У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука
М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, приватного підприємства
«Автоштаб», третя особа - ОСОБА_5, про
витребування майна з незаконного
володіння, визнання недійсними
договору комісії, свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу та
позовом третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4, приватного
підприємства «Автоштаб» про
витребування майна з незаконного
володіння, визнання недійсними
договору комісії, свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просив
витребувати з незаконного володіння та
користування ОСОБА_4 автомобіль «Volkswagen
Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1;
визнати недійсними договір комісії Б/№
від 14 квітня 2012 року та довідку-рахунок
серії ДПІ № 563963 від 14 квітня 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
ОСОБА_4 не мав і не має
правовстановлюючих документів на
право власності та володіння спірним
автомобілем, договір комісії не
відповідає вільному його
волевиявленню та вимогам чинного
законодавства, при його складанні було
умисно порушено вимоги ст. 65 СК України.
Він був введений в оману відповідачем,
оскільки наміру відчужувати спірне
майно в нього не було.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з указаним позовом, неодноразово
подавала позовні заяви від свого імені,
та від її імені представник, остаточно
уточнила позовні вимоги 28 жовтня 2013
року і просила визнати недійсними
договір комісії Б/№ від 14 квітня 2012
року, довідку-рахунок серії ДПІ № 563963
від 14 квітня 2012 року, витребувати з
незаконного володіння та користування
ОСОБА_4 автомобіль «Volkswagen Passat»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу (
а.с. 46, 75, 113 Т. 1, а.с. 1-2 Т. 2).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
спірний автомобіль було відчужено без
її згоди.

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 27 листопада
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 16 квітня
2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка подана
в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_5, заявник
просить скасувати ухвалу апеляційного
суду, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, та ухвалити нове рішення.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення частково не відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
недоведеності, що при укладенні
договору комісії позивача було введено
в оману іншою стороною правочину -
приватним підприємством «Автоштаб», а
ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного
договору комісії.

Суди також дійшли висновку про відмову
в позові ОСОБА_5 з тих підстав, що
договір комісії не є договором про
відчуження майна, тому при його
укладенні згода дружини не потрібна
відповідно до ст. 65 СК України.

Відмовляючи в позові у частині
визнання недійсною довідки-рахунку,
суд першої інстанції виходив із того,
що така довідка видана ОСОБА_4 на
виконання договору комісії, за формою
вона відповідає вимогам закону.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5
перебувають у зареєстрованому шлюбі з 7
березня 1992 року.

24 березня 2005 року згідно із біржовим
договором купівлі-продажу
транспортного засобу ОСОБА_6 продав
ОСОБА_3 автомобіль «Volkswagen Passat» 1994 року
випуску.

Відповідно до довідки Державної
автомобільної інспекції Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві від
27 травня 2013 року на підставі заяви
ОСОБА_3 14 квітня 2012 року вказаний
автомобіль було знято з обліку для
реалізації та цього ж дня він був
зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі
заяви № М5 про реєстрацію
транспортного засобу та
довідки-рахунку серії ДПІ № 563963 (а.с. 62,
136, 139, 140 Т. 1).

14 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та
приватним підприємством «Автоштаб»
було укладено договір комісії,
предметом якого є оформлення
довідки-рахунку на продаж автомобіля
«Volkswagen Passat».

Судами також встановлено, що приватне
підприємство «Автоштаб», заперечуючи
проти позову, посилалося на те, що при
укладені договору про відчуження
спірного автомобіля у приватному
підприємстві «Автоштаб» було
дотримано всіх вимог закону та надало
на підтвердження цього копії
документів: довідки-рахунку, квитанції
про сплату вартості за видачу
довідки-рахунок, акта технічного стану
автомобіля, договору комісії,
свідоцтва про реєстрацію автомобіля,
акта оцінки автомобіля, сплати податку
за продаж автомобіля, реєстрації
купівлі-продажу у журналі обліку з
підписами продавця і покупця (а.с. 159-169
Т. 1).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Поза увагою судів залишилися підстави
позову третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_5, яка посилалася на те,
що відповідно до ст. 65 СК України вона
не надавала згоди ОСОБА_3 на продаж
автомобіля «Volkswagen Passat», який є спільною
сумісною власністю подружжя, тому
просила визнати недійсною
довідку-рахунок (а.с. 75 Т. 1).

У своїх письмових поясненнях суду
ОСОБА_3 зазначав про те, що не звертався
до своєї дружини ОСОБА_5 про надання
згоди на продаж автомобіля, оскільки
подружжя не бажало його відчужувати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
взяв до уваги, що відчуження
транспортного засобу може бути
проведено одним із таких способів:
відчуження за цивільно-правовими
договорами через нотаріуса; продаж
через довідку-рахунок.

Порядком здійснення оптової та
роздрібної торгівлі транспортними
засобами та їх складовими частинами, що
мають ідентифікаційні номери,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 11 листопада 2009
року № 1200 (далі - Порядок), визначено
механізм провадження торговельної
діяльності у сфері оптової та
роздрібної торгівлі автомобілями,
автобусами, мотоциклами всіх типів,
марок і моделей, причепами,
напівпричепами та мотоколясками,
тракторами, самохідними шасі,
самохідними сільськогосподарськими,
дорожньо-будівельними і
меліоративними машинами,
сільськогосподарською технікою,
іншими механізмами та транспортними
засобами вітчизняного та іноземного
виробництва (далі - транспортні засоби)
та їх складовими частинами (двигуни,
шасі, кузови, рами), що мають
ідентифікаційні номери, а також тими
транспортними засобами та їх
складовими частинами, що мають
ідентифікаційні номери, які перебували
в користуванні і були зареєстровані в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт
господарювання для продажу
транспортних засобів та їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери, повинен мати довідки-рахунки.

Усі графи довідки-рахунка, акта
приймання-передачі та біржової угоди
заповнюються друкарським способом або
від руки одним почерком, підписуються
відповідальною особою суб'єкта
господарювання та скріплюються
круглою печаткою. У графу «вартість»
вноситься вартість продажу
транспортного засобу або складової
частини, що має ідентифікаційний номер,
у грошовій одиниці України (п. 14
Порядку).

Згідно із п. 8 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), державна реєстрація
(перереєстрація) транспортних засобів
проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів. Не допускаються до
державної реєстрації транспортні
засоби з правим розташуванням керма (за
винятком транспортних засобів, які
були зареєстровані в підрозділах
Державтоінспекції до набрання
чинності Законом України «Про дорожній
рух»), а також транспортні засоби,
зібрані (складені) із складових частин
серійних транспортних засобів без
дотримання вимог зазначеного Закону.

Документами, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, їх складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є засвідчені
підписом відповідної посадової особи,
що скріплений печаткою, зокрема, є
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери.

З огляду на положення зазначених
нормативно-правових актів, колегія
суддів дійшла висновку, що
довідка-рахунок підтверджує
реалізацію транспортного засобу, тобто
перехід права власності на
транспортний засіб від продавця до
покупця та є оформленням договірних
відносин купівлі-продажу
транспортного засобу.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд першої інстанції не роз'яснив
ОСОБА_5 право уточнити позовні вимоги у
частині визнання недійсним
довідки-рахунку, оскільки способом
захисту порушення права є визнання
недійсним договору купівлі-продажу
транспортного засобу.

Із матеріалів справи вбачається, що
довідка-рахунок від 14 квітня 2012 року
була анульована.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції з
урахуванням підстав позову ОСОБА_5
належним чином обставини справи не
встановив, не з'ясував, чи надавала
письмову згоду ОСОБА_5 на продаж
автомобіля, який є спільною сумісною
власністю подружжя, ураховуючи, що
автомобіль є цінним майном, чому була
анульована довідка-рахунок і з чиєї
ініціативи, чи є підстави витребувати
автомобіль, ураховуючи, що ОСОБА_5
просила визнати недійсною
довідку-рахунок (по суті договір
купівлі-продажу автомобіля) та дійшов
передчасного висновку про відмову в
позові ОСОБА_5

Як убачається із матеріалів справи, 14
квітня 2012 року між комітентом
(продавцем) ОСОБА_3 та комісіонером
приватним підприємством «Автоштаб»
укладено договір комісії, згідно із
яким комісіонер зобов'язаний оформити
довідку-рахунок для продажу
транспортного засобу у присутності
продавця та покупця, зареєструвати
довідку-рахунок у журналі приватного
підприємства «Автоштаб», отримати від
комітента всі необхідні копії
документів щодо оформлення
довідки-рахунку.

Згідно із ст. 1011 ЦК України за договором
комісії одна сторона (комісіонер)
зобов'язується за дорученням другої
сторони (комітента) за плату вчинити
один або кілька правочинів від свого
імені, але за рахунок комітента.

Отже, предметом оспорюваного договору
комісії є оформлення довідки-рахунку
для продажу транспортного засобу, тому
висновки судів про відмову в позові
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у частині визнання
недійсним договору комісії є
обґрунтованим, оскільки зазначений
договір не є договором про відчуження
майна і не потребує згоди дружини
відповідно до ст. 65 СК України.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином доводи апеляційної скарги не
перевірив, не спростував їх та дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін
у частині позову третьої особи з
самостійними вимогами.

Доводи касаційної скарги у частині
відмови в позові ОСОБА_3 не
заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 у частині
визнання недійсним договору комісії,
суд першої інстанції виходив також із
недоведення позивачем введення його в
оману приватним підприємством
«Автоштаб» при укладенні цього
договору.

Доводи касаційної скарги у частині
доводів ОСОБА_3 не ґрунтуються на
доказах, висновки суду у частині
відмови йому в позові не спростовують.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню у
частині позовних вимог ОСОБА_5 про
відмову в позові про визнання
недійсними довідки-рахунку серії ДПІ №
563963 від 14 квітня 2012 року та свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу,
витребування з незаконного володіння
та користування ОСОБА_4 автомобіля
«Volkswagen Passat», реєстраційний номер
НОМЕР_1; із направленням справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3
та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Заочне рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2013 року,
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16
квітня 2014 року скасувати у частині
позову третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_5 про визнання
недійсними довідки-рахунку та
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, витребування з
чужого незаконного володіння
транспортного засобу, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині заочне рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 27 листопада 2013 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О.
Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник