Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/1236/14-ц

Провадження №2/377/448/14

16 грудня 2014 року Славутицький
міський суд Київської області у складі:
головуючої - судді Теремецької Н.Ф., при
секретарі - Прядко Н.М., за відсутності
сторін, розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду в м.
Славутичі цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, -

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
з вимогами розірвати шлюб,
зареєстрований 7 червня 2008 року
відділом реєстрації актів цивільного
стану Славутицького міського
управління юстиції Київської області,
Україна, актовий запис № 57.

Позовні вимоги
обґрунтовувались тим, що сторони від
шлюбу мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проте спільне життя з відповідачем не
склалося. Після народження дитини
позивачка та відповідач почали
віддалятися один від одного. На даний
час шлюбні відносини фактично
припинені. Подальше спільне життя і
збереження сім'ї є неможливим.

У судове засідання позивачка та
відповідач не з'явилися, надавши заяви
про розгляд справи за їх відсутністю та
розірвання шлюбу.

Суд, дослідивши матеріали справи
та враховуючи визнання позову
відповідачем, вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи судом
встановлено, що згідно свідоцтва про
шлюб, виданого 7 червня 2008 року
відділом реєстрації актів цивільного
стану Славутицького міського
управління юстиції Київської області,
копія якого долучена до справи, ОСОБА_2
та ОСОБА_1 8 червня 2008 року
зареєстрували між собою шлюб, про що
був здійснений актовий запис № 57. Після
укладення шлюбу присвоєні прізвища:
чоловіку ОСОБА_2, дружині ОСОБА_1.

Під час шлюбу у сторін народилася
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про
народження, копія якого знаходиться в
матеріалах справи, яка за домовленістю
сторін залишається проживати разом з
позивачкою. Питання матеріального
утримання дочки буде вирішуватися
добровільно між сторонами.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
спільне життя у позивачки з
відповідачем не склалося, в силу
психологічної несумісності їхніх
характерів. Через певний період часу
після народження дочки позивачка та
відповідач стали поступово
віддалятися один від одного. Особливо
це стало відчуватися в останні два роки
їхнього спільного проживання. Це
призвело до того, що вони стали з
чоловіком відчувати себе чужими
людьми. З серпня 2014 року вони стали
проживати окремо, припинили шлюбні
стосунки між собою, перестали вести
спільне господарство, в кожного
окремий бюджет. Позивачка наполягає на
розірванні шлюбу, вважаючи неможливим
збереження сім'ї.

Відповідно до положень ст.51
Конституції України, ч.1 ст.24 СК України
шлюб ґрунтується на добровільній згоді
жінки та чоловіка, примушення жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110
СК України дружина і чоловік мають
рівне право на повагу до своєї
індивідуальності, своїх звичок та
уподобань, при цьому способом захисту
сімейних прав та інтересів, у тому
числі є право на припинення шлюбних
відносин шляхом пред'явлення до суду
позову про розірвання шлюбу одним з
подружжя.

Відповідно до ст.112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони
проживають окремо, не підтримують
шлюбних стосунків, почуття любові та
поваги один до одного між сторонами
втрачено. Примирення між подружжям та
збереження сім'ї неможливо.

За таких обставин суд дійшов до
висновку, що сім'я розпалася остаточно,
а шлюб існує формально, подальше
збереження якого суперечитиме
інтересам позивачки та відповідача.

Враховуючи відсутність обставин, що
перешкоджають розірванню шлюбу,
предбачених ч.2 ст.110 СК України, суд
вважає за необхідне позов про
розірвання шлюбу задовольнити,
оскільки позовні вимоги є
обґрунтованими і такими, що не
суперечать закону та не порушують
права інших осіб.

У відповідності до ст.113 СК України
особа, яка змінила своє прізвище у
зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право
після розірвання шлюбу надалі
іменуватися цим прізвищем або
відновити своє дошлюбне прізвище.

В поданій до суду заяві позивачка
просила залишити прізвище після
розірвання шлюбу - ОСОБА_1.

З позовної заяви вбачається, що
питання поділу майна, набутого
сторонами за час шлюбу, вони будуть
вирішувати за обопільною згодою.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Таким чином, з відповідача на користь
позивачки підлягають стягненню
понесені нею судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 243 гривні 60
копійок.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 209, 213 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, зареєстрований 7 червня 2008
року відділом реєстрації актів
цивільного стану Славутицького
міського управління юстиції Київської
області, Україна, актовий запис № 57.

Прізвище дружини після
розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені нею витрати по оплаті
судового збору в сумі 243 гривні 60
копійок.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Н. Ф. Теремецька