У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - Кременецька
районна державна адміністрація, про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням шляхом вселення
та зобов'язання не чинити перешкоди;

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя
особа - Почаївська державна
нотаріальна контора, про визнання
частково недійсними свідоцтв про право
власності, їх реєстрацію та визнання
права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_6, на рішення
Кременецького районного суду
Тернопільської області від 23 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 21 серпня 2014
року,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - Кременецька районна державна
адміністрація, про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
шляхом вселення та зобов'язання не
чинити перешкоди.

На обґрунтування
позовних вимог зазначала, що вона є
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1. За її згодою у вказаному
житловому будинку в 2011 році поселилась
її дочка ОСОБА_4 з сім'єю. Спільне
проживання із дочкою та зятем не
склалось, оскільки між сторонами
постійно виникають сварки та
конфлікти. Відповідачі створюють їй
перешкоди у користуванні належним їй
будинковолодінням. ОСОБА_3
неодноразово зверталась в міліцію із
заявами про нанесення їй побоїв. Як
наслідок - позивачка перейшла жити в
інше житлове приміщення і не може
вселитись у спірний будинок, оскільки
відповідачі їй у цьому перешкоджають.
Тому ОСОБА_3 просила усунути перешкоди
в користуванні житловим приміщенням
шляхом вселення та зобов'язати
відповідачів не чинити перешкоди.

У березні 2014 року
ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічними позовними вимогами до
ОСОБА_3, третя особа - Почаївська
державна нотаріальна контора, про
визнання частково недійсними свідоцтв
про право власності, їх реєстрацію та
визнання права власності.

На обґрунтування
позовних вимог зазначала, що спірне
будинковолодіння належало колгоспному
двору, членами якого станом на 1991 рік
були вона, її батько ОСОБА_7 та мати
ОСОБА_3, у рівних частках по 1/3 набули
право власності на це
будинковолодіння. У 1998 році ОСОБА_7
помер. ОСОБА_7 заповів усе своє майно
ОСОБА_3 і остання у 2001 році отримала
свідоцтво про право на спадщину - цілий
житловий будинок з надвірними
будівлями по

АДРЕСА_1. Тому ОСОБА_4 просила визнати
свідоцтво про право власності на
домоволодіння, що знаходиться в
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_7
Почаївською міською радою 21 вересня 1981
року та зареєстроване у Кременецькому
БТІ 24 вересня 1981 року за реєстраційним

№ 1083, недійсним в частині визнання
права власності на 1/3 частини
домоволодіння, визнати свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, видане
Почаївською державною нотаріальною
конторою 11 січня 2001 року ОСОБА_3 на
спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7, яке складається з житлового
будинку з надвірними будівлями,
зареєстроване в реєстрі за № 30,
недійсним в частині визнання права на
1/3 частини домоволодіння, визнати
реєстраційне посвідчення на об'єкти
нерухомого майна, видане Кременецьким
районним бюро технічної
інвентаризації 7 лютого

2001 року ОСОБА_3, що посвідчує її право на
будинковолодіння в цілому, яке
розташоване в АДРЕСА_1, нeдiйcним в
частині посвідчення права власності на
1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 113,7 кв. м, житловою
площею 75,8 кв. м, сарай, погріб, загальною
вартістю 106 806 грн та визнати за нею
право власності на 1/3 частини
зазначеного будинковолодіння.

Рішенням Кременського районного суду
Тернопільської області від

23 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, третя особа - Кременецька
районна державна адміністрація, про
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком шляхом вселення та
зобовʼ?язання не чинити перешкод
задоволено частково. Зобовʼ?язано

ОСОБА_4, ОСОБА_5 усунути перешкоди у
користуванні жилим будинком за
адресою: АДРЕСА_1 Тернопільської
області, вселено ОСОБА_3 у вказаний
будинок, заборонено ОСОБА_4, ОСОБА_5
створювати для ОСОБА_3 перешкоди, які
полягають у забороні та обмеженні
доступу до жилих і нежилих приміщень,
господарських будівель, присадибної
ділянки вказаного будинковолодіння,
користування належною їй худобою та її
особистими речами. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. Позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа -
Почаївська державна нотаріальна
контора, про визнання частково
недійсними свідоцтв про право
власності, їх реєстрацію та визнання
права власності задоволено частково.
Визнано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане
Почаївською державною нотаріальною
конторою 11 січня

2001 року ОСОБА_3 на спадкове майно
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, яке
складається з житлового будинку з
надвірними будівлями, зареєстроване в
реєстрі за № 30, недійсним в частині
визнання права на 1/3 частини
домоволодіння. Визнано реєстраційне
посвідчення на обʼ?єкт нерухомого
майна, видане Кременецьким районним
бюро технічної інвентаризації 7 лютого
2001 року ОСОБА_3, що посвідчує її право на
будинковолодіння в цілому, яке
розташоване в АДРЕСА_1 недійсним в
частині посвідчення права ОСОБА_3 на 1/3
частини будинковолодіння. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на 1/3 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 113,7 кв. м, житловою площею 75,8 кв.
м, сарай (літера Б), погріб (літера Пг)
загальною вартістю

106 806 грн. В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. Знято арешт з
будинковолодіння по АДРЕСА_1,
накладений ухвалою Кременецького
районного суду Тернопільської області
від 11 березня 2014 року.

Додатковим рішенням Кременецького
районного суду від 28 липня

2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь
держави судовий збір в розмірі 243 грн 60
коп.

Ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 21 серпня

2014 року рішення Кременецького
районного суду Тернопільської області
від

23 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
попередніх інстанцій та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 та визнаючи за нею право
власності на 1/3 частини
будинковолодіння АДРЕСА_1, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були
членами одного колгоспного двору,
головою якого був ОСОБА_7, набули в
рівних частках право власності на
майно, яке належало колгоспному двору і
збереглося після його припинення, а
тому у спадкову масу після смерті
ОСОБА_7 входила лише належна йому 1/3
частини спірного будинковолодіння, яку
успадкувала ОСОБА_3 За таких обставин
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 11 січня

2001 року та реєстраційне посвідчення на
об'єкти нерухомого майна, видане
Кременецьким районним БТІ 7 лютого 2001
року, згідно з якими за ОСОБА_3
оформлено право власності на ціле
будинковолодіння у АДРЕСА_1, є
недійсними, а саме: в частині визнання
за останньою права власності на 1/3
частини домоволодіння.

Проте погодитися з такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки останні зроблені із неповним
з'ясуванням обставин справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР
передбачено, що колгоспний двір - це
сімейно-трудове об'єднання осіб, які
використовують майно двору для ведення
підсобного господарства і сімейних
потреб. Майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності (стаття 112 цього Кодексу).

Розмір частки члена двору
встановлюється, виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних (ч. 2 ст.
123 ЦК УРСР).

Судом установлено, що станом на 15
квітня 1991 року будинковолодіння
АДРЕСА_1 належало колгоспному двору,
головою якого був ОСОБА_7 Членами
колгоспного двору, крім ОСОБА_7, були:
ОСОБА_3 - дружина померлого ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 - донька померлого ОСОБА_7, які
проживали у цьому будинковолодінні.

Таким чином, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є
співвласниками спірного
будинковолодіння в рівних частках по 1/3
частини кожна.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого 11
січня 2001 року Почаївською державною
нотаріальною конторою на підставі
заповіту посвідченого Почаївською
державної нотаріальної конторою 21
жовтня 1998 року за реєстровим № 894,
прийняла на своє ім'я майно за адресою:
АДРЕСА_1.

Таким чином, спірним свідоцтвом
порушене право власності

ОСОБА_4 на частку у колгоспному дворі,
оскільки вона постійно проживала у
спірному будинку та брала участь у
веденні спільного господарства.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного суду України від

22 грудня 1995 року № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
право власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю працею і
коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба).

На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Розгляд позову про
право на майно колишнього колгоспного
двору не залежить від вирішення питань
землекористування.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Перебіг
строку позовної давності згідно зі ст.
76 ЦК УРСР починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Позовна давність застосовується
незалежно від заяви сторін. Закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 просила суд визнати частково
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане
завідувачем Почаївської державною
нотаріальною конторою 11 січня

2001 року, однак з зустрічними позовними
вимогами звернулася 3 березня

2014 року, тобто після спливу позовної
давності.

Таким чином, не звертаючи уваги на
строки позовної давності, не беручи до
уваги заяву ОСОБА_3 про застосування
строку позовної давності, суди
попередніх інстанцій дійшли
передчасного висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_4,
оскільки остання проживала разом та
повинна була знати, що її матір
оформила на своє ім'я спірний будинок.

Разом із тим суди попередніх інстанцій,
частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, дійшли правильного висновку,
оскільки відповідно до

ст. 358 ЦК України кожен із співвласників
має право на надання йому у володіння
та користування тієї частини майна в
натурі, яка відповідає його частці у
праві спільної часткової власності.
Крім того, ст. 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядженням
своїм майном.

Тому ОСОБА_3 правомірно вимагала
усунення перешкод у здійсненні нею
права користування житловим будинком,
її права щодо володіння, користування
житлом порушені відповідачами, а тому
вони підлягають поновленню.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав
належної оцінки доказам по справі, не
перевірив належним чином строків
позовної давності в частині заявлених
позовних вимог ОСОБА_4, не з'ясував, з
якого періоду ОСОБА_4 не проживала у
спірному домоволодінні.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК
України на зазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не перевірив законність ухваленого
рішення та не усунув у межах своїх
повноважень допущених судом першої
інстанції недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій в
частині часткового задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 із направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Кременецького
районного суду Тернопільської області
від 23 червня

2014 року та ухвала апеляційного суду
Тернопільської області від 21 серпня 2014
року підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду
Тернопільської області від 23 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від

21 серпня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко