позовні вимоги та
посилаючись на те, що відповідач
перешкоджає їх проживанню у квартирі,
позивачка просила виділити у їх
спільне користування разом із донькою
житлову кімнату, площею 12,6 кв.м, а
відповідачу - дві житлові кімнати,
площею 7,3 кв.м та 8,1 кв.м, залишивши в
спільному користуванні співвласників
кухню, туалет, балкони, коридори.

До участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
залучено ТОВ «Центральний -1», що
обслуговує вказаний житловий будинок
та прибудинкову територію.

Заперечуючи проти позову, відповідач
вказував, що 4 листопада 2005 року купив
квартиру у ОСОБА_7, яка повністю
належала продавцю, відремонтував її та
переобладнав, тому зазначених
позивачкою кімнат не існує внаслідок
перетворення в інше нерухоме майно. У
2012 році рішенням суду угода
купівлі-продажу квартири визнана
частково недійсною, в зв'язку з
визнанням за позивачами права
власності в порядку спадкування.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 5 листопада 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
переобладнання квартири, що перебуває
у спільній частковій власності сторін,
є самочинним, тому питання щодо
визначення порядку користування
самочинно переобладнаною квартирою не
може бути предметом судового розгляду,
проте позивачка не позбавлена права
обрати інший спосіб захисту
порушеного права.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою; кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право
власності - це право особи володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на свій розсуд, але у межах,
передбачених законом, здійснення
особою самочинного будівництва
відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не
породжує в неї права власності на таке
майно, відтак - виключає це майно із
цивільного обороту.

Як встановлено судом, сторонам на
праві спільної часткової власності
належить квартира АДРЕСА_1.

Будинок, в якому знаходиться квартира,
забудови до 1917 року й загалом
складається із п'яти флігелів - одно та
двоповерхових. Квартира № 12 розміщена
у двоповерховому флігелі «Д-2» на
другому поверсі.

Із матеріалів справи також вбачається,
що 23 січня 1998 року на підставі біржової
угоди купівлі-продажу ОСОБА_8 та ОСОБА_9
купили у ОСОБА_10 вказану трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,1
кв.м.

Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла
ОСОБА_7, яка 8 січня 2003 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину й на ? частку квартири № 12.

4 листопада 2005 року ОСОБА_11
продала квартиру № 12 (цілу) ОСОБА_3

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 28 вересня 2011 року, яке
набрало законної сили 9 лютого 2012 року,
визнано дійсним договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
укладений 23 січня 1998 року на товарній
біржі між продавцем ОСОБА_10 та
покупцями ОСОБА_8 і ОСОБА_9, а також цим
же рішенням визначено частки
позивачів в порядку спадкування за
законом після смерті
ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Зокрема, визнано що ОСОБА_5 у квартирі
№ 12 належить 1/4 частка, її донці ОСОБА_6 -
1/8 частка (а.с. 13-18, 172-175).

У 2013 році право власності
позивачів на квартиру № 12
зареєстровано в Державному реєстрі
прав права власності на нерухоме майно
(а.с 17-18).

Згідно із договором купівлі - продажу
від 23 січня 1998 року, а також і даними КП
МБТІ станом на 23 грудня 2002 року спірна
квартира № 12 складалася із трьох
житлових кімнат: площею 12,6 кв. м, 7,3
кв.м, 8,10 кв.м, а також кухні, площею 5,1
кв.м. Всього житловою площею 28 кв.м,
загальною - 33,1 кв.м (а.с. 68).

У 2005 році, після придбання квартири у
власність, відповідач здійснив
самочинну перебудову (реконструкцію)
квартири з демонтажем і влаштуванням
перегородок, у тому числі й
капітальних, зі зміною площі та
конфігурації внутрішніх приміщень, зі
зменшенням житлової площі на 9,8 кв.м та
загальної - на 2,6 кв. м. Внаслідок
цього фактично були повністю змінені
усі приміщення квартири, належні
сторонам на підставі
правовстановлюючих документів.

Зокрема, у квартирі стало дві
житлові кімнати, площею 6,8 кв. м та 11,4
кв. м, коридор - 3,1 кв. м, кухня - 6,5 кв. м,
вбудовано та улаштовано санвузол - 2,7
кв. м. Як наслідок квартира стала
загальною площею 30,50 кв.м, житловою - 18, 2
кв.м.

Факт самочинної перебудови
(реконструкції) квартири відображено й
зафіксовано КП БТІ у технічному
паспорті на квартиру станом на 13
лютого 2014 року, виданому ОСОБА_3 (а.с.
65-67), а також підтверджується висновком
судової будівельно-технічної
експертизи від 30 травня 2014 року (а.с.
75-93).

Внаслідок цього утворився новий,
не узаконений, об'єкт нерухомості, що
виключає його із цивільного обороту.
Тому питання щодо визначення порядку
користування цим майном не може бути
предметом судового розгляду.

В розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України
самочинним будівництвом є не тільки
новостворений об'єкт нерухомості, який
виник у результаті реконструкції,
капітального ремонту, перебудови,
надбудови вже існуючого об'єкта,
здійснених без одержання дозволу
місцевих органів виконавчої влади чи
органів місцевого самоврядування,
розробленої та затвердженої в
установленому порядку проектної
документації дозволу на виконання
будівельних робіт, наданого органом
архітектурно-будівельного контролю,
оскільки в результаті таких дій об'єкт
втрачає тотожність із тим, на який
власником (власниками) отримано право
власності.

Таким чином, виходячи зі змісту
цієї норми, самочинним є будівництво
об'єкта нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила не виникає права власності
на нього як на об'єкт нерухомості (ч. 2
ст. 376 ЦК України).

Така правова позиція викладена у п. 6
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами ст. 376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва», а також у
постанові Верховного Суду України від
4 грудня 2013 року у справі № 6-130цс/13,
правові висновки якого є обов'язковими
для застосування у відповідності до
вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, самочинно збудоване
нерухоме майно не є об'єктом права
власності, а тому не може бути
предметом поділу (виділу) або
встановлення порядку користування в
судовому порядку.

За такого, доводи апеляційної скарги
про можливість визначення порядку
користування самочинно перебудованою
квартирою є помилковими.

Враховуючи викладене, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_5 відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 5 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: