У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 січня 2014
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП
Факторинг Україна»), яке є
правонаступником публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»,
звернулося до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що 27 липня
2006 року між акціонерним комерційним
банком «Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є закрите
акціонерне товариство «ОТП Банк»,
правонаступником якого в свою чергу є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний
договір, за умовами якого банк надав
останньому кредит у розмірі
12 тис. грн на строк до 27 липня 2011 року з
процентною ставкою 22 % річних за
користування кредитом. Взяті на себе
зобов'язання відповідач не виконав, у
зв'язку з чим станом на 17 жовтня 2013 року
виникла заборгованість за кредитним
договором у розмірі 74 775 грн 53 коп., яку
позивач просив стягнути з ОСОБА_3 та
судовий збір у розмірі 747 грн 46 коп.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 січня
2014 року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» заборгованість за кредитним
договором від 27 липня 2006 року в розмірі
74 775 грн 53 коп., 747 грн 46 коп. на
відшкодування сплаченого судового
збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
1 липня 2014 року рішення суду першої
інстанції змінено та зменшено розмір
пені за прострочення виконання
зобов'язання до 16 080 грн 76 коп., а всього
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» 32 161 грн 52 коп. та
судовий збір у розмірі 321 грн 61
коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та закрити провадження у справі, а у
разі неможливості закриття
провадження у справі направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд
першої інстанції виходив із того, що
згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства та в
установлений договором строк, оскільки
ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним
договором не виконав, це є підставою
для стягнення з нього грошових коштів
за цим договором.

Апеляційний суд, змінюючи рішення
місцевого суду та зменшуючи розмір
пені, виходив із того, що відповідач був
позбавлений можливості заявити про
зменшення розміру неустойки в суді
першої інстанції, яка значно перевищує
розмір кредитної заборгованості, тому
за відповідною заявою ОСОБА_3 зменшив
розмір нарахованої за один рік пені за
прострочення виконання зобов'язання за
кредитним договором.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 липня 2006 року
між акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є закрите
акціонерне товариство «ОТП Банк»,
правонаступником якого в свою чергу є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк», а з 25 червня 2011 року
правонаступником останнього - ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав останньому кредит у розмірі
12 тис. грн на строк до 27 липня
2011 року з процентною ставкою 22 % річних
за користування кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Разом з тим відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново
(чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
кредитного договору від 27 липня 2006 року
погашення кредиту повинно
здійснюватись частинами кожного
місяця, то початок позовної давності
для стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13,
від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від
18 червня 2014 року № 6-61цс14, які
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для судів.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 перестав погашати кредит з
серпня 2006 року, а строк виконання
кожного щомісячного зобов'язання
спливає у відповідне число останнього
місяця строку, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» звернулося до суду з позовом у
листопаді 2013 року, тобто з пропущенням
строку позовної давності, про
застосування якого заявив відповідач.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України суди на зазначені вище
положення закону та обставини справи
уваги не звернули; не врахували заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності щодо стягнення
заборгованості за кредитом та дійшли
передчасного висновку, що строком
виконання зобов'язань за кредитним
договором є дата остаточного
повернення кредиту - 27 липня
2011 року.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 січня
2014 року та рішення апеляційного
суду м. Києва від 1 липня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

О.В.
Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко