У х в а л а

17 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про визнання договорів
недійсними,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
договорів недійсними.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 23 грудня 2013
року позов задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, укладений 12 квітня 2012 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, укладений 12 квітня 2012 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_9 на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 19 березня 2014
року зазначене судове рішення
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 червня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 19 березня 2014 року залишено
без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 червня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема ст.
ст. 203, 215 ЦК України та ст. 153 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Верховного Суду України від 11
жовтня 2011 року у справі за позовом про
визнання договорів недійсними та
ухвалу Верховного Суду України від 10
березня 2011 року про визнання недійсним
договору.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

При постановленні ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 червня 2014 року, суд виходив
із того, що оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального права
та вважав обґрунтованими висновки суду
про те, що на час укладення оспорюваної
угоди заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою суду від 02 вересня 2010
року, були скасовані ухвалою суду від 02
серпня 2011 року та вилучено запис про
заборону відчуження цього нерухомого
майна з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна.
Отже суд вважав, що у такому випадку ч. 1
ст. 203 ЦК України формулює вимоги тільки
до змісту правочину, а поширювати це
положення на дії сторін та інші
обставини, підстав не має.

Зі змісту ухвали Верховного Суду
України від 10 березня 2011 року та ухвали
Верховного Суду України від 11 жовтня 2011
року, на які заявник посилається як на
підставу перегляду судового рішення,
не вбачається неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки в одному
випадку (судове рішення, яке є
предметом перегляду) суд погодився з
тим, що на момент укладення оспорюваної
угоди ніяких заборон щодо відчуження
нерухомого майна не існувало, а в інших
випадках (судові рішення, як приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права) суди виходили із
того, що на момент укладення
оспорюваних правочинів існувала
заборона на відчуження об'єктів
нерухомості.

Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини 1 статті
355 ЦПК України, може бути подана за
сукупністю таких умов: судом
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні і ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Отже зміст заяви та додані до неї копії
ухвали Верховного Суду України від 10
листопада 2010 року та ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2012 року, не можуть
свідчити про наявність підстав для
задоволення заяви, оскільки із них не
вбачається різного тлумачення судами
змісту і сутності правових норм, що
призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; відсутнє
різне застосування правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; відсутнє різне
визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
спірних правовідносин або поширення
дії норми на певні правовідносини в
одних випадках і незастосування цієї
самої норми до аналогічних відносин в
інших випадках, тобто різне
застосування закону, який не підлягав
застосуванню; відсутнє різне
застосування правил аналогії права чи
закону у подібних правовідносинах.

За таких обставин, наведені заявником
доводи не містять сукупність вказаних
умов та ознак неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про визнання договорів
недійсними за заявою ОСОБА_6 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 червня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник