Справа № 466/2086/14
Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/7096/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивачів -
Кривяка Д.Р., представника відповідача
Брюховицької селищної ради - Кубай Т.Є.,
відповідача ОСОБА_5 та її представника
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами заступника
прокурора Львівської області в
інтересах держави, в особі
Міністерства інфраструктури України,
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2014 року Заступник
прокурора Львівської області в
інтересах держави в особі Міністертсва
інфраструктури України, Державного
територіально-галузевого об»єднання
«Львівська залізниця» звернувся в суд
з позовом до Брюховицької селищної
ради, ОСОБА_5, третя особа Відділ
держземагенства у м. Львові про
визнання незаконним та скасування
рішення Брюховицької селищної ради №94
від 20.07.2006 року, визнання недійсним
державного акту на землю. Просив
визнати незаконним та скасувати п. 1.7
рішення Брюховицької селищної ради №94
від 20.07.2006 року «Про передачу у приватну
власність земельних ділянок в смт.
Брюховичі», скасувати державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ №516531 від 14.12.2006 року, виданого
ОСОБА_5 та державну реєстрацію права
власності на вищевказану земельну
ділянку.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили заступник
прокурора Львівської області в
інтересах держави, в особі
Міністерства інфраструктури України
та Державне територіально-галузеве
об'єднання «Львівська залізниця»

Посилаються на незаконність та
необґрунтованість винесеного судом
рішення, ухвалення такого з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки якого не відповідають
обставинам справи, просять його
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційних скарг
заступник прокурора Львівської
області та Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» посилаються на
те, що судом не надано належної
правової оцінки доводам позивача щодо
належності та допустимості Плану
смуги відведення, як доказу
підтвердження виникнення в Залізниці
права користування спірною земельною
ділянкою відповідно до п.4 ст. 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», якою передбачено, що права
на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом за умов, якщо реєстрація
прав була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав діяло законодавство,
що не передбачало обов'язкової
реєстрації.

Ст. ст. 1, 4 Положення «Про землі, надані
транспорту», затвердженого Постановою
ЦВК СРСР №58, Ради народних депутатів
СРСР №50 від 07.02.1933 року передбачено, що
землями, наданими транспорту (в т.ч.
залізничному), визнавались землі,
зайняті залізничними шляхами та іншими
об'єктами залізничної інфраструктури.

В контексті ст. 17 Закону України «Про
основи містобудування», долучений до
матеріалів справи, План смуги
відведення залізниці є містобудівною
документацією, яка є основою для
вирішення питань щодо вилучення
(викупу), передачі (надання) земельних
ділянок у власність чи користування
громадян та юридичних осіб. Даний План
смуги відведення був погоджений
представником виконкому ЛМР та був
переданий на зберігання останньому, що
свідчить про те, що органу місцевого
самоврядування було відомо про його
наявність.

Судом не взято до уваги те, що витягом з
технічної документації про нормативну
грошову оцінку земельної ділянки від
30.01.2013 року за №40/01-15/225 визначено площу
18,75 га земельної ділянки, що перебуває в
користуванні залізниці, не застосовано
положення ст. 193 ЗК України, відповідно
до якої Державний земельний кадастр -
це єдина державна система
земельно-кадастрових робіт, яка
встановлює процедуру визнання факту
виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів
про місце розташування та правовий
режим цих ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Судом не встановлено правового статусу
спірної земельної ділянки, як такої, що
належить до земель комунальної
власності, за рахунок яких Брюховицька
селищна рада безоплатно передала у
власність ОСОБА_5 спірну земельну
ділянку.

Судом неправомірно застосовано при
вирішення спору «Інструкцію про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками», оскільки межі земельної
ділянки згідно з цією Інструкцією
встановлювались на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку (п. 2.1).

Суд безпідставно дійшов до висновку, що
спірна земельна ділянка не межує із
земельною ділянкою Залізниці та не
врахував схеми розташування смуги
відведення ДТГО «Львівська залізниця»
на 11 км. дільниці Рудно-Підбірці, що
виготовлена ПП «Центр ринкових
досліджень» на підставі
топографо-геодезичних робіт, яка
підтверджує наявність перетину
земельної ділянки залізниці із
земельною ділянкою ОСОБА_5

Безпідставним є посилання суду на ст. 1
Першого протоколу конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
оскільки на момент прийняття органом
місцевого самоврядування рішення №94
від 20.07.2006 року ОСОБА_5 не була
користувачем спірної земельної
ділянки, а тому вона не могла володіти
цією земельною ділянкою і
розпоряджатись нею, як своїм майном.

Представник позивачів просить
апеляційні скарги задовольнити та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог, скасувавши рішення
суду першої інстанції.

Представник відповідача Брюховицької
селищної ради просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, як
законне та обґрунтоване. Аналогічну
позицію висловила відповідач ОСОБА_5 та
її представник. Просять врахувати, що
ДТГО «Львівська залізниця» не надало
суду першої інстанції будь-яких
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку, частина якої, на
думку позивачів безпідставно передана
у власність відповідачки згідно
оскаржуваного рішення селищної ради.
Відтак селищна рада вправі була
розпорядитись належними землями, в
тому числі, на користь відповідачки в
межах існуючої на той час норми.
Відсутні докази існування меж між
земельною ділянкою, що передана ОСОБА_5
та землями залізниці, що в свою чергу
не вимагало погодження з останньою меж
при вирішенні питання відведення
земельної ділянки. Просять врахувати,
що згідно з вимогами «Інструкції про
норми і порядок відведення землі для
залізниць і використання смуги
відведення» /затвердженої МШС СРС Р
30.01.1963 року/, ширина смуги відведення
для залізниць третьої категорії
повинна бути 23 метра, а не 40, як вказує
позивач, оскільки на площі ділянки, що
межує або передана відповідачці немає
станцій, комунікацій, тягових
підстанцій та ін., яких взагалі немає на
9-му км залізничної лінії
«Підбірці-Рудно». За таких обставин,
просять рішення суду першої інстанції
залиши ти без змін.

Інші учасники в судове засідання не
з»явились, належно повідомлені про
розгляд справи за апеляційними
скаргами, про що до справи долучено
розписки про отримання судових
повісток. Про причини неявки не
повідомили. З врахуванням вимог ч.2 ст.
305 ЦПК України, колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляд справи у
їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, пояснення
сторін, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги підлягають до
задоволення, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам не
відповідає.

Матеріалами справи встановлено , що
рішенням №565 Брюховицької селищної
ради 18-ої сесії 24 скликання від 24
листопада 2005 року «Про надання дозволу
на проведення інвентаризації
земельних ділянок громадянам в смт
Брюховичі» п.1.12 надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
для видачі державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_5.

Рішення № 565 від 24.11.2005 року «Про
передачу у приватну власність
громадянам земельних ділянок в смт
Брюховичі згідно з п. 1.12 якого
затверджено технічну документацію для
видачі державного акта на землю і
безоплатну передачу у приватну
власність земельну ділянку площею 0, 1366
га для ведення індивідуального
садівництва на АДРЕСА_1 ОСОБА_5, на яке
послався суд у своєму рішенні, як на
підставу видачі 14 грудня 2006 року
виконавчим комітетом Брюховицької
селищної ради державного акту про
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ516531 - матеріали справи не
містять. І Державний акт від цієї дати
та такого номеру, видано на підставі
рішення № 94 від 20.07.2006 року
Брюховицької селищної ради, про що
прямо зазначено в Державному акті./ а.с.
16/. Саме про скасування п. 1.7 цього
рішення заявлено позов позивачами, на
що суд першої інстанції не звернув
уваги та відповідно не надав жодної
правової оцінки оскаржуваному рішенню,
про що свідчить мотивувальна частина
рішення суду першої інстанції.

Водночас рішенням, на яке наявне
посилання в оскаржуваному позивачами
Державному акті від 14.12.2006 року,
виданого ОСОБА_5, а саме за № 94 від 20
липня 2006 року «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок в
смт Брюховичі», оспорюваним позивачами
п. 1.7 - затверджено технічну
документацію для видачі державного
акта на право власності на землю
площею 0,1366 га по АДРЕСА_1 для ведення
особистого селянського господарства
гр. ОСОБА_5, котра проживає в
АДРЕСА_2./а.с. 15/

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції врахував, що перед
прийняттям рішення, на підставі якого
вважав видано Державний акт про право
власності на земельну ділянку
відповідачці КП «Картограф» було
виготовлено технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку ОСОБА_5, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та зазначив у своєму
рішенні про те, що відповідно до ст. 3
ЗК України (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Суд врахував, що статтею 26 ЗК (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом. Право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою та що у
відповідності до ст.. 131 ЗК України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) громадяни та юридичні
особи України, а також територіальні
громади та держава мають право
набувати у власність земельні ділянки
на підставі міни, ренти, дарування,
успадкування та інших
цивільно-правових угод.

Суд також врахував та зазначив у своєму
рішенні, що відповідно до Типового
положення про міське управління
(відділ) земельних ресурсів
(Затверджене Постановою КМУ від 24
лютого 2003 року № 200 (в редакції на
момент виникнення спірних
правовідносин) міське управління
(відділ) земельних ресурсів є
територіальним органом Державного
комітету України по земельних ресурсах
і підзвітне та підконтрольне йому.

У відповідності до п. 11 Положення
Управління (відділ) відповідно до
покладених на, нього завдань
організовує видачу державних актів на
право власності на землю і право
користування землею, оформлення
договорів на право тимчасового
користування землею, у тому числі на
умовах оренди, та здійснює їх
реєстрацію.

Порядок виготовлення державних актів
передбачений Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності, на землю, право
колективної власності на землю, право
власності на землю і правої постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди) та
договорів оренди землі (Затверджена
Наказом Державного комітету по
земельних ресурсах від 04.05.1999р. N 43).

Статтею 6 ЗУ «Про залізничний
транспорт» передбачено, що землі, що
надаються в користування для потреб
залізничного транспорту, визначаються
відповідно до Земельного Кодексу
України. До земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту. Для забезпечення у межах
смуги відведення нормальної
експлуатації залізничних колій, ліній
і електропостачання та зв'язку, інших
пристроїв та об'єктів залізничного
транспорту загального користування, а
також у місцях, де є небезпека зсувів,
обвалів, розмивів, селей, снігозанесень
та інших небезпечних впливів,
встановлюються охоронні зони.

Згідно ст. 68 Земельного кодекс у
України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його і облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, і необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Вказані вище норми матеріального права
поширюються на спірні правовідносини,
однак не в повній мірі застосовані
судом першої інстанції.

Пунктом 2 ст. 152 Земельного кодексу
України передбачено, що власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

У відповідності до п.4 ст.3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом , визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких умов
: якщо реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов»язкової реєстр рації таких прав.

У відповідності до вимог статей 1 та 4
Положення «Про землі, надані
транспорту» затвердженого Постановою
Центрального виконавчого комітету
СРСР № 58 та Ради народних комісарів
СРСР № 50 від 07.02.1933 року -
передбачалося, що землями наданими
транспорту / в тому числі залізничному/,
визнавались землі, зайняті
залізничними шляхами та іншими
об»єктами залізничної інфраструктури.
Це Положення діяло до набрання
чинності Постановою Ради Міністрів
СРСР від 08.01.1981 року № 24 «Про
затвердження положення про землі
надані транспорту» , що не врахував суд
першої інстанції при вирішення справи.

Із змісту ст. 17 ЗУ «Про основи
містобудування», наявний у матеріалах
справи та долучених позивачами план
смуги відведення лінії Рудно-Підбірці
Львівської залізниці від км 4+850 до км
11+ 106 , в межах якої знаходиться спірна
земель на ділянка - є містобудівною
документацією. З врахуванням такої
можуть бути вирішені питання
вилучення/викупу/передачі/надання/
земельних ділянок у власність чи
користування іншим особам./а.с. 6-13/.
Вказана документація погоджена
представником виконавчого комітету
Львівської міської ради депутатів
трудящих /а.с. 13/. За таких обставин, ДТГО
«Львівська залізниця» за погодженням з
органом місцевого самоврядування
значиться користувачем означеної у
Плані відведення земельної ділянки.

А тому висновки суду першої інстанції
про те що ДТГО «Львівська залізниця» не
передавало в Брюховицьку селищну раду
проект смуги відведення земель
залізниці на ділянці Рудно-Підбірці, а
також, що у Брюховицьку селищну раду не
надавалось Плану смуги відведення
лінії Рудно-Підбірці Львівської
залізниці від 1962р. з відповідною
технічною документацією є не
обґрунтованими.

Судом першої інстанції не враховано
надані позивачем: витяг з технічної
документації про нормативно-грошову
оцінку земельної ділянки/ дата оцінки
25.01.2013 року/ від 30.01.2013 року № 40/01-15/225
відділу Держземагенства у м. Львові
Львівської області, за якою визначено
площу земельної ділянки 187500 кв.м в
смт. Брюховичі, що перебуває у
користуванні ДТГО «Львівська
залізниця» та довідку від 20.01.2014 року №
ПЧ-3-2/10 про сплату земельного податку
за ділянку вказаної площі в 2012 та 2013
роках. /а.с. 33-34/.

Заперечення проти апеляційної скарги
представника відповідачки ОСОБА_5 про
відсутність межових знаків при
вирішенні питання передачі такої у
власність його довірительки, як на
доказ відсутності прав позивача на
спірну ділянку чи її частину, колегія
суддів вважає спростованим.

Інструкцію про
встановлення/відновлення/ меж земель
них ділянок в натурі/на місцевості/ та
їх закріплення межовими знаками
затверджено Наказом Держкомзему від
18.05.2010 року № 376. Отже на час прийняття
селищною радою рішення, за яким
передано відповідачу спірну земельну
ділянку, такої Інструкції не існувало.
Тому відсутність межових знаків на
означеній ділянці при її передачі у
власність фізичної особи не
спростовує обґрунтованості позовних
вимог і межі земельної ділянки згідно
з вказаною інструкцією встановлюються
саме на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, якою володіє
Залізниця і що посвідчує її право на
земельну ділянку.

Факт накладання частини земельної
ділянки, що передана у власність
фізичній особі не оспорюється за
виключенням даних щодо її розмірів.
Однак відповідачами не заперечується і
це підтверджено матеріалами цивільної
справи та обставина, що при
виготовленні технічної документації з
метою передачі ділянки відповідачці
ОСОБА_5 - питання узгодження меж з
Львівською залізницею взагалі не
розглядалось і такі межі із ДТГО
«Львівська залізниця» як з одним із
суміжних землекористувачів не
погоджувались.

Схемою розташування смуги відведення
ДТГО «Львівська залізниця» від КМ9 до
КМ10 в напрямку станції Підбірці,
виготовленої ПП «Центром ринкових
досліджень» на підставі
топографо-геодезичних робіт
вбачається, що площа накладання
земельних ділянок, що у користуванні
Залізниці та переданої ОСОБА_5 на
підставі п. 1.7 оскаржуваного рішення -
становить 0,0212 га./а.с. 9/.

З врахуванням наведених вище обставин,
висновки суду першої інстанції про те,
що на даний час Державного акту на
земельну ділянку ДТГО «Львівська
залізниця» немає, а лише проводяться
роботи з інвентаризації земель у смузі
відведення залізничних колій та
оформлення документації на право
постійного користування землею ДТГО
«Львівська залізниця» і використання
ДТГО «Львівська залізниця» спірної
земельної ділянки здійснюється згідно
«Плану смуги відведення лінії
Рудно-Підбірці Львівської залізниці»,
розробленого дорожньою проектною
конторою Південно-західної залізниці у
1962 році є необгрунтованими, а відтак
безпідставним є посилання позивача на
те, що ДТГО «Львівська залізниця» є
належним землекористувачем частини
ділянки переданої у власність
відповідача ОСОБА_5, згідно
оскаржуваного рішення селищної ради.

Ст.19 Земельного Кодексу України
регламентовано, що землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на дві категорії.

Відповідно до ст. 68 Земельного Кодексу
України, ст. 11 Закону України «Про
транспорт» та ст. 6 Закону України «Про
залізничний транспорт» до земель
залізничного транспорту належать
/зокрема/ землі смуг відведення
залізниць під залізничним полотном та
його облаштуванням.

Для особистого селянського
господарства у власність громадян
передаються землі
сільськогосподарського призначення.

Матеріали справи не містять доказів
про те, за рахунок земель якої
категорії ОСОБА_5 надано у власність
для ведення особистого селянського
господарства земельну ділянку.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
у суду правових підстав для відмови у
позові.

Висновки судової колегії узгоджуються
з правовою позицією, відображеною в
ухвалі колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 28.04.2010 року, копія якої
долучена до справи /а.с. 48-49/.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що без
узгодження меж із одним із суміжних
землекористувачів - ДТГО «Львівська
залізниця» Брюховицька селищна рала не
вправі була вирішувати питання про
затвердження технічної документації
для видачі державного акту на право
власності на землю площею 0,1366 га по
АДРЕСА_1, про що зазначено у п. 1.7
рішення від 20 липня 2006 року № 94. Тому в
цій частині рішення є незаконним і
виданий на його підставі Державний акт
на право власності на земельну ділянку
на ім»я ОСОБА_5 підлягає скасуванню.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають до задоволення, рішення
суду першої інстанції необхідно
скасувати з ухваленням у справі нового
рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307 , п.п. 1-4
ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст. 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційні скарги заступника
прокурора Львівської області в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України, Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» задовольнити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 12 вересня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов заступника
прокурора Львівської області в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України, Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» до Брюховицької
селищної ради, ОСОБА_5, третя особа
Відділ держземагенства у м. Львові про
визнання незаконним та скасування п.1.7
рішення Брюховицької селищної ради №94
від 20.07.2006 року, визнання недійсним
державного акту на землю задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
пункт п. 1.7 рішення Брюховицької
селищної ради №94 від 20.07.2006 року «Про
передачу у приватну власність
земельних ділянок в смт. Брюховичі» в
частині затвердження технічної
документації для видачі державного
акту на право власності на землю площею
0,1366 га по АДРЕСА_1 для ведення
особистого селянського господарства
гр. ОСОБА_5, котра проживає в АДРЕСА_2.

Скасувати Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№516531 від 14.12.2006 року, виданий ОСОБА_5.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на цю земельну ділянку

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді