АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/4731/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ж.М. Озерянська Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у
цивільних справ Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю.,
Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 квітня 2014 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними, -

В с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_2, третя особа
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про визнання
договорів купівлі-продажу
недійсними(а.с.4-5).

Позивачка зазначала, що вона була
власником будинку по АДРЕСА_1.

У травні 2012 році сім'ї терміново
знадобилася велика сума грошей, у
зв'язку з чим звернулася до ОСОБА_2, з
яким її мати була в добрих стосунках.

ОСОБА_2 погодився позичити їм 138 000
доларів США, але натомість зажадав, щоб
замість розписки про отримання грошей
в борг, в якості гарантії повернення
грошей оформили на його ім'я договір
купівлі-продажу належного їй будинку
по АДРЕСА_1.

16 травня 2012 року нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
посвідчила між нею, ОСОБА_3, та ОСОБА_2
договір купівлі-продажу житлового
будинку розташованого по АДРЕСА_1,
нібито за 1 290 207 грн., зареєстрований в
реєстрі за №1026, та в той же день
посвідчила між нею та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу належної їй садової
ділянки площею 0,091га з кадастровим
номером :01:085:0221, на якій
розташований зазначений будинок в
садовому товаристві «Ландиш» нібито за
68 205 грн., зареєстрований в реєстрі за №
1031.

Насправді ніякої домовленості про
продаж будинку між нею і ОСОБА_2 не було
та оплати за будинок вона не
отримувала, а насправді між ними був
усний договір позики грошової суми і
була домовленість про те, що після
повернення боргу ОСОБА_2 зобов'язується
повернути їй будинок і документи на
домоволодіння, що підтверджується
власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою.

Та обставина, що між нею і ОСОБА_2 був
договір позики підтверджується
розписками останнього про часткове
повернення йому боргу в загальному
розмірі 18 000 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи на те, що не збиралася
нікуди виїжджати і не мала наміру
продавати будинок, що у неї немає
іншого житла, з батьками продовжує
проживати в будинку по АДРЕСА_1, несе
витрати з оплати енергоносіїв та
сплату членських внесків до садового
товариства, що угода не була спрямована
на реальну передачу домоволодіння у
власність ОСОБА_2 та суперечить вимогам
п.5 ст. 203 ЦК України, договори
купівлі-продажу про продаж житлового
будинку і земельної ділянки, укладені 16
травня 2012 між нею і ОСОБА_2, є удаваними,
вчиненими для прикриття договору
позики грошових коштів, ОСОБА_3 просила:
визнати недійсними договори купівлі-
продажу житлового будинку по АДРЕСА_1,
та земельної ділянки в садовому
товаристві «Ландиш», укладені між нею,
ОСОБА_3, та ОСОБА_2 16 травня 2012 року,
зареєстровані в реєстрі відповідно за
№ 1926 та за №1931, вважати їх удаваними
угодами, вчиненими для прикриття
договору позики грошових коштів;
повернути їй, ОСОБА_3, право власності
на житловий будинок по АДРЕСА_1, та
земельну ділянку площею 0,091га
кадастровий номер :01:085:0221 в
садовому товаристві «Ландиш»
Дніпропетровського району та області;
анулювати право власності ОСОБА_2 на
зазначене майно.

Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 квітня 2014 року позов
задоволено(а.с.88-91).

Визнано недійсним з моменту
укладення, договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 з господарськими
будівлями та спорудами загальною
площею 338,0 кв.м., житловою площею 91,7
кв.м., укладений 16 травня 2012 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 1026, як
вчинений удаваний правочин, що є
підставою для скасування
Реєстраційною службою
Дніпропетровського районного
управління юстиції державної
реєстрації права власності ОСОБА_2 на
житловий будинок АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами:
літ.«А» - будинок, цегла, загальною
площею 338,0 кв.м., житловою площею 91,7
кв.м.; літ.«Б» - сарай, цегла; літ.«бас» -
басейн, з/бетон; літ.«з.я.» - зливна яма,
шлакобетон; № 1-2 - огорожа, з/бетон,
метал та підставою для внесення
Реєстраційною службою
Дніпропетровського районного
управління юстиції відомостей щодо
права власності ОСОБА_3 на житловий
будинок АДРЕСА_1 з господарськими
будівлями та спорудами: літ.«А» -
будинок, цегла, загальною площею 338,0
кв.м., житловою площею 91,7 кв.м.; літ.«Б» -
сарай, цегла; літ.«бас» - басейн, з/бетон;
літ.«з.я.» - зливна яма, шлакобетон; № 1-2 -
огорожа, з/бетон, метал.

Визнано недійсним з моменту
укладення, договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,091га в межах
та згідно з планом, кадастровий номер
:01:085:0221, що розташована на
території садового товариства
«Ландиш» Ювілейної селищної ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області, укладений 16
травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 1031, як
вчинений удаваний правочин, що є
підставою для скасування
Реєстраційною службою
Дніпропетровського районного
управління юстиції державної
реєстрації права власності ОСОБА_2, на
земельну ділянку площею 0,091га в межах
та згідно з планом, кадастровий номер
:01:085:0221, що розташована на
території садового товариства
«Ландиш» Ювілейної селищної ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області та
підставою для внесення Реєстраційною
службою Дніпропетровського районного
управління юстиції відомостей щодо
права власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку площею 0,091га в межах та згідно з
планом, кадастровий номер :01:085:0221,
що розташована на території садового
товариства «Ландиш» Ювілейної
селищної ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 3775,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам, що мають
значення для справи, неповне їх
з'ясування, порушення судом норм
матеріального та процесуального
права(а.с.94-97).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,11 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст.16 ЦК України,
за положеннями якої під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав є
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення(визнання)
порушених(оспорюваних) прав та вплив на
правопорушника.

Особа, право якої порушено, може
скористатися відповідно до ст.16 ЦК
України, не любим, а цілком конкретним
способом захисту свого права.

По справі встановлено, що 19 жовтня 2000
року укладено договір купівлі-продажу
садового будинку не закінченого
будівництвом АВН № 427250, за яким ОСОБА_6
продав, а ОСОБА_3 придбала садовий
будинок не закінченого будівництвом
АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 910
кв.м. приватної власності(а.с.9).

Згідно Державного акту на право
приватної власності на землю серії ДП
Дн №044439 від 10 жовтня 2001 року ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки належала земельна
ділянка площею 0,091га, що розташована на
території садового товариства
«Ландиш» Ювілейної селищної ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області(а.с.31).

16 травня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
будинку, за яким остання в порядку та на
умовах визначених цим договором
передала у власність ОСОБА_7 будинок
АДРЕСА_1. В договорі зазначено, що
продаж будинку за домовленістю сторін
вчиняється за 1 290 207 грн. (а.с.10-11).

16 травня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
також укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким остання в
порядку та на умовах визначених цим
договором передала у власність ОСОБА_7
земельну ділянку площею 0,091га,
кадастровий номер № :01:085:0221, що
розташована на території садового
товариства «Ландиш» Ювілейної
селищної ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської
області(а.с.12-13).

За змістом ст.626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна
сторона(продавець) передає або
зобов'язується передати майно(товар) у
власність другій стороні(покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно(товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч.5 ст.203 ЦК
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1,3 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою-третьою, пятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно із ч.1 ст.218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частини може доводитися,
зокрема, письмовими та іншими
доказами. Рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст.235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
за удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Отже, за положеннями ст.60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним; спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин; настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж, для визнання правочину
удаваним, слід мати на увазі, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їх дії направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1, 4
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Як видно із справи, обгрунтовуючи
заявлений позов, ОСОБА_3 зазначала, що
укладені 16 травня 2012 року між нею та
ОСОБА_7 договори купівлі-продажу
будинку та земельної ділянки є
удаваними правочинами, оскільки не
мала наміру відчужувати належні їй на
праві власності вказані будинок та
земельну ділянку за заниженою ціною, а
оспорювані договори були укладені з
метою приховати договір позики та
фактично мали забезпечити боргове
зобов'язання перед відповідачем.

Судом встановлено, що твердження
ОСОБА_3 щодо укладення удаваного
правочину та укладення в дійсності
договору позики підтверджуються
розпискою відповідача ОСОБА_2 від 16.05.2012
року, за умовами якої останній
зобов'язався після повернення йому
ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 138000
доларів США через три місяці повернути
їй документи на будинок(а.с.8).

Факт виконання ОСОБА_3 саме умов
договору позики підтверджується
відповідними розписками ОСОБА_2 про
отримання ним від позивачки в рахунок
повернення боргу грошових коштів
загальною сумою 18000 доларів США(а.с.8
зворот).

Твердження ОСОБА_3 про відсутність
наміру на відчуження будинку та
земельної ділянки підтверджується тим,
що після укладання оспорюваних
договорів купівлі-продажу остання
залишилась проживати у спірному
будинку, в якому також проживають її
батьки, проводить оплату послуг з
газопостачання та електроенергії, а
також членських внесків до садівничого
товариства «Ландиш»(а.с.26-30).

Крім того, як видно із справи, в
оспорюваному договорі купівлі-продажу
будинку від 16 травня 2012 року зазначено,
що продаж будинку за домовленістю
сторін вчиняється за 1 290 207 грн., в той
час як згідно даних технічної
характеристики будинку, господарських
будівель та споруд інвентаризаційна
вартість останнього становить 2 376 802
грн.(а.с.14-19).

Таким чином, встановивши зазначені
обставини та докази в їх підтвердження,
суд прийшов до правильного висновку, що
при укладанні правочинів: договорів
купівлі-продажу будинку та земельної
ділянки від 16 травня 2012 року, обидві
сторони договорів діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їх дії були направлені на досягнення
інших правових наслідків і приховують
іншу волю учасників угоди, а саме
фактично приховують договір позики
грошових коштів, і відповідно до
положень ст.235 ЦК України обгрунтовано
визнав оспорювані правочини удаваними.
Такі висновки суду підтверджуються
дослідженими доказами, яким суд дав
оцінку відповідно до положень ст.212 ЦПК
України.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на те, що договори
купівлі-продажу будинку та земельної
ділянки від 16 травня 2012 року є
нотаріально посвідченими, не можуть
бути взяті до уваги, окільки діюче
законодавство не передбачає дану
обставину перешкодою для визнання
правочину удаваним у разі вчинення
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
обставинам, що мають значення для
справи, та неповне їх з'ясування,
необгрунтовані, оскільки суд повно та
всебічно з'ясував обставини справи,
права та обов'язки сторін і
встановивши, що насправді між
сторонами договорів купівлі-продажу
встановились інші правовідносини, ніж
ті, що передбачені зазначеними
правочинами, та що фактично договори
купівлі-продажу були укладені з метою
приховати договір позики та мали
забезпечити боргове зобов'язання
ОСОБА_3 перед ОСОБА_2, суд обгрунтовано
прийшов до висновку про захист прав
ОСОБА_3 у обраний нею спосіб, визнавши
оспорювані правочини удаваними.

Отже, рішення суду першої інстанції
відповідає встановленим обставинам та
нормам діючого законодавства, що
регулює зазначені правовідносини,
підстав для його скасування не
встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 01 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-