АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/7352/14
Головуючий 1 інстанції - Глібко
Справа № 644/26/14-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2014 р.
Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М., Кіся П.В.,

при секретарі - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Перша
Харківська державна нотаріальна
контора, про визнання договору
дарування недійсним, витребування
майна та визнання права власності,

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_1, звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору дарування,
укладеного між позивачем та ОСОБА_2
03.07.2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий № 553
недійсним, просив повернути сторони у
первісний стан, витребувати від ОСОБА_3
1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнати за
ним право власності на 1/2 частину цієї
квартири.

В обґрунтування позову посилався на те,
що він був власником 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу частини квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського округу ОСОБА_5
від 08.11.2000 року, реєстр № 6492.

03.07.2007 року між сторонами було укладено
договір, за яким позивач подарував
відповідачу 1/2 частину квартири. На час
підписання договору вважав, що
підписує договір довічного утримання,
іншого житла не має. При відчуженні
квартири на користь ОСОБА_2 позивач не
правильно сприйняв правову природу
цього правочину, зміст прав і
обов'язків сторін, оскільки бажав
завдяки переданому майну влаштувати
своє подальше життя та старість,
отримати догляд і допомогу. Зазначене
відбулося внаслідок похилого віку
позивача, стану здоров'я, відсутності
знань досвіду щодо порядку відчуження
нерухомого майна, довіри до
відповідача, незнання української
мови, та невиконання з боку приватного
нотаріуса вимог закону щодо
роз'яснення змісту правочину та норм
права.

В судовому засіданні першої інстанції
позивач та його представники
підтримали позивні вимоги посилаючись
на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти
позову заперечувала, вказала, що ОСОБА_2
є рідним сином позивача, відносини між
ним та позивачем були теплими, дружніми
та довірливими. Для оформлення
договору дарування позивач самостійно
підготував всі папери, які були
необхідні для оформлення правочину, та
фактично і знайшов нотаріуса з яким
домовилися про оформлення договору.
Нотаріус розмовляв зі сторонами,
з'ясовуючи, дійсні наміри сторін на
укладання договору, роз'яснював
правові наслідки оформлення договору
дарування, з'ясував де, після укладання
договору буде мешкати позивач,
акцентуючи увагу позивача на тому, що
після підписання договору власником
стане саме його син ОСОБА_2, але позивач
бажав укласти саме договір дарування
належної йому частини квартири.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову
заперечувала, вказала, що знала про
наміри дідуся, позивача по справі,
подарувати належну йому частину
квартири її батькові. ОСОБА_1 не
приховував свій намір, неодноразово
казав родичам та знайомим, про це
вказав і їй.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_4 проти задоволення позову
заперечував, подав письмові
заперечення на позов.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 18 вересня
2014 року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

ОСОБА_1 рішення суду оскаржив в
апеляційному порядку. Посилаючись на
порушення судом норм процесуального та
матеріального права та просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення яким
задовольнити його позов.

Інші особи, що брали участь у справі
рішення суду не оскаржили.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
вона не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, щодо
незаконності договору дарування із
встановленням особистого сервітуту, та
втрати ОСОБА_1 права на проживання в
квартирі у відповідності до особистого
сервітуту, у зв'язку з переходом права
власності на квартиру до ОСОБА_3, а
також помилки ОСОБА_1 щодо правової
природи правочину, -безпідставні.

Судовим розглядом встановлено, що
03.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 (а.с.
103-104). Форма та зміст укладеного між
сторонами 03.07.2007 року договору
дарування відповідає вимогам ст. ст.
717-719 ЦК України. А саме договір
дарування між позивачем та
відповідачем підписаний сторонами
власноручно, укладений у письмовій
формі та посвідчений приватним
нотаріусом, пройшов державну
реєстрацію, що не спростовується
сторонами.

Згідно ст.725 ЦК України передбачено, що
договором дарування може бути
встановлений обов'язок обдарованого
вчинити певну дію майнового характеру
на користь третьої особи або
утриматися від її вчинення ( передати
грошову суму чи інше майно у власність,
виплачувати грошову ренту, надати
право довічного користування дарунком
чи його частиною, не пред'являти вимог
до третьої особи про виселення тощо).

Згідно ч.6 ст.403 ЦК України сервітут
зберігає чинність у разі переходу до
інших осіб права власності на майно,
щодо якого він встановлювався.

Із договору дарування квартири від
03.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та
його сином ОСОБА_2 вбачається, що він
підписаний власноруч дарувальником та
обдаровуваним, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за р. №553 (а.с. 103-
104). Зі змісту пункту 4.4 зазначеного
договору вбачається, що зміст цього
договору, зміст зазначених в ньому
статей їм зрозумілий, питань, які
залишилися б нез'ясованими для них
немає. При цьому сторони договору
стверджували (п. 3.2 договору), що
однаково розуміють значення і умови
цього договору та його правові
наслідки, підтверджують дійсність
намірів при його укладанні, а також те,
що він не має характеру фіктивного,
уявного та удаваного правочину. Також у
п. 1.4 договору вказано, що сторони
оцінюють дар у суму 9123 гривні і
підтверджують, що безоплатна передача
майна від Дарувальника Обдаровуваному
є дійсним наміром сторін і не приховує
ніяких зобов'язань Обдаровуваного,
пов'язаних з цим договором, по
відношенню до Дарувальника. Сторони
також стверджували, що не обмежені у
праві укладати правочини, не
страждають на захворювання, що
перешкоджають усвідомити ними суті
цього договору (п 3.3 договору), а також
що, за своєю природою договір дарування
є безоплатним, а тому Дарувальник не
має права вимагати від відповідача
вчинення на його користь будь-яких дій
майнового характеру (п.3.4 договору).
Крім того, сторони договору
стверджували, що дарування здійснено
ними за доброю волею, при здоровому
розумі та ясній пам'яті, діючи вільно,
за відсутності будь- якого примусу, як
фізичного, так і психічного.

Пояснення ОСОБА_1 щодо помилки стосовно
природи договору, тверджень, що вважав,
що підписує у нотаріуса договір
довічного утримання, перевірялися у
судовому засіданні , та не знайшли
свого об'єктивного підтвердження.

Судом враховано, що у випадку коли воля
позивача до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджується в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Такими є у тому числі помилки
щодо правової природи правочину, його
змісту та інше. Обставини щодо яких
помилилася сторона правочину мають
існувати, або навпаки бути відсутніми
саме на момент вчинення правочину.
Сторона на підтвердження своїх вимог
про визнання правочину недійсним
повинна довести, що така помилка
насправді мала місце, тобто надати
докази, які б свідчили про її помилку
щодо істотних обставин правочину.

Судова колегія вважає, що такі докази
позивачем не були надані, а саме
посилаючись на наявність ознак помилки
при укладенні правочину, позивач
зазначив підставу - не знання ним
української мови, якою складено
договір, хвороби якими він страждає,
відсутності знань досвіду щодо порядку
відчуження нерухомого майна, та
невиконання з боку приватного
нотаріуса вимог закону щодо
роз'яснення змісту правочину та норм
права.

Відповідно до заяви від 03.07.2007 року (а.с.
112), колишня дружина позивача, та
власниця іншої 1/2 частки квартири, -
ОСОБА_6 надала на ім'я нотаріуса ХМНО
заяву в якій вказала, що вона діючи
вільно, свідомо і добровільно, розумно
та на власний розсуд, без будь-якого
примусу, як фізичного так і психічного,
бажаючи реального настання правових
насідків надала згоду своєму
колишньому чоловіку ОСОБА_1, подарувати
ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у
Харкові, яка була придбана під час
зареєстрованого шлюбу за спільні
кошти.

Відповідно до замовлення №1901441 до КП
«ХМБТІ», яке насамперед підписане
обома замовниками, у травні 2007 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_6, просили надати 2
витяги для відчуження належних частин
квартири АДРЕСА_1, а згідно заяви на ім'я
директора КП «ХМБТІ» від 22.05.2007 року від
імені ОСОБА_6, вона просить про знижку
по оплаті послуг ХМБТІ, т.я. вона та її
колишній чоловік мають намір ще при
житті подарувати кожний свою частку
своїм дітям, яка насамперед підписана
обома замовниками (а.с. 172,173), та ними
отримана знижка у 70% від вартості робіт.

У відповідності до договору дарування
від 07.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_6 з
одного боку та ОСОБА_7, ОСОБА_8 з другого,
посвідченого приватним нотаріусом
ХМНО ОСОБА_9, реєстр №722 (а.с. .93), ОСОБА_6
уклала саме договір дарування, де у п. 4.5
вказаного договору зазначено, що
вказаний договір дарування
укладається за згодою її колишнього
чоловіка ОСОБА_1

У судовому засіданні апеляційної
інстанції 3-я особа приватний нотаріус
ОСОБА_10 пояснив, що ним дійсно 03.07.200
року було посвідчено договір дарування
1/2 частини квартири між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 До посвідчення договору ним
було встановлено дійсні наміри сторін
на укладання саме договір дарування.
Наміру скласти договір довічного
утримання позивач не виявляв.
Позивачем ОСОБА_1 було надано нотаріусу
необхідно для укладання договору
дарування документи. ОСОБА_1 розумів
значення умови та правові наслідки
договору, будь-які заперечення щодо
кожної з умов договору у нього були
відсутні. Під час розмови, коли мало
місце обговорення проекту договору
сторони забажали внести запис про
безстрокове проживання ОСОБА_1 у
житловому будинку, тобто встановленням
особистого сервітуту. Текст договору
сторонам було прочитано нотаріусом
уголос з одночасним перекладом на
російську мову, з текстом договору були
згодні, після чого, сторони підписали
його власноручно. Нотаріус пояснив, що
будь - яких ознак пригніченого або
вразливого стану позивача він при
укладай договору не помітив. Після
укладання договору дарування сторони
отримали оригінали договору за
отримання яких розписалися у реєстрі
нотаріальних дій.

Судова колегія вважає висновки суду
обґрунтованими, оскільки суд дійшов їх
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи та наявних в доказів,
яким дана відповідна оцінка.

Правильно встановивши юридичну
природу виниклих правовідносин, суд
застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки і не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені в рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Суд дав належну оцінку всім наявним
у справі доказам, та навів у рішенні
мотиви спростування кожного з доводів,
які наводилися.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
апеляційній скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення відносно
скасування чи зміни оскаржуємого
судового рішення і висновків суду
першої інстанції не спростовують, в її
задоволенні належить відмовити на
підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315,
317, 319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова
колегія,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: