Справа № 2-2291/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 жовтня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі - головуючого судді Матяш Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Білгород -
Дністровський Одеської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що з 04.04.1980 року по 19.11.2008 року вони з
відповідачем знаходились в шлюбних
відносинах, та за цей час придбали
різного роду нерухоме майно. Так,
ОСОБА_1 просить суд:

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину 49/1000
частин житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину 37/1000 частин
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину комплексу
будівель та споруд причалу
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що складається з
пресервного цеху літ. «А», рибстану
«ІНФОРМАЦІЯ_1» літ. «Б», навісу літ. «В»,
коптильного цеху літ. «Т», навісу літ.
«Д», будинку охоронця літ. «Е», градирні
№ 1, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину нежитлової
будівлі, швейної майстерні, що
складається з: нежитлової будівлі літ.
«А-ІІ», вбиральні літ. «Б», за адресою:
АДРЕСА_5;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину комплексу
будівель та споруд винного пункту, що
складається з цеху переробки літ. «А»,
складу літ. «Б», підвалу літ. «б», складу
літ. «Т», складу літ. «Д», будівлі
дизельної літ. «Е», ємкості №1,
розташований за адресою: АДРЕСА_6;

- виділити та визначити за ОСОБА_1
право власності на ? частину нежитлової
будівлі, що складається з: нежитлової
будівлі літ. «А», навісу літ. «Б», сараю
літ. «В», за адресою: АДРЕСА_7.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що 49/1000
частин житлового будинку АДРЕСА_2 було
ними придбано 06.09.1997 року на Одеській
товарній біржі, а 28.05.2001 року та 18.06.2001
року рішеннями суду цей договір
визнаний дійсним та за ОСОБА_2 було
визнано право власності на зазначені
49/1000 частин будинку. Оскільки, цю
квартиру вони перебудували під
магазин, 21.03.2007 року виконкомом
Білгород-Дністровської міської ради
було видано свідоцтво про право
власності нерухоме майно, згідно якого
ОСОБА_2 належить 49/1000 частин будинку
АДРЕСА_2.

Також, ОСОБА_1 вказує на те, що 37/1000
частин АДРЕСА_3, було придбано за
договором купівлі-продажу серії АЕЕ №
315395 від 24.10.2001 року, зареєстрованого
приватним нотаріусом ОСОБА_3 Оскільки
дана квартира була перебудована під
кафе, 12.01.2007 року виконком
Білгород-Дністровської міської ради
видав ОСОБА_2 свідоцтво про право
власності на 37/1000 частин будинку
АДРЕСА_2.

З зустрічними позовними вимогами до
суду звернувся ОСОБА_2 та просив суд
визнати спільним майном подружжя
квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним
право власності на ? частину даної
квартири, оскільки вона була придбана в
1997 році та записана на ім'я дружини
ОСОБА_1, а все інше нерухоме майно
ОСОБА_2 просить виключити з переліку
спільного майна подружжя. При цьому,
ОСОБА_2 посилається на те, що 04.01.1999 року
рішенням Білгород-Дністровського
міського суду шлюб між ними було
розірвано, а все інше майно, яке ОСОБА_1
просить поділити, окрім квартири, було
придбане після судового рішення про
розірвання шлюбу, тобто, не в період
шлюбу. Крім цього, ОСОБА_2 звертає увагу
на те, що всі об'єкти нерухомого майна,
щодо яких виник спір, крім квартири,
належать йому на праві власності як
Фізичній особі-підприємцю та
використовуються ним як об'єкти
комерційної нерухомості, а відповідно
до положень ст..57, 61 СК України, майно
приватного підприємства чи ФОП не є
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась,
її представник - ОСОБА_4 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив суд їх задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився,
його представник - ОСОБА_5 у судовому
засіданні підтримала вимоги
зустрічної позовної заяви та просила
суд їх задовольнити, відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши всі суттєві обставини
справи та перевіривши їх наявними
доказами, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 04 квітня 1980 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

Рішенням Білгород-Дністровського
міського суду від 04.01.1999 року № 2-76 було
розірвано шлюб між позивачем та
відповідачем.

Так, відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України,
якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Таким чином, встановлений
законодавством принцип дії актів
цивільного законодавства у часі чітко
визначає яким саме цивільно - правовим
актом суд повинен керуватися при
вирішення даної справи. На момент
укладення та розірвання шлюбу
сторонами, сімейні відносини, порядок і
умови припинення шлюбу регулювались
Кодексом про шлюб та сім'ю України, який
втратив чинність 01.01.2004 року.

Згідно з ч.1 ст. 38 КпШСУ, за життя
подружжя шлюб може бути розірваний
шляхом розлучення за заявою одного з
подружжя або їх обох.

Разом з тим, статтею 44 КпШС України, яка
є імперативною нормою, встановлено, що
шлюб вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів громадянського стану.
Тобто, шлюб між сторонами було
розірвано з моменту внесення актового
запису про розірвання шлюбу до Книги
реєстрації розірвань шлюбу. А з копії
свідоцтва про розірвання шлюбу сторін
від 19.11.2008 року серії НОМЕР_1 вбачається,
що актовий запис № 247 про розірвання
шлюбу зроблено в Книзі реєстрації
розірвань шлюбу 19 листопада 2008 року.

З таких обставин, судом встановлено, що
сторони офіційно перебували у шлюбних
відносинах з 04.04.1980 року по 19.11.2008 року.
Отже, усі майнові права та обов'язки
сторін, що виникли до 01.01.2004 року
підпадають під дію КпШС України 1969
року, а відносини, що складались між
подружжям після 01.01.2004 року регулюються
Сімейним Кодексом України від 10.01.2002
року.

Частиною 1 статті 70 Сімейного Кодексу
України закріплений основний принцип
поділу майна подружжя: у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. Ця
норма встановлює презумпцію рівності
часток. Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Майно, щодо якого у сторін виник спір,
складається з наступного:

1) квартира АДРЕСА_1.

2) 49/1000 частин житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2. Як
вбачається з інформаційної довідки з
державного реєстру, дане майно
зареєстроване на ім'я ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
серії ЯЯЯ № 763473 від 21.03.2007 року.

3) 37/1000 частин житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_3. Відповідно до
інформаційної довідки з державного
реєстру належить ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності серії
ЯЯЯ № 763182 від 12.01.2007 року.

4) комплекс будівель та споруд причалу
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що складається з
пресервного цеху літ. «А», рибстану
«ІНФОРМАЦІЯ_1» літ. «Б», навісу літ. «В»,
коптильного цеху літ. «Т», навісу літ.
«Д», будинку охоронця літ. «Е», градирні
№ 1, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4,
та належить ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності серії
ЯЯЯ № 901579 від 03.04.2006 року, реєстраційний
номер майна 14352701.

5) нежитлова будівля, швейна майстерня,
що складається з: нежитлової будівлі
літ. «А-ІІ», вбиральні літ. «Б», за
адресою: АДРЕСА_5. Право власності на
даний об'єкт, також зареєстровано на
ім'я ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про
право власності серії САС № 137865 від
10.02.2009 року.

6) комплекс будівель та споруд винного
пункту, що складається з цеху переробки
літ. «А», складу літ. «Б», підвалу літ.
«б», складу літ. «Т», складу літ. «Д»,
будівлі дизельної літ. «Е», ємкості №1,
розташований за адресою: АДРЕСА_6.
Зазначений комплекс будівель та споруд
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право власності серії САС 137863 від
10.02.2009 року, що вбачається з
інформаційної довідки з державного
реєстру.

7) нежитлова будівля, що складається з:
нежитлової будівлі літ. «А», навісу літ.
«Б», сараю літ. «В», за адресою: АДРЕСА_7,
яка належить ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності серії
САС № 137864 від 10.02.2009 року.

Беручи до уваги кількість спірного
майна, суд вважає за доцільне
розглянути права та обов'язки сторін
відносно кожного об'єкта окремо.
Одночасно, суд зазначає, що в
правовстановлюючих документах по
кожному переліченому об'єкту, крім
квартири, власником значиться фізична
особа, тому посилання представника
ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_2 є підприємцем та
використовує майно в комерційних
цілях, не мають ніякого значення для
вирішення справи, оскільки суд
розглядає вимоги та приймає рішення на
підставі достовірних та належних
доказів, які відносяться лише до
спірного майна.

Так, що стосується квартири АДРЕСА_1,
суд не може задовольнити позовні
вимоги сторін про рівний поділ між ними
прав на цей об'єкт, не зважаючи навіть
на те, що відповідач визнає таку вимогу
позивача, оскільки відсутні докази
державної реєстрації права власності
на одного з подружжя на цей об'єкт, такі
обставини вбачаються з інформаційної
довідки, яка була надана суду
реєстраційною службою
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
28.07.2014 року.

Положення частини 1 статті 182 ЦК
України, передбачає, що на території
України існує єдина система реєстрації
прав на нерухоме майно і правочинів
відносно нього, що означає, що право
власності та інші речові права
виникають з моменту реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно; право володіння; право
користування (сервітут)…

Таким чином, у сторін відсутнє право
власності на квартиру АДРЕСА_1, а тому
суд не може визнавати дану квартиру
спільною сумісною власністю подружжя,
чи здійснювати будь-які інші дії
юридичного характеру, щодо майна, яке
формально не існує.

Щодо правових підстав у ОСОБА_1 на поділ
37/1000 та 49/1000 частин будинку АДРЕСА_2,
комплексу будівель та споруд причалу
«ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_4, суд
приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що дане
майно належить на праві власності
ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право
власності отриманих в 2006 та 2007 роках, а
оскільки вище судом було встановлено,
що розірвали шлюб сторони 19.11.2008 року,
то дані частки майна в будинку АДРЕСА_2
та комплекс будівель та споруд причалу
«ІНФОРМАЦІЯ_1» є об'єктами спільного
майна подружжя та повинні бути
поділені між сторонами в рівних
частках. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині поділу 37/1000 та 49/1000 частин
будинку АДРЕСА_2 та комплекс будівель
та споруд причалу «ІНФОРМАЦІЯ_1»
обґрунтовані та правомірні, а вимоги
ОСОБА_2 про виключення цього майна з
переліку спільного майна подружжя не
можуть бути задоволені.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 року за № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Наголошення представника ОСОБА_2 на те,
що фактично шлюбні відносини між
сторонами припинились в 1998 році, що
встановлено рішенням
Білгород-Дністровського міського суду
від 04.01.1999 року, суд вважає недоведеними
та необгрунтованими, оскільки
відповідач та його представник не
надали суду жодного достовірного
доказу того, що подружжя фактично
припинили шлюбні відносини саме з 1998
року чи з 1999 року. Спільне ведення
господарства, проживання разом,
наявність спільних прав та обов'язків
все це суб'єктивні чинники, які
виникають та змінюються за волею
подружжя та не можуть окреслюватись
окремими юридичними фактами, діями.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, саме з тих підстав, що
зазначені вище, позовні вимоги ОСОБА_1
про поділ в рівних частках нежитлової
будівлі в АДРЕСА_5, комплексу будівель
та споруд винного пункту по АДРЕСА_6 та
нежитлової будівлі АДРЕСА_7, суд вважає
безпідставними та неправомірними,
оскільки дані об'єкти належать ОСОБА_2
на підставі свідоцтв про право
власності від 10.02.2009 року, тобто, право
власності було зареєстроване після
розлучення сторін, що не відносить
майно до спільно нажитого майна
подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про виключення
майна з переліку спільного майна
подружжя, суд вважає необґрунтованими,
оскільки виключенню майна з переліку
спільного майна подружжя повинен
передувати факт визнання цього майна
спільно нажитим майном. Натомість,
ОСОБА_2 в своїй позовній заяві
наголошує на тому, що дане майно не
відноситься до спільно нажитого, а в
результаті, просить суд виключити
майно з переліку спільного майна
подружжя.

Крім того, ч.1 ст. 16 ЦК України
передбачені способи захисту цивільних
прав та інтересів, до переліку яких не
входить такий спосіб захисту як
«виключення майна».

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 частково
обґрунтованими та доведеними, а саме в
частині поділу 37/1000 та 49/1000 частин
будинку АДРЕСА_2 та комплексу будівель
та споруд причалу «ІНФОРМАЦІЯ_1» по
АДРЕСА_4. Однак, суд повинен повністю
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 72 СК України, позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. Така ж позиція законодавця
викладена в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ
від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

Таким чином, навіть після розірвання
шлюбу, до того часу, поки не буде
порушено право одного з подружжя -
співвласника на майно другого подружжя
- співвласника, строк позовної давності
не розпочнеться. Перебіг позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов в матеріальному
розумінні з урахуванням об'єктивних і
суб'єктивних передумов. На думку суду, в
даному випадку, перебіг позовної
давності розпочався коли ОСОБА_2
відмовився передати ОСОБА_1 ? частину
майна, яке, на її думку, є їхнім спільно
нажитим майном.

З матеріалів справи вбачається, що
вперше з позовом про поділ майна
подружжя ОСОБА_1 звернулась 23.03.2010 року,
тобто, на той час вона вже знала про
порушення ОСОБА_2 її прав власності, та
можна вважати, що три річний строк
позовної давності закінчується 23.03.2013
року. В рамках однієї справи
розглядались позовні вимоги не тільки
ОСОБА_1, а й зустрічний позов ОСОБА_2

29 січня 2013 року ОСОБА_1 подала до суду
заяву з проханням залишити без
розгляду її позовну заяву до ОСОБА_2.
Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 29.01.2013 року
заяву ОСОБА_1 було задоволено та
залишені без розгляду позовні вимоги.

24 квітня 2014 року ОСОБА_1 повторно
звернулась до суду з позовною заявою до
ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. 28
липня 2014 року ОСОБА_1 подала уточнену
позовну заяву, обґрунтованість та
правомірність якої судом розглядались
вище.

Аналізуючи вищенаведені норми
законодавства, надавши правову оцінку
всім представленим доказам, які
встановлюють дійсні обставини справи
та враховуючи наявність заяви ОСОБА_2
про застосування строків позовної
давності, суд вважає за необхідне
повністю відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог, у зв'язку з
пропуском строку на звернення до суду.

Крім того, ОСОБА_1 не представила суду
жодних доказів поважності причин
пропуску строку на звернення до суду та
не просила суд поновити строк.

Відповідно до роз'яснень п. 4 Постанови
Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», оскільки
розгляд справи провадиться в межах
заявлених вимог і на підставі поданих
доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК
повинні вимагати від осіб, що подали
заяву, повного викладення обставин,
якими обґрунтовуються дані вимоги, й
посилання на засоби їх доказування.

Враховуючи те, що суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог як позивача
та й відповідача, то відповідно не
можуть бути стягнуті судові витрати з
сторін.

Керуючись Постанова Пленуму ВСУ «Про
судове рішення у цивільній справі»,
Постанова Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.. 5, 182 ЦК
України, ст..ст. 70, 71, 72 СК України, ст..ст.
38, 44 КпШСУ (в редакції 1969 року), ст.ст. 8,
10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 -
відмовити в повному обсязі.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя