Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євтушенко О.І.,

Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, Комунальне
підприємство ЖРЕР № 5, про розірвання
договору найму житла та стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 03 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у
якому просив розірвати договір найму
квартири, укладений з ОСОБА_4, стягнути
з останнього заборгованість за
користування житлом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13
січня 2012 року між ним, як власником
квартири, та ОСОБА_4 був укладений
договір найму житлового приміщення
АДРЕСА_1 на строк з 13 січня 2012
року до 13 липня 2012 року.

Після закінчення строку дії договору
за взаємною згодою сторін договір був
пролонгований.

Відповідач, як наймач житла,
систематично порушував права та
інтереси сусідів, зокрема порушував
тишу в нічний час, а також з його вини
відбулося залиття квартир № № 73, 68, 64 по
АДРЕСА_1.

Крім зазначеного, ОСОБА_4 не сплачував
кошти за найм житла, внаслідок чого
виникла заборгованість за період
травень - липень 2013 року в сумі 4 500
гривень, за користування електричною
енергією - 590 грн, за обслуговування
ліфта - 504, 83 грн.

З огляду на наведене просив
задовольнити позов.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 24 грудня 2013 року позов
задоволено.

Розірвано договір найму житла від 13
січня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість з оплати за найм житла
за період травень - липень 2013 року в
розмірі 4 500 грн,
заборгованість за користування
електроенергією - 500 грн,
заборгованість за ремонт та
обслуговування ліфта - 504,83 грн.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 03 липня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за ремонт та
обслуговування ліфта в розмірі 106,92 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення
місцевого суду від 24 грудня 2013 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві
власності на підставі договору
дарування від 22 липня 2003 року.

13 січня 2012 року між ОСОБА_3 (наймодавцем)
і ОСОБА_4 (наймачем) було укладено
договір найму вказаного вище жилого
приміщення на термін з 13 січня 2012 року
до 13 липня 2012 року, згідно з яким
останній зобов'язався щомісячно
сплачувати плату за найм в сумі 1 500 грн,
а також оплачувати комунальні послуги
(п. 2.4.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір найму був пролонгований, так як
відповідач продовжив користуватись
житлом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
часткове задоволення позову,
апеляційний суд зазначив, що договір
найму житла між сторонами був
укладений на строк до одного року, тому
до нього не можуть застосовуватись
положення ст. ст.764, 822 ЦК України щодо
його укладення на таких самих умовах,
письмово сторони його не пролонгували,
іншого договору в письмовій формі не
укладали, та дійшов висновку про те, що
оспорюваний договір припинив свою дію
13 липня 2012 року.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Статтею 811 ЦК України встановлено, що
договір найму житла укладається в
письмовій формі.

Частиною 3 ст. 810 ЦК України визначено,
що до договору найму житла
застосовуються положення цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
законом.

Статтею 821 ЦК України передбачено, що
договір найму житла укладається на
строк, встановлений договором. До
договору найму житла, укладеного на
строк до одного року (короткостроковий
найм), не застосовуються положення
частини першої статті 816, положення
статті 818 та статей 822 - 824 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 822 ЦК України наймач за
договором найму житла має переважне
право на:

1) укладення договору на
новий строк в разі його закінчення;

2) пролонгацію договору
на тих самих умовах і на той самий
строк, в разі не попередження
наймодавцем наймача за 3 місяці до
спливу строку договору про укладення
нового договору на тих самих або інших
умовах чи відмову від договору на новий
строк, якщо наймач не звільнив
приміщення;

3) переведення на нього
прав наймача та (або) відшкодування
збитків у разі відмови наимодавця
укласти договір на новий строк і
укладення ним у подальшому, протягом 1
року, договору найму з іншою особою;

4) придбання житла в разі
його продажу.

Згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України до
договору найму житла застосовуються
положення цього Кодексу, якщо інше не
встановлено законом.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що
якщо наймач продовжує користуватися
майном після закінчення строку
договору найму, то за відсутності
заперечень наймодавця протягом одного
місяця договір вважається поновленим
на строк, який був раніше встановлений
договором.

Частиною 2 ст. 821 ЦК України визначено не
застосування саме положень частини
першої статті 816, положення статті 818 та
статей 822 - 824 цього Кодексу.

У той же час не заборонено застосування
статті 764 ЦК України, як помилково
вважав суд апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судами, що ОСОБА_4
користувався квартирою АДРЕСА_1 до
виїзду за кордон, тобто до червня 2013
року, що є підставою для розірвання
оспорюваного договору.

Фактичне проживання відповідача у
спірній квартирі підтверджується,
зокрема, висновком з рапорта
оперативного чергового Ужгородського
MB Глебена В.Ф. від 01 грудня 2012 року,
згідно з яким за наслідками розгляду
звернення громадянки, що мешкає у
квартирі АДРЕСА_2, з приводу порушення
тиші в нічний час в квартирі АДРЕСА_1
встановлено: «гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючий у АДРЕСА_1, вказав, що в
квартирі за місцем його проживання
грала музика, однак жодного порушення
громадського порядку він не допускав».

Постановою адміністративної комісії
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 17 січня 2013 pоку № 28/13
його було притягнуто до
відповідальності за скоєння порушення,
передбаченого ч. 1 ст. 182 КУпАП, та
накладено стягнення у вигляді штрафу в
розмірі 85 грн, що свідчить про те, що
ОСОБА_4 станом на 17 січня 2013 року
проживав у квартирі № 78 за вказаною
вище адресою.

Крім того, згідно з листом ТОВ
«Епіцентр К» від 25 лютого 2014 року № 20
ОСОБА_4 здійснив заявку на поставку
товару від 16 квітня 2013 року на своє ім'я
на адресу по АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та надавши
належну оцінку зібраним у справі
доказам, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що договір найму
жилого приміщення від 13 січня
2012 року був поновлений після його
закінчення 17 липня 2012 року на шість
місяців і припинив дію 13 січня 2013 року,
а після чергового закінчення
пролонгованого договору знову поновив
свою дію до 13 липня 2013 року.

Також є правильним висновок суду про
наявність підстав, передбачених ч. 4 ст.
825 ЦК України, для розірвання
оспорюваного договору та стягнення
заборгованості з оплати за найм житла.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних обставин та норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, не врахував,
безпідставно скасував законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, у зв'язку з чим рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції з
підстав, передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 03 липня
2014 року скасувати.

Заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 24 грудня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель