У х в а л а

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Тростянецької районної державної
адміністрації Сумської області,
державного підприємства «Сумський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою», головного
управління Держземагенства у Сумській
області, відділу земельних ресурсів у
Тростянецькому районі Сумської
області, Люджанської сільської ради
Тростянецького району Сумської
області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
про скасування розпорядження голови
Тростянецької районної державної
адміністрації Сумської області,
зобов'язання повернути державні акти
та розробити проект землеустрою, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду Сумської області від
19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з уточненим згодом позовом до
Тростянецької районної державної
адміністрації Сумської області (далі -
Тростянецька РДА), державного
підприємства «Сумський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» (далі - ДП
«Сумський НДПІ землеустрою»),
головного управління Держземагенства
у Сумській області, відділу земельних
ресурсів у Тростянецькому районі
Сумської області, Люджанської
сільської ради Тростянецького району
Сумської області про скасування
розпорядження голови Тростянецької
РДА, зобов'язання повернути державні
акти та розробити проект землеустрою.

Позовні вимоги мотивував тим, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 13 листопада 2009 року він є власником
нежилого приміщення, що розташоване по
АДРЕСА_1, проте позбавлений можливості
належно оформити право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовано належне йому нежиле
приміщення, оскільки згідно з
розпорядженням голови Тростянецької
РДА від 25 березня 2002 року № 113,
земельний масив, на якому розташовано
таке приміщення, закріплений за
власниками земельних паїв - жителями с.
Люджа Тростянецького району, а саме:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області від

25 квітня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Скасовано розпорядження голови
Тростянецької РДА № 113 від

25 березня 2002 року в частині
затвердження технічної документації
зі складання державних актів на право
приватної власності на земельні частки
(паї) ОСОБА_4 та ОСОБА_7 із земель
колективної власності членів
колишнього САПТЗТ «Рассвєт» на
території Люджанської сільської ради,
а також в частині надання їм державних
актів на право приватної власності на
земельні ділянки № НОМЕР_1, НОМЕР_2 (із
цільовим призначенням - пасовища)
згідно з даними проекту роздержавлення
і приватизації земель колективного
сільськогосподарського підприємства
«Рассвет» с. Люджа Тростянецького
району Сумської області.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку НОМЕР_1 згідно з
проектом роздержавлення і
приватизації земель САПТЗТ «Рассвєт»
с. Люджа Тростянецького району
Сумської області до відділу Державного
земельного агентства у Тростянецькому
районі Сумської області.

Зобов'язано державного кадастрового
реєстратора відділу Держземагенства у
Тростянецькому районі Сумської
області скасувати запис у Поземельній
книзі щодо внесення до Державного
земельного кадастру земельної ділянки
з кадастровим номером 0:00:001:0913.

Зобов'язано ДП «Сумський НДПІ
землеустрою» розробити на ім'я ОСОБА_4
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (паю) у власність із
земель Люджанської сільської ради
Тростянецького району Сумської
області для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва та
погодити вказаний проект у
встановленому законодавством порядку.

Зобов'язано ДП «Сумський НДПІ
землеустрою» розробити на ім'я ОСОБА_5
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (паю) у власність із
земель Люджанської сільської ради
Тростянецького району Сумської
області для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва та
погодити вказаний проект у
встановленому законодавством порядку.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 19 червня 2014 року рішення
Тростянецького районного суду
Сумської області від 25 квітня

2014 року скасовано, в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_6, просить рішення
апеляційного суду Сумської області від
19 червня 2014 року скасувати й залишити в
силі рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 25 квітня 2014
року, яке було помилково скасовано,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив із невідповідності
вимогам закону розпорядження голови
Тростянецької державної адміністрації
№ 113 від 25 березня

2002 року, оскільки на час розпаювання
землі фактично на частині розпайованих
земельних ділянок знаходилася нежила
будівля, що належить на праві власності
позивачу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що порушення прав та
інтересів позивача судом не
встановлено, оскільки до нього, як
набувача об'єкта нерухомого майна, не
перейшло право користування земельною
ділянкою на умовах оренди.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 13 листопада 2009
року ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу придбав у приватного
підприємства «Воланд» (далі - ПП
«Воланд») нежиле приміщення (колишня
адміністративна будівля

товариства з обмеженою
відповідальністю «Сільгоспхімія»
(далі - ТОВ «Сільгоспхімія»), що
розташоване по АДРЕСА_1, 15 лютого 2010
року за позивачем зареєстровано право
власності на вказане приміщення.

Листом відділу Держкомзему у
Тростянецькому районі Сумської
області № 1009/06-01 від 11 листопада 2011 року
ОСОБА_3 повідомлено про те, що
земельний масив, на якому розташоване
належне йому нежиле приміщення
закріплений за власниками земельних
паїв, жителями с. Люджа, а саме: ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 та

ОСОБА_9 Передача земельних ділянок у
власність відбулася на підставі
розпорядження голови Тростянецької
державної адміністрації від

25 березня 2002 року № 113.

Зазначеним розпорядженням затверджено
технічну документацію зі складення
державних актів на право приватної
власності на землю власникам земельних
ділянок (паїв) із земель колективної
власності членів колишнього САПТЗТ
«Рассвет» на території Люджанської
сільської ради та вирішено видати 649
громадянам - власникам земельних
часток (паїв), державні акти на право
приватної власності на землю для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
заміну сертифікатів на право на
земельну частку (пай).

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України передбачено,
що якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Як роз'яснено у підп. г п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після

31 грудня 2001 року в таких випадках право
власності на земельну ділянку або її
частини могло переходити відповідно до
ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що до ОСОБА_3 із
набуттям права власності на нежиле
приміщення, розташоване по АДРЕСА_1,
перейшла і частина земельної ділянки,
необхідна для його обслуговування.

Отже, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув
та помилково дійшов висновку щодо
невстановлення факту порушення прав та
законних інтересів позивача, й,
відповідно, відсутності правових
підстав для задоволення його позовних
вимог.

Разом з тим не може залишатися в силі й
рішення суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом б ч. 1 ст. 12 ЗК України
передбачено, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

За правилами ст. 120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право

користування земельною ділянкою, на
якій розташовані ці об'єкти. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
способами захисту цивільного права
може бути визнання правочину
недійсним, припинення правовідношення,
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

За правилами ст. 155 ЗК України у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним, а збитки, завдані власникам
земельних ділянок внаслідок видання
зазначених актів, підлягають
відшкодуванню в повному обсязі
органом, який видав акт.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не встановив, чи порушено
права позивача з урахуванням того, що
розпаювання проведено в 2002 році, а
права власності на об'єкт нерухомості
позивач набув у 2009 році; не дав належної
оцінки обставинам справи та доводам
сторін; не з'ясував, яку саме будівлю
було придбано ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від

13 листопада 2009 року, оскільки на
земельній ділянці, на яку претендує
позивач, розташовано три нежитлові
будівлі, та відомості про власників
двох інших будівель відсутні, не
співставив поповерхові плани таких
будівель та не з'ясував, площа якої з
будівель буде відповідати площі
будівлі, зазначеній у договорі
купівлі-продажу; не встановив розмір
земельної ділянки, яка перебувала у
користуванні попереднього власника
нежилих приміщень, й, відповідно, не
визначився з тим, яка частина земельної
ділянки необхідна для обслуговування
нерухомого майна, належного позивачу.

Крім того, судом не з'ясовано цільове
призначення спірних земельних ділянок
з урахуванням наявних у матеріалах
справи відомостей про те, що нежиле
приміщення, належне ПП «Воланд»,
розташоване на землях з цільовим
призначенням - для розміщення
виробничої інфраструктури

т. 1 а.с. 11), комерційного використання (т.
1 а.с 246), а виділені третім особам у
справі ділянки - землі для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Також суд у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин і не перевірив
правомірність підстав звернення
позивача за захистом порушеного права
в обраний ним спосіб, зокрема щодо
вимоги про повернення державних актів
без заявлення вимог про визнання їх
недійсними і скасування, та
відповідність такого способу захисту
вимогам ст. 16 ЦК України. При цьому
судом взагалі не враховано, що держаний
акт на право власності на землю
видається на підставі рішення органу
місцевого самоврядування, тому
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта безпосередньо
залежить від законності рішення
органу, на підставі якого такий акт
видано.

Крім того, вимогу про повернення
державних актів заявлено та судом
першої інстанції задоволено до третіх
осіб у справі, хоча відповідно до норм
чинного цивільного процесуального
законодавства задоволенню підлягає
лише вимога, заявлена до відповідача.

Отже, висновки суду щодо можливості
застосування саме обраного позивачем
способу захисту прав і зобов'язання
третіх осіб повернути державні акти на
право власності на земельні ділянки
належним чином не вмотивовані.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд
не сприяв повному й всебічному
з'ясуванню дійсних обставин справи, та
не роз'яснив позивачу право на зміну й
уточнення позовних вимог.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень із передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану

представником - ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення Тростянецького районного суду
Сумської області від 25 квітня 2014
року та рішення апеляційного суду
Сумської області від 19 червня 2014
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до
Тростянецької районної державної
адміністрації Сумської області,
державного підприємства «Сумський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою», головного
управління Держземагенства у Сумській
області, відділу земельних ресурсів у
Тростянецькому районі Сумської
області, Люджанської сільської ради
Тростянецького району Сумської
області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
про скасування розпорядження голови
Тростянецької районної державної
адміністрації Сумської області,
зобов'язання повернути державні акти
та розробити проект землеустрою
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник