Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4
про встановлення факту та визнання
права власності у порядку спадкування,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 13
лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила
встановити факт належності на праві
приватної власності земельних ділянок
НОМЕР_1, площею 0,10 га по АДРЕСА_1 та
НОМЕР_2, площею 0,10 га по АДРЕСА_2,
її матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати за нею (позивачем)
право власності у порядку спадкування
за законом на зазначені земельні
ділянки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5

Вона є єдиним спадкоємцем усього майна
померлої, так як її батько ОСОБА_4
відмовився від належної йому Ѕ частки.

У встановлений законом строк вона
звернулась з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_5 до
приватного нотаріуса Южноукраїнського
міського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_6, але
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом лише на житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами АДРЕСА_1, та на 10/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_3.

Інше нерухоме майно, а саме: земельні
ділянки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у м.
Южноукраїнську оформити їй у власність
не вдалося, оскільки державні акти про
право приватної власності на них її
померлою матір'ю не були оформлені
належним чином.

Враховуючи наведене, просила
задовольнити позов.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 13
лютого 2014 року позовні вимоги
задоволено.

Встановлено факт належності на праві
приватної власності земельної ділянки
НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, площею
0,10 га, та земельної ділянки НОМЕР_2,
розташованої по АДРЕСА_2, площею 0,10 га,
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану
по АДРЕСА_1, площею 0,10 га, та земельну
ділянку НОМЕР_2, розташовану по
АДРЕСА_2, площею 0,10 га, в порядку
спадкування.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 26 серпня
2014 року скасовано рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, змінити рішення місцевого
суду, встановити факт належності на
праві приватної власності земельної
ділянки НОМЕР_1, розташованої по
АДРЕСА_1. площею 0,10 га. та земельної
ділянки НОМЕР_2, розташованої по
АДРЕСА_2, площею 0,10 га, ОСОБА_5, померлій
ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею
(ОСОБА_3) право власності на земельну
ділянку НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_2,
площею 0,10 га в порядку спадкування,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11
постанови від 18 грудня 2009 року №
11 «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що єдиною спадкоємицею за
законом після смерті ОСОБА_5 є її донька
ОСОБА_3, яка прийняла спадщину
відповідно до закону та отримала у
нотаріальній конторі відповідне
свідоцтво про право на спадщину у
вигляді 10/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_3 і житловий будинок з
відповідними надвірними будівлями та
спорудами АДРЕСА_1. Її батько та чоловік
померлої ОСОБА_4 відмовився від
спадщини на користь позивача.

Також за життя матері ОСОБА_5 належали
земельні ділянки НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
площею 0,10 га і НОМЕР_2 по АДРЕСА_2,
площею 0,10 га, які були придбані нею 17
серпня 2002 року для обслуговування
житлового будинку на підставі
договорів купівлі-продажу.

Державні акти на спірні земельні
ділянки спадкодавиця оформити не
встигла, у зв'язку з чим після її смерті
свідоцтво про право власності на
вказану частину спадщини позивачці не
видано.

Позивачка після реєстрації отриманого
у порядку спадкування права власності
на житловий будинок з відповідними
надвірними будівлями та спорудами
АДРЕСА_1, який розташований на спірних
земельних ділянках, передала його в
іпотеку банку.

10 грудня 2010 року вказаний житловий
будинок, як предмет іпотеки, був
проданий з прилюдних торгів.

Переможцем торгів визнано ОСОБА_7, який
з 14 лютого 2011 року зареєстрував своє
право власності на спірний житловий
будинок з відповідними надвірними
будівлями та спорудами.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову та визнаючи за ОСОБА_3
право власності на земельну ділянку
НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1, площею
0,10 га та земельну ділянку НОМЕР_2,
розташовану по АДРЕСА_2, площею 0,10 га в
порядку спадкування, суд першої
інстанції виходив із його
обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в позові, апеляційний суд
виходив із його недоведеності.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

За змістом частини 1 статті 120 ЗК
України до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув і не з'ясував усі
істотні обставини справи, не залучив до
участі у справі ОСОБА_7, чим порушив
його інтереси, так як вирішив питання
щодо його прав і обов'язків.

Також суд не з'ясував, на якій частині
земельних ділянок знаходиться
житловий будинок з відповідними
спорудами, та яка частина цих ділянок є
вільною.

Крім того, суд першої інстанції ухвалив
рішення за відсутності у матеріалах
справи документа, який свідчить про
отримання позивачкою відмови
нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про
право на спірну частину спадщини.
Зокрема, позивачка не підтвердила, а
суд не перевірив її право на захист
свого інтересу у судовому порядку,
оскільки належний доказ щодо
неможливості оформлення спадщини у
встановленому законом порядку
відсутній.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції щодо визнання за ОСОБА_3
права власності на земельну ділянку
НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1, площею
0,10 га та земельну ділянку НОМЕР_2
розташовану по АДРЕСА_2, площею 0,10 га в
порядку спадкування є передчасними.

Відповідно до витягу з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від 28
травня 2014 року № 22287854 по АДРЕСА_1, тобто
за адресою нерухомого майна, що було
придбано ОСОБА_7, знаходиться земельна
ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер
:01:024:0007.

Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_3
було передано в іпотеку нерухоме майно
- житловий будинок загальною площею 332,9
кв. м, житловою площею 141,1 кв. м. по
АДРЕСА_1, розташований на земельній
ділянці площею 0,10 га, тобто на
земельній ділянці з кадастровим
номером :01:024:0007.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув та
помилково зазначив, що придбане ОСОБА_7
з прилюдних торгів нерухоме майно -
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1
знаходиться на двох земельних ділянках
загальною площею 0,20 га.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 13
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 26
серпня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня