Ухвалаіменем україни 12 листопада 2014
року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Парінової І.К.,Коротуна В.М.,Штелик
С.П.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі територіального відокремленого
безбалансового відділення -
Запорізького обласного управління
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», третя особа -
приватне підприємство «Зернодар», про
визнання договору іпотеки припиненим,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 09 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» (далі - ПАТ «Державний ощадний
банк України») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 липня 2007
року між відкритим акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» (далі - ВАТ «Державний ощадний
банк України»), правонаступником якого
є ПАТ «Державний ощадний банк України»,
та приватним підприємством «Зернодар»
(далі - ПП «Зернодар») укладено
кредитний договір у вигляді
відновлювальної кредитної лінії № 10 на
суму 650 000 грн. З метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором 05 вересня 2008 року між
ВАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено
іпотечний договір № 10/2-ію, за яким
останні передали в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на
праві спільної часткової власності.
Посилаючись на те, що ПП «Зернодар»
свої зобов'язання за договором
належним чином не виконав, в результаті
чого станом на 12 березня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі
430 778 грн 92 коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом - 284 900
грн, заборгованості за процентами за
користування кредитом - 79 244 грн 19 коп.,
пені за прострочення сплати процентів -
14 498 грн 03 коп. та пені за
прострочення сплати кредиту - 52 136 грн 70
коп., позивач просив в рахунок
погашення вказаної заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки,
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з будь-якою особою з
визначенням початкової ціни предмета
іпотеки за оцінкою суб'єкта оціночної
діяльності, а також виселити
відповідачів із спірної квартири.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ПАТ
«Державний ощадний банк України» про
визнання припиненим зазначеного вище
договору іпотеки, мотивуючи вимоги тим,
що позичальник за основним
зобов'язанням є припиненим у зв'язку з
його ліквідацією та внесенням до
Єдиного державного реєстру запису про
його припинення від 16 грудня 2013 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 09 липня 2014 року, в задоволенні
позову ПАТ «Державний ощадний банк
України» відмовлено. Позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано договір іпотеки
від 05 вересня 2008 року № 10/2-ію
припиненим.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України» просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставного
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 609 ЦК України
зобов'язання припиняється ліквідацією
юридичної особи (боржника або
кредитора), крім випадків, коли законом
або іншими нормативно-правовими актами
виконання зобов'язання ліквідованої
юридичної особи покладається на іншу
юридичну особу, зокрема за
зобов'язаннями про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
іпотеку» іпотека припиняється у разі
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України
право застави припиняється у разі
припинення зобов'язання, забезпеченого
заставою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), з
урахуванням встановлених обставин і
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
позові ПАТ «Державний ощадний банк
України» про звернення стягнення на
предмет іпотеки, оскільки договір
іпотеки є припиненим у зв'язку з
ліквідацією юридичної особи та
припиненням основного зобов'язання.

Такий же правовий висновок викладено у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року в справі № 6-52цс13, яка
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваних рішеннях, що
не належить до компетенції суду
касаційної інстанції, та не дають
підстав для висновку, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи було допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 09 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова В.М. КоротунС.П. Штелик