Справа № 286/7180/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської
області в складі:

головуючого судді Смиковська Л. О.

з секретарем Деменчук О. Г.,

позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Овручі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 1/2 частину квартири ,
-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувсь до суду з позовом до
відповідача та просить визнати за нею
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що 29
липня 2000 року вона з відповідачем
зареєструвала шлюб, який було рішення
Овруцького районного суду від 18 лютого
2014 року розірвано. Перебуваючи у шлюбі,
а саме 30.11.2002 року за спільні кошти по
договору купівлі-продажу була придбана
квартира АДРЕСА_1. Ще до розірвання
шлюбу, а саме 1 січня 2014 року вони
припинили з відповідачем спільне
проживання, так як відповідач вигнав її
з дітьми з вказаної квартири, в якій
їхня сім'я проживала після її
придбання. Вона вимушена в даний час з
дітьми проживати на приватній
квартирі, так як відповідач чинить
перешкоди в користуванні квартирою та
став заперечувати її право на квартиру.
Тому вона вимушена звертатися до суду з
даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримала та просить його
задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримала з підстав
викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні
заперечує факти викладені у позовній
заяві, але погоджується на визнання за
позивачем права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Суд вислухавши пояснення сторін,
представника позивача та дослідивши
наявні в матеріалах справи докази
прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони з 29.07.2000
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано рішенням
Овруцького районного суду від 18 лютого
2014 року (а.с. 3).

З договору купівлі-продажу квартири
від 30 листопада 2002 року вбачається, що
відповідачу ОСОБА_2 належить на праві
приватної власності квартира АДРЕСА_1
(а.с. 4).

В ст.22 КпШС України (1969 року)
зазначається, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Аналогічні норми знайшли своє
відображення і в СК України (2002 року),
який є чинним на час розгляду справи.

Так в ст.60 СК України зазначається, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В ст.61 СК України зазначено, що об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

В судовому засіданні встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана під час
перебування сторін у шлюбі за їх
спільні кошти, а тому є всі підстави для
визнання її спільною сумісною
власністю сторін.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяючи
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснив особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попередив про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяв здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Інших доказів суду не надано. В силу ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

Стосовно визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину домоволодіння
то суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.23 КпШС України (1969
року), майном, нажитим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за спільною
згодою.

В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу (ст.28 КпШС
України (1969 року)).

Як вбачається із ст.63 СК України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України (ст.68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою (ст.69 СК України).

Згідно ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини і чоловіка є рівними. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони не дійшли згоди щодо володіння,
користування і розпоряджання
квартирою АДРЕСА_1, доказом чого є
звернення з позовною заявою до суду.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи
докази та керуючись вищенаведеними
нормами чинного законодавства суд
приходить до висновку щодо визнання за
позивачем права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі
243 грн. 60 коп. У відповідності до ч.1 ст.88
ЦПК України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. А тому з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
судовий збір у сумі 243 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 179,196, 209,212-215,226 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на 12 частину квартири
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
зареєстрованого в АДРЕСА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої в АДРЕСА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий
збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана через Овруцький районний суд в
апеляційний суд Житомирської області
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення виготовлено 17.12.2014
року.

Суддя: Л. О. Смиковська