Провадження № 4-с/185/70/14
У Х В А Л А

ІМенеМ УкрАїНи

10 грудня 2014 року суддя Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області Бондаренко В.М., розглянувши
заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області знаходиться скарга фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на дії
державного виконавця Другого
Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції ОСОБА_2,
заінтересована особа: ОСОБА_3.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з заявою, в якій
просить суд постановити ухвалу, якою
забезпечити позов шляхом негайного
зупинення виконавчого провадження №
43949021 від 19.06.2014 року, яке виконується
Другим Київським відділом державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, відкритого на
підставі виконавчого листа
Калінінського районного суду м.
Донецька № 2-2325/11 про стягнення з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 вартості меблів на суму
36 000,00 грн.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що заява про забезпечення позову не
підлягає задоволенню за наступних
підстав.

Статтею 37 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
вичерпний перелік обставин, що
зумовлюють обов'язкове зупинення
виконавчого провадження, а статтею 38
вказаного Закону визначені обставини,
що надають право державному виконавцю
зупинити виконавче провадження.

Так, у ст. 37 Закону України "Про
виконавче провадження" зазначено, що
виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
зупинення судом стягнення на підставі
виконавчого документа (п.4); зупинення
судом реалізації арештованого майна
(п.7).

Про такі ж подібні види забезпечення
позову йдеться в пунктах 5, 6 ст. 152 ЦПК
України.

Тобто, при застосуванні або Закону
України «Про виконавче провадження»,
або ст. 152 ЦПК України наступають ті
самі правові наслідки, які
перешкоджають подальшому вчиненню дій
з виконавчого провадження.

Незважаючи на подібність положень, за
своєю правовою природою зупинення
виконавчого провадження та вжиття
видів забезпечення позову за ст. 152 ЦПК
України різні, оскільки при
застосуванні закону проходить
тимчасове зупинення виключно сфери дії
примусового виконання боржником
рішення, а при застосуванні ЦПК України
тимчасово втрачається правова сила
того рішення, що зупинено.

Тобто законодавством чітко визначено
обставини, які можуть бути підставою
для зупинення виконавчого провадження,
та порядок вирішення питання про
зупинення виконавчого провадження, а
саме питання про зупинення виконавчого
провадження вирішується державним
виконавцем, на примусовому виконанні
якого знаходиться виконавче
провадження.

Таким чином, прерогативним правом
зупинення виконавчого провадження на
підставі Закону України "Про виконавче
провадження" наділений виключно
державний виконавець і вирішення
такого питання до компетенції суду не
входить.

Навіть у разі оскарження дій
державного виконавця, який не зупинив
виконавче провадження, суд вправі
визнати його дії незаконними та
зобов'язати зупинити виконавче
провадження, а не самому зупиняти
виконавче провадження (ч. 2 ст. 387 ЦПК
України).

Зупинення виконавчого провадження за
законом і зупинення виконання за
правилами ЦПК України (пункти 2, 5, 6 ст. 152
ЦПК України) - це різні правові
інститути, які вчиняються в різних
правових процедурах.

Крім того, суд звертає увагу також на
те, що заявник фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 не надав до
суду жодних доказів того, що він
звертався до державного виконавця з
заявою про зупинення виконавчого
провадження і йому було відмовлено в
задоволенні такої заяви.

Відповідно до ч. 3 п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
22 грудня 2006 року «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Відповідно ж до п. 2 зазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», вирішуючи
питання щодо застосування
певного виду забезпечення позову,
суди повинні виходити з того, що
наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік
видів такого забезпечення не є
вичерпним, тому за наявності
відповідного клопотання можуть бути
застосовані й інші його види,
але з урахуванням обмежень,
установлених ч. 4 зазначеної
статті. Недопустимо забезпечувати
позов шляхом зупинення
виконання судових рішень, що
набрали законної сили.

Дослідивши обставини, викладені
заявником, суд вважає, що немає
законних підстав зупиняти виконавче
провадження і тому вважає за необхідне
відмовити в задоволенні заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.
153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
забезпечення позову – відмовити.

Ухвала може бути
оскаржена в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через суд першої інстанції
шляхом подачі в п’ятиденний строк з
дня проголошення ухвали апеляційної
скарги.

Cуддя:
В. М. Бондаренко