Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара
В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до кредитної
спілки «Альянс Україна» про захист
прав споживача, стягнення збитків

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 31 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 27 травня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до кредитної спілки
«Альянс Україна» (далі - КС «Альянс
Україна») про захист прав споживача,
стягнення збитків.

Обґрунтовуючи вимоги, зазначала, що 10
січня 2010 року між нею та відповідачем
було укладено договори про залучення
внеску (вкладу) члена кредитної спілки
на депозитний рахунок НОМЕР_1 та НОМЕР_2,
за якими кредитна спілка прийняла від
неї вклади у розмірі 190 000 грн та 71 500 грн
із зобов'язанням сплати 30 % річних та
кінцевим строком повернення 10 лютого
2011 року.

Посилаючись на те, що у визначений
строк зобов'язання щодо повернення
вкладів та процентів за користування
ними КС «Альянс Україна» у повному
обсязі не виконано, ОСОБА_3 просила
стягнути із відповідача 718 992, 35 грн
процентів за користування депозитами,
21 332, 61 грн - упущеної вигоди,
3 % річних та інфляційні втрати у
розмірі 540, 36 грн, загальна сума за якими
з урахуванням банківського
подорожчання становить 748 273, 98 грн.
Також позивач просила стягнути із КС
«Альянс Україна» 30 000 грн на
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що неналежним
виконанням відповідачем зобов'язань їй
завдано душевних страждань.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 31 березня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 27 травня 2014 року, у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції, ухвалу апеляційного
суду та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

У справі встановлено, що 10 січня 2010 року
між ОСОБА_3 та КС «Альянс
Україна» було укладено договори про
залучення внеску (вкладу) члена
кредитної спілки на депозитний рахунок
НОМЕР_1 та НОМЕР_2, за якими кредитна
спілка прийняла від неї вклади у
розмірі 190 000 грн та 71 500 грн із
зобов'язанням сплати 30 % річних та
кінцевим строком повернення 10 лютого
2011 року (а. с. 2, 3).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 5 квітня 2011 року задоволено
позов ОСОБА_3 про розірвання договору
та стягнення коштів. Розірвано
договори про залучення внеску (вкладу)
члена кредитної спілки на депозитний
рахунок НОМЕР_1 та НОМЕР_2, укладені між
ОСОБА_3 та КС «Альянс
Україна». Стягнуто із КС «Альянс
Україна» на користь ОСОБА_3
заборгованість за депозитами у розмірі
215 320, 22 грн (а. с. 18).

Рішення суду виконано частково: щодо
повернення сум за вкладом НОМЕР_2
залишається не виконаним у розмірі 49 830
грн, за вкладом НОМЕР_1 - 42 342,
10 грн.

Відповідно до частини першої статті 631
ЦК України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Вінниці від 5 квітня 2011 року за

позовом ОСОБА_3 договори про депозитні
вклади було розірвано із зобов'язанням
повернення вкладів та нарахованих за
ними процентів.

Згідно п. 2.4. договорів про залучення
внеску (вкладу) члена кредитної спілки
на депозитний рахунок НОМЕР_1 та НОМЕР_2
у випадку дострокового розірвання
договору з ініціативи члена КС Спілка
здійснює перерахунок суми нарахованих
процентів на внесок члена КС за ставкою
5 % процентів річних за фактичний строк
користування внеском. При цьому
різниця між нарахованими за ставкою 30 %
річних процентами та фактично
сплаченими за ставкою 5 % річних
процентів на підставі здійсненого
Спілкою перерахунку повертається
Спілці членом КС в день повернення
внеску.

За п. 2.5. договорів, нарахування
процентів на внесок починається з
наступного дня після внесення членом
КС внеску та припиняється в день,
визначений п. 1.1. договору як закінчення
строку внеску, або в день остаточного
розрахунку у випадку дострокового
розірвання договору.

Висновки щодо необхідності стягнення
процентів за банківськими вкладами за
увесь прострочений строк до дня
фактичного повернення коштів
вкладникам, у тому числі за період
після припинення дії договору,
викладені у постанові Верховного Суду
України № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року та
мають враховуватися судами при виборі
правових норм, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
відповідно до ч. 2 ст. 214, 360-7 ЦПК України.

Встановивши ті обставини, що рішення
Ленінського районного суду
м. Вінниці від 5 квітня 2011 року не
виконано у частині повернення сум за
вкладом НОМЕР_2 у розмірі 49 830 грн, а за
вкладом НОМЕР_1 - у розмірі 42 342,
10 грн, тобто остаточний розрахунок за
банківськими вкладами із ОСОБА_3 не
проведено, суди дійшли передчасного
висновку про відсутність підстав для
стягнення процентів за користування
депозитним коштами за період після
ухвалення рішення суду про розірвання
договорів банківського вкладу.

При цьому варто враховувати, що розмір
процентів на банківський вклад після
розірвання договорів визначається
відповідно до положень, встановлених
договорами, укладеними між сторонами
та нараховується лише щодо сум
несвоєчасно повернутого вкладу. У
зв'язку з цим необхідно з'ясувати із
чого складаються невиконані за
рішенням суду суми 49 830 грн (вклад
НОМЕР_2) та 42 342, 10 грн (вклад НОМЕР_1).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відмовляючи у задоволенні вимог
позивача про стягнення сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд
першої інстанції не мотивував ухвалене
ним рішення у цій частині, а суд
апеляційної інстанції зазначив, що
стягнення боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції з
моменту укладення договорів умовами
укладених угод не передбачалося.

Разом з тим, у п. 4.1. договорів
банківського вкладу сторонами
визначено, що за порушення договірних
положень вони несуть відповідальність
згідно чинного законодавства України.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму
боргу і три проценти річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних витрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів і отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування отриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові, та нараховуються
незалежно від вини боржника й
незалежно від сплати ним неустойки
(пені) за порушення виконання
зобов'язання в силу прямої дії ч. 2 ст. 625
ЦК України.

Крім того, інфляційні нарахування на
суму боргу та три проценти річних
входять до грошового зобов'язання та не
є штрафною санкцією, у зв'язку із чим
дія мораторію відповідно до ст. 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» на них не
розповсюджується.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди, суди виходили із недоведеності
факту її заподіяння, тобто відсутністю
доказів на її підтвердження. При цьому,
визначивши саме цю підставу відмови у
позові, суди не звернули уваги на те, що
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із порушенням грошового
зобов'язання допускається лише у разі,
якщо такі наслідки передбачені законом
або договором. Обумовленість такого
відшкодування у спірних
правовідносинах суди не перевірили.

Враховуючи те, що у частині позовних
вимог ОСОБА_3 про стягнення процентів
за вкладами, сум, передбачених ч. 2 ст. 625
ЦК України, та відшкодування моральної
шкоди справу вирішено судами із
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права, оскаржувані
судові рішення підлягають скасуванню у
цій частині із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення упущеної вигоди,
суди виходили із того, що наданими до
суду доказами не підтверджується те, що
позивач мала реальну можливість
отримати доходи від розміщення
повернутих за вкладами сум на
депозитному рахунку в іншій фінансовій
установі і тільки неправомірні дії
відповідача стали єдиною й достатньою
причиною, яка позбавила її можливості
отримати прибуток. Розрахунки упущеної
вигоди позивача є теоретичними,
побудовані на можливих очікуваннях
отримання певного доходу та не
підтверджені відповідними
документами, що свідчили б про
конкретний розмір прибутку, який могла
б і повинна була отримати позивач, якби
відповідач не здійснював протиправні
дії.

Висновки судів у цій частині
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону, тому залишаються
колегією суддів без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись
ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 31 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 27 травня 2014 року
скасувати у частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_3 до кредитної спілки
«Альянс Україна» про стягнення
процентів за користування депозитним
коштами, інфляційних нарахувань на
суму боргу, трьох процентів річних від
простроченої суми та відшкодування
моральної шкоди, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 31
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від
27 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко