Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
04 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, мотивуючи
свої вимоги тим, що 28 червня 2008 року між
ним там відповідачем укладено договір
позики. Відповідно до умов договору він
позичив ОСОБА_4 640 000 грн, які останній
зобов'язався повернути до 15 липня 2008
року та сплатити 4,5 % в місяць за
користування позиченими коштами, а
також у разі прострочення повернення
боргу виплатити штрафні санкції у
розмірі 5 000 грн та пеню у розмірі 0,2 % на
день від суми боргу. Посилаючись на те,
що в зазначений строк відповідач
грошей не повернув, позивач просив
стягнути на свою користь із ОСОБА_4 1 149
574 грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
16 квітня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213-214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної
інстанцій указаним вимогам закону в
повній мірі не відповідають.

Судом встановлено, що 25 червня 2008 року
ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 640 000 грн строком
до 15 липня 2008 року зі сплатою 4,5 % на
місяць за користування коштами.
Відповідно до умов договору позики у
разі прострочення повернення боргу
ОСОБА_4 зобов'язаний сплатити штрафні
санкції у розмірі 5 000 грн та пеню у
розмірі 0,2 % на день від суми боргу.

На підтвердження викладених
зобов'язань ОСОБА_4 надав боргову
розписку від 25 червня 2008 року.

За клопотанням сторін, ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
22 червня 2012 року призначено
почеркознавчу експертизу. Висновком
експерта від 28 грудня 2012 року № 10280/02
встановлено неможливість проведення
експертизи у зв'язку з відсутністю
достатньої кількості вільних зразків
підпису ОСОБА_4

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 11 лютого 2013 року за
клопотанням представників сторін
призначено додаткову судову
почеркознавчу експертизу. Висновком
експерта від 16 травня 2013 року №
935/02 встановлено, що «рукописний текст
розписки від 25 червня 2008 року,
наданої ОСОБА_4 про отримання грошей у
розмірі 640 000 грн в якості позики,
виконаний ОСОБА_4» На питання «чи міг
бути виконаний підпис на розписці
ОСОБА_4 з метою видозмінення власного
підпису?» експертом визнано неможливим
надати висновок.

За клопотанням представника ОСОБА_4
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 25 липня 2013 року призначено
повторну судову почеркознавчу
експертизу, яку доручено провести
іншому експертному закладу - НДЕКЦ
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Херсонській області,
оскільки попередні висновки експертів
викликають сумніви та суперечності в
однозначності розуміння висновків, в
яких одні і ті ж обставини трактовано
експертами по різному.

Висновком експерта від 22 листопада 2013
року № 3434 встановлено, що рукописний
текст розписки від імені ОСОБА_4
виконаний ОСОБА_4 Підпис від
імені ОСОБА_4 в розписці неможливо
встановити, чи виконаний він ОСОБА_4 чи
іншою особою.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
недоведеності позовних вимог, оскільки
сам факт написання тексту розписки, без
підпису її відповідачем, не є належним
доказом вимог позивача.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
таке.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є, зокрема, договори та
інші правочини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За положеннями ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передачу йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Виходячи із того, що ОСОБА_4 заперечував
отримання грошей, складання та
підписання ним договору позики і
розписки, у справі за ухвалами суду
першої інстанції проводилися судові
експертизи.

З висновків експертиз, зокрема, від 16
травня 2013 року № 935/0222 та від 22
листопада 2013 року № 3434 вбачається, що
рукописний текст розписки від імені
ОСОБА_4 виконаний ОСОБА_4

Визначаючись з правовідносинами, які
виникли між сторонами, та їх змістом на
підставі наданих сторонами доказів,
суд має відповідно до ст. 212 ЦПК
України оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достовірність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наданим сторонами
доказів, суди мають оцінювати кожний
доказ окремо, а потім надавати оцінку
сукупності доказів і їх
співвідношенню. При цьому суд має
з'ясовувати як належність та
допустимість доказів за формою та їх
відношенням до правовідносин між
сторонами, так і за їх змістом.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення
суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди першої та апеляційної
інстанцій вищевикладеного не
врахували, належним чином не
перевірили належність і допустимість
всіх наданих сторонами доказів та не
надали їм правової оцінки, зокрема,
поза увагою судів залишилося те, що
жодна із проведених у справі
судово-почеркознавчих експертиз не
вказує, що підпис на розписці виконаний
не ОСОБА_4

Також суди попередніх інстанцій не
звернули уваги, що відповідач,
заперечуючи проти позову, посилався на
те, що розписка є безгрошовою та
виконана ним під тиском, що свідчить
про визнання останнім факту написання
такої розписки, та дійшли передчасного
висновку про відсутність підстав для
покладення на ОСОБА_4 обов'язку по
виконанню грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 16 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик