Справа № 185/3007/14-ц
Провадження № 2/185/5245/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року

Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського
М. М.,

за участю cекретаря судового
засідання Воротник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Павлограді у приміщені
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
позики, -

встановив:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу. В обґрунтування своїх вимог
зазначив, що між ним та відповідачем
було укладено договір позики на суму
7607грн., що підтверджується відповідною
розпискою відповідача. Відповідач в
обумовлені договором строки суму
позики не повернув, тому позивач
просить стягнути з відповідача на його
користь суму заборгованості та судові
витрати.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1
про визнання договору позики
недійсним. В обґрунтування своїх вимог
зазначила, що розписка про отримання
грошових коштів була нею підписана під
психологічним тиском і кошти вона не
отримувала, а тому договір позики є
недійсним. Також суду пояснила, що
працювала у дружини позивача, яка є
фізичною особою-підприємцем. Коли
ОСОБА_2 забажала звільнитись, їй не
віддавали трудову книжку та насильно
змусили її підписати розписку про
отримання коштів. Для того, щоб
отримати трудову книжку, вона
підписала надану їй позивачем розписку
не отримавши коштів, про які йдеться у
розписці. Також пояснила, що мала
погане самопочуття через хворобу та те,
що напередодні перенесла смерть
близької людини, що теж негативно
вплинуло на її психічний стан.

Позивач у судовому засіданні свій
позов підтримав з підстав зазначених у
позові та пояснив, що відповідач
просила надати їй кошти на власні
потреби, позивач знав відповідача, а
тому надав їй кошти, про що відповідач
підписала розписку. Також пояснив, що
цей договір позики не має жодного
відношення до правовідносин
відповідача та її працедавця. Позивач
ОСОБА_1 заперечував проти зустрічного
позову з підстав його
необгрунтованості та безпідставності.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов ОСОБА_1 не визнала та
заперечувала проти його задоволення.
Також ОСОБА_2 підтримала свій
зустрічний позов та наполягала на його
задоволенні з підстав зазначених у
ньому. Суду пояснила, що вона не писала
текст розписки, а лише підписала
готовий текст розписки, підпис на
оригіналі розписки (а.с. 18) її власний.
Також суду пояснила, що коштів не
отримувала, підписала розписку тільки
для того, щоб забрати трудову книжку у
свого працедавця, яка є дружиною
позивача. Крім того зазначила, що мала
погане самопочуття, викликане її
хворобою та душевними хвилюваннями у
зв'язку зі смертю близької людини
напередодні.

Вислухавши сторони, допитавши свідка,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши їх у сукупності, повно та
всебічно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги сторін, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1
слід задовольнити, а у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 вересня 2013 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, згідно якого позивач
передав відповідачу грошові кошти у
сумі 7607 грн. з умовою повернути до 31
грудня 2013 року, що підтверджується
оригіналом розписки відповідача (а.с.
18).

Сторони у судовому засіданні суду
пояснили, що станом на дату розгляду
справи сума боргу не повернута
позивачу.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що
після отримання позову ОСОБА_1
звернулась до прокуратури з заявою про
притягнення останнього до
кримінальної відповідальності. Проте,
відповідач не надав суду жодних
доказів такого звернення та
результатів розгляду заяви ОСОБА_2
прокуратурою.

Відповідачу ОСОБА_2 судом було
роз'яснено можливість заявити
клопотання про витребування
відомостей щодо стану розгляду її
заяви відносно притягнення ОСОБА_1 до
кримінальної відповідальності. Проте,
ОСОБА_2 не виявила бажання заявити
клопотання про витребування
відомостей з прокуратури щодо розгляду
її заяви.

Допитаний свідок ОСОБА_3 суду пояснила,
що працювала разом з ОСОБА_2 і для того,
щоб звільнитись та отримати трудову
книжку, також як і ОСОБА_2, писала
розписку, але гроші за своєю розпискою
повернула. Також суду пояснила, що не
бачила як ОСОБА_1 передавав гроші
ОСОБА_2, але бачила, як ОСОБА_2
підписувала розписку, текст якої вже
був написаний.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов
висновку, що позивач за допомогою
належних та допустимих доказів довів,
що між сторонами було укладено договір
позики, а відповідач у встановлений
договором строк не повернув суму боргу.

Доводи відповідача щодо визнання
договору позики недійсним не знайшли
свого підтвердження в ході розгляду
справи.

Так, ОСОБА_2 не надала суду доказів на
підтвердження доводів безгрошовості
договору позики від 23.09.2013 року, а з
тексту розписки вбачається, що вона
«отримала» грошові кошти. ОСОБА_2 не
заперечувала, що саме вона підписала
текст розписки. Відповідач пояснила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1. померла її свекруха.
Проте, договір позики був укладений
23.09.2013р., тобто через тиждень після
смерті ОСОБА_4 На підтвердження своєї
хвороби відповідачем була надана
виписка стаціонарного хворого з
медичної карти №863, з якої вбачається,
що відповідач знаходилась у лікарні у
період з 06.11.2013р. по 13.11.2013р., тобто через
два тижні після написання розписки.
Інших доказів наявності у відповідача
тяжких обставин ОСОБА_2 суду не було
надано. Посилання ОСОБА_4 на те, що
позивач її змушував писати розписку
для отримання нею трудової книжки
також не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, оскільки
правовідносини між сторонами не
впливають на правовідносини між ОСОБА_4
та її працедавцем, так як останні
відносяться до трудових правовідносин.
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не знаходяться у
трудових відносинах і від ОСОБА_1 не
залежав факт отримання ОСОБА_4 трудової
книжки.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, відповідач на
власний розсуд обрав спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсними, позивач в силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності кожного правочину.

Отже, відповідачем не було доведено
суду того, що розписка була написана
нею під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини (ст. ст. 230 - 233
ЦК України), тому підстав для визнання
договору позики недійсним немає.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що позов ОСОБА_1 слід задовольнити
повністю, а у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Вирішуючи при ухваленні рішення
питання про розподіл судових витрат
між сторонами, суд бере до уваги, що при
зверненні до суду позивачем сплачено
судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст.
88 ЦПК України судові витрати
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу задовольнити повністю.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу у розмірі 7607 (сім тисяч
шістсот сім) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено
29 грудня 2014 року.

Суддя: М. М. Перекопський

Згідно з оригіналом. Суддя
М.М. Перекопський