Провадження №2/761/6162/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді:
Маліновської В.М.

при секретарі:
Лазоришинець К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Києва
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного територіально-галузевого
об"єднання "Південно-Західна Залізниця"
в особі відокремленого підрозділу
"Український центр обслуговування
пасажирів Південно-Західної Залізниці"
про поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1 (Позивач)
звернулась до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
Залізниця» в особі відокремленого
підрозділу «Український центр
обслуговування пасажирів
Південно-Західної Залізниці»
(Відповідач) про поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
компенсації.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
вона - ветеран праці, займала посаду ст.
оператора з оброблення перевізних
документів інформаційно-розпорядчого
відділу, її змусили підписати трудовий
строковий договір з 02.04.2012р. по 31.12.2012р.,
однак відповідний запис в трудову
книжку переведений безстрокового на
строковий трудовий договір внесено не
було. Позивачку було звільнено з
займаною посади 29 грудня 2012 року
наказом № 335 згідно п.2 ст. 36 КЗпП
України - закінчення строкового
договору, натомість де-юре згідно з
записом в трудовій книжці з Позивачкою
укладено безстроковий трудовий
договір, а не строковий, де-факто
звільнено за строковим договором, що є
незаконним, оскільки відсутній запис в
трудовій книжці про переведення на
строковий договір. По-перше, власником
порушено порядок звільнення з займаної
посади, зокрема, наказ про звільнення з
роботи та трудова книжка видана
Позивачці власником 13.06.2014р., що є
порушенням чинного трудового
законодавства. По-друге, позивачка
зазначила, що причиною її звільнення
була ч. 2 ст. 36 КЗпП України в зв'язку із
закінченням строку трудового договору,
в той же час, відповідно до ч. 2 п.9 ст. 40
КЗпП України - не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування працівника у відпустці, в
той час, як Позивачка на момент
звільнення перебувала на лікуванні у
Дорожній клінічній лікарні № 2 на
стаціонарі, внаслідок чого їй було
видано два листка непрацездатності:
серії АВО № 577880 від 29.12.2012р. та серії АВО
№ 582105, виданий 25.01.2013р., - які було подано
до відділу кадрів власника 01.02.2013р., що
підтверджується відміткою на копії про
отримання оригіналу. Проте, ані в
момент видання наказу, ані в момент
подання лікарняного 01.02.2013р., ані в
момент 14.05.2013р., коли позивачка особисто
привозила адвокатський запит, власник
не видав їй трудової книжки, хоча такої
нагоди і можливості не був позбавлений.
Таким чином, з вищевикладеного
вбачається, що власник звільнив
Позивачку без законної на те підстави
із порушенням положень чинного
трудового законодавства України.
Вказані незаконні дії Власника
призвели до моральних страждань
Позивача, вона втратила душевний
спокій, постійно перебуває у
роздратованому стані, не має засобів
для забезпечення належного рівня
життя.

Враховуючи викладене, Позивачка
просила: - стягнути з Відповідача на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 01.01.2013р. по 13.07.2014р.
в сумі 54 000,00 грн.; - стягнути з
Відповідача на її користь моральну
шкоду у розмірі 10 000,00 грн.; - зобов'язати
відповідача повернути та надати
позивачу всі пільги, передбачені
розділом 8 колективного договору у
зв'язку з виходом на пенсію, в тому
числі всі ветеранські пільги
відповідно до Закону України «Про
основні засади соціального захисту
ветеранів праці та інших громадян
похилого віку в Україні»; - стягнути з
відповідача компенсацію в розмірі
п'яти середньомісячних заробітків в
сумі 18 000,00 грн., які передбачені
колективним договором у зв'язку з
виходом на пенсію; - поновити позивача
на посаду старшого оператора та
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу і
компенсації.

Відповідач надав суду заперечення
(а.с.102-109), в яких зазначив, зокрема, що
позивач працювала на посаді оператора
з оброблення перевізних документів
оперативно-розпорядчого відділу
Відокремленого підрозділу Український
центр по обслуговуванню пасажирів на
залізничному транспорті
Південно-Західної залізниці. На
виконання наказу Укрзалізниці від
29.12.2011р. № 694-Ц, наказу Південно-Західної
залізниці від 1.01.2012р. № 17-Н з 01.04.2012р.
функції оперативно-розпорядчого
відділу було передано до
оперативно-технологічного управління
пасажирських перевезень Укрзалізниці,
а з 18.04.2012р. - відділ ліквідовано. 24.01.2012р.
позивач була повідомлена про наступне
вивільнення у зв'язку із змінами у
організації виробництва і праці, в тому
числі скорочення штату працівників
відокремленого підрозділу, їй
запропоновано працевлаштування на
посаду оператора з оброблення
перевізних документів
інформаційно-розпорядчого відділу
відокремленого підрозділу. На підставі
особистої письмової заяви від 29.03.2012р
позивача переведено у
інформаційно-розпорядчий відділ на
посаду оператора з оброблення
перевізних документів на умовах
строкового трудового договору з
02.04.2012р. по 31.12.2012р. згідно з наказом від
30.03.2012р. № 98-ОС, відтак укладення
строкового трудового договору було
здійснено за бажанням позивача та
відповідало її інтересам. Посилання
позивача на відсутність в трудовій
книжці запису про строковий характер
трудового договору є безпідставними,
оскільки відомості про строковий
характер договору вносяться до
трудової книжки лише у разі звільнення
працівника у зв'язку із закінченням
строку трудового договору, згідно п.2 ч.
1 ст. 36 КЗпП України. Посилання позивача
на порушення порядку звільнення з
роботи під час її тимчасової
непрацездатності є необґрунтованими,
оскільки чинне трудове законодавство
не вимагає заяви або якогось
волевиявлення працівника для
припинення трудового договору після
закінчення його строку, власник також
не зобов'язаний попереджати або в інший
спосіб інформувати працівника про
майбутнє звільнення за п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України. Разом з тим, з метою
інформування працівника про його
трудові права та соціальні гарантії,
передбачені Колективним договором,
11.12.2012р. позивачу було вручено
повідомлення про припинення 31.12.2012р.
строку трудового договору, яким також
роз'яснено право на дострокове
звільнення за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію з наступним
отриманням одноразової матеріальної
допомоги та статусу пенсіонера
відокремленого підрозділу. Однак,
заява про звільнення з роботи у зв'язку
із виходом на пенсію до закінчення
трудового договору позивачем не
подавалась, така заява була подана
позивачем вже після звільнення лише
26.02.2014р. Таким чином, 29.12.2012р.
відповідачем було видано наказ № 335-ОС
про звільнення з роботи позивача
31.12.2012р. у зв'язку із закінченням
терміну строкового трудового договору.
Частина 3 ст. 40 КЗпП України встановлює
заборону на звільнення працівника в
період його тимчасової
непрацездатності або перебування у
відпустці, лише у випадках звільнення
працівника з ініціативи власника,
тобто з підстав, передбачених ст. 40, 41
КЗпП України. Водночас, відповідно до ч.
2 ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
листок непрацездатності позивача за
період з 29.12.2012р. по 11.01.2013р. (серія АВО №
577880) взято відповідачем до оплати та
обліку. Посилання позивача на
порушення строків видачі трудової
книжки не відповідають дійсності,
оскільки позивачу було направлено
повідомлення від 29.12.2012. про
необхідність з'явитись до відділу
кадрів для ознайомлення з наказом про
звільнення та отримання трудової
книжки з наступним проведенням
розрахунку. Аналогічне повідомлення
направлялось позивачу повторно 15.01.2013р.
Разом з тим, 01.02.2013р. під час надання до
відділу кадрів відокремленого
підрозділу листків непрацездатності
за період з 29.12.2012р. по 11.01.2013р. та з
14.01.2013р. по 25.01.2013р., Позивач відмовилась
від ознайомлення з наказом про
звільнення та отримання трудової
книжки, про що комісією відповідача
складеного відповідний акт, крім того,
повідомлення про ознайомлення з
наказом про звільнення та отримання
трудової книжки містились в
направлених позивачу листах від
17.02.2014р. та від 05.03.2014р. Таким чином,
відповідач вважає, що позивач навмисно
ухилялась від отримання трудової
книжки, в той час, як відповідачем
здійснювались всі можливі заходи щодо
її вручення позивачу, таким чином
позивачем без поважних причин порушено
строк для звернення до суду з позовом.
Враховуючи, що тимчасова
непрацездатність працівника на момент
закінчення строку дії строкового
трудового договору не є підставою для
продовження трудових відносин, а від
отримання трудової книжки позивач
ухилялась, відповідач вважає, що
звільнення позивача проведено
відповідно до норм трудового
законодавства України, а тому підстав
для поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та компенсації
моральної шкоди немає.

В судове засідання Позивач не
з'явилась, про дату та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила. Разом
з тим, в документі під назвою «До
клопотання» від 02.10.2014р. Позивачка
зазначила, що просить розглянути без її
участі і копію ухвали надіслати на її
адресу. З урахуванням змісту «Заяви»
Позивачки, поданої до суду 28.08.2014,
змісту документу під назвою «До
клопотання», поданого до суду 02.10.2014р., а
також того, що Позивачка належним чином
повідомлена про дату засідання на
27.10.2014р.(а.с.179) і ніяких заяв про
відкладення розгляду справи, про
залишення позову без розгляду, про
відмову від позову до суду не
надходило, суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
Позивачки.

Представник Відповідача - Савчук М.О. в
судовому засіданні проти позову
заперечила та просила відмовити в його
задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши подані
сторонами документи, повно і всебічно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, вважає, що
позовна заява задоволенню не підлягає
з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно трудової
книжки Позивача, 01.04.2010р. вона у зв'язку
з реорганізацією Державного
підприємства «Український центр по
обслуговуванню пасажирів на
залізничному транспорті України»,
шляхом приєднання його до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», у
Відокремлений підрозділ переведена за
її згодою на постійну посаду оператора
з оброблення перевізних документів
оперативно-розпорядчого відділу
Відокремленого підрозділу Український
центр по обслуговуванню пасажирів на
залізничному транспорті
Південно-Західної залізниці (а.с.48-50).

Наказом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» від
18.01.2012р. № 17-Н на виконання наказу
Укрзалізниці від 29.12.2011р. № 694-Ц
вирішено, зокрема, ліквідувати з
18.04.2012р. оперативно-розпорядчий відділ
(а.с.110-111), в зв'язку з чим Позивачку
24.01.2012р. було повідомлено про наступне
вивільнення у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці, в тому
числі скорочення штату працівників
відокремленого підрозділу, шляхом
ліквідації оперативно-розпорядчого
відділу з 01.04.2012р. та запропоновано
посаду оператора з оброблення
перевізних документів
інформаційно-розпорядчого відділу
відокремленого підрозділу (а.с.112).

Згідно заяви Позивачки від 29.03.2012р. про
переведення на посаду оператора
оброблення перевізних документів у
інформаційно-розпорядчий відділ на
умовах укладення строкового трудового
договору з 02.04.2012р. по 31.12.2012р. (а.с.113),
Наказом Відповідача № 98-ОС про
переведення на тимчасову посаду від
30.03.2012р. ОСОБА_1, оператора з оброблення
перевізних документів
оперативно-розпорядчого відділу,
переведено, за її згодою, у
інформаційно-розпорядчий відділ на
посаду оператора з оброблення
перевізних документів, на умовах
строкового трудового договору з
02.04.2012р. по 31.12.2012р., з посадовим окладом
1799 гривень на місяць (а.с.114). З вказаним
наказом Позивачка ознайомлена під
підпис 30.03.2012р.

11.12.2012р. Позивачку було повідомлено про
припинення укладеного трудового
договору з підстав, передбачених п.2 ст.
36 КЗпП України, а саме у зв'язку із
закінченням його строку - 31.12.2012р.
Враховуючи те, що 31.12.2012р. припадає на
вихідний день, запропоновано Позивачці
з'явитись для отримання трудової
книжки та проведення розрахунку
29.12.2012р. до відділу кадрів
Відокремленого підрозділу. В той же
час, Відповідачем було роз'яснено
Позивачці право на звільнення за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію (ст. 38 КЗпП України) із наступним
отриманням одноразової матеріальної
допомоги в розмірі 5 середньомісячних
заробітків та статусу пенсіонера УЦОП
(а.с.136).

Наказом Відповідача №335-ОС від 29.12.2012р.
ОСОБА_1, оператора з оброблення
перевізних документів
інформаційно-розпорядчого відділу
звільнено з роботи 31.12.2012р. у зв'язку із
закінченням терміну строкового
трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП
України (а.с.138), про що внесено
відповідний запис до трудової книжки
Позивачки (а.с.50 на звороті).

Судом встановлено, що Позивачка
неодноразово повідомлялась про
необхідність з'явитись до відділу
кадрів Відокремленого підрозділу для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання трудової книжки з
наступним проведенням розрахунку, що
підтверджується Повідомленнями
Відповідача від 29.12.2012р. (а.с.143-145), яке не
було отримано Позивачкою та повернуто
Відповідачу 20.01.2013р. у зв'язку з
закінченням терміну зберігання (а.с.146),
повторним повідомленням від 15.01.2013р.
(а.с.147), яке було направлено позивачці
15.01.2013р. (а.с.148), листом від 17.02.2014р. №
УЦОП-1606/05 «Про розгляд заяви щодо
ознайомлення з наказом про звільнення
з роботи та видачі трудової книжки»
(а.с.150-151), направленого 17.02.2014р. (а.с.152),
Листом від 05.03.2014р. № УЦРП-18-06/12 (а.с.153-154),
направленого 05.03.2014р. та отриманого
Позивачкою 13.03.2014р. (а.с.155).

Разом з тим, з листків непрацездатності
серії АВО № 577880, АВО № 582105 вбачається,
що Позивачка перебувала на
стаціонарному лікуванні з 29.12.2012р. по
11.01.2013р. та з 14.01.2013р. по 25.01.2013р.
відповідно (а.с.61-62). Оригінали вказаних
листків непрацездатності були надані
Позивачкою особисто до відділу кадрів
Відповідача 01.02.2013р. для їх обліку та
оплати.

Окрім того, 01.02.2013р. Позивачка,
перебуваючи у відділі кадрів
Відповідача відмовилась від
ознайомлення під підпис із наказом №
335-ОС від 29.12.2012р. «Про звільнення з
роботи», відповідно до якого ОСОБА_1
звільнена з роботи 31.12.2012р. у зв'язку із
закінченням терміну строкового
трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП
України, а також від отримання на руки
трудової книжки, про що комісією
Відокремленого підрозділу у складі:
заступника начальника центру -
начальника інформаційно-розпорядчого
відділу Збризької О.І., інженера І
категорії інформаційно-розпорядчого
відділу Короткевич М.В., головного
інженера відокремленого підрозділу
Лінчевського С.Г., начальника відділ
кадрів Пономаренко Н.М., в присутності
голови первинної профспілкової
організації відокремленого підрозділу
Врублевської Н.Є., охоронця ОСОБА_9,
складено Акт від 01.02.2013р. про відмову
оператора з оброблення перевізних
документів інформаційно-розпорядчого
відділу ОСОБА_1 від ознайомлення під
підпис із наказом про звільнення з
роботи та отримання на руки трудової
книжки (а.с.149).

Щодо оплати листків непрацездатності,
Відповідач листом від 22.04.2013р. №
НТК-13/А-233 повідомив Позивачку, що
відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку із тимчасовою втратою
працездатності…» право на матеріальне
забезпечення у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності виникає з
настанням непрацездатності в період
роботи, включаючи і день звільнення.
Кількість листків непрацездатності,
які підлягатимуть оплаті, має
визначатися за принципом, що вони
виникли за страховими випадками, які
настали у період роботи, так у випадку
Позивачки оплаті підлягає тільки
перший листок непрацездатності з
29.12.2012р. по 11.01.2013р., який виданий у
період роботи, оскільки в його
заключному висновку написано «стати до
роботи», наступний листок
непрацездатності, з 14.01.2013р. (первинний)
оплаті не підлягає, оскільки це вже був
інший страховий випадок
непрацездатності, який настав не в
період роботи (а.с.11-12).

При цьому, Актом перевірки
Територіальної Державної інспекції з
питань праці у м. Києві з питань
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 26-10-12/437 від
17.05.2013 року встановлено відсутність
порушень з боку Відокремленого
підрозділу українського центру по
обслуговуванню пасажирів на
залізничному транспорті
Південно-Західної залізниці вимог
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (а.с. 157-169). З
направлення на проведення перевірки
Територіальної Державної інспекції з
питань праці у м. Києві від 15.05.2013р. №518
вбачається, що перевірка проводилась
за зверненням ОСОБА_1 (а.с.156).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом (ст. 10 ЦПК України).

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно п.2.2. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
соціального захисту населення України
та Міністерства юстиції України № 58
від 29.07.1983р., зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 17.08.1993р.
за № 110 (далі - Інструкція) до трудової
книжки вносяться: відомості про
працівника: прізвище, ім'я та по
батькові, дата народження; відомості
про роботу, переведення на іншу
постійну роботу, звільнення; відомості
про нагородження і заохочення: про
нагородження державними нагородами
України та відзнаками України,
заохочення за успіх у роботі та інші
заохочення відповідно до чинного
законодавства України; відомості про
відкриття, на які видані дипломи,
про використані винаходи і
раціоналізаторські пропозиції та про
виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.1.4. Інструкції визначено, що
2.14. У графі 3 розділу "Відомості про
роботу" як заголовок пишеться повне
найменування підприємства. Під цим
заголовком у графі 1 ставиться
порядковий номер запису, що вноситься,
у графі 2 зазначається дата прийняття
на роботу. У графі 3 пишеться:
Прийнятий або призначений до такого-то
цеху, відділу, підрозділу, на
дільницю, виробництво" із
зазначенням його конкретного
найменування, а також роботи,
професії або посади і присвоєного
розряду. Записи про найменування
роботи, професії або посади на яку
прийнятий працівник, виконуються для
робітників та службовців
відповідно до найменування професій
і посад, зазначених у "Класифікаторі
професій"

Записи про причини звільнення у
трудовій книжці повинні провадитись у
точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства
із посиланням на відповідну статтю,
пункт закону (п.2.26 Інструкції).

Отже, вказаною інструкцією не
передбачено внесення відомостей
трудової книжки про укладення
строкового трудового договору з
працівником при його прийнятті на
роботу чи переведенні на іншу посаду,
водночас відомості про строковий
характер трудового договору вносяться
при звільненні працівника у разі
закінчення строку дії трудового
договору із посиланням на конкретний
пункт та статтю закону, тобто на п.2 ч. 1
ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, твердження Позивачки щодо
укладення безстрокового трудового
договору з Відповідачем у зв'язку з
невнесенням останнім відповідного
запису в трудову книжку про строковий
характер договору, не відповідають
дійсним обставинам справи та
спростовуються доказами в матеріалах
справи.

Згідно ст. 21, 23 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України)
визначено, що трудовий договір є угода
між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено,
що підставами припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
3 статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення;

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України
встановлено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

Згідно Листа Міністерства соціальної
політики України від 31.01.2012 р. № 30/13/133-12
«Щодо закінчення строкового трудового
договору», зазначено, що звільнити
працівника у зв'язку із закінченням
строку трудового договору можна як у
період тимчасової непрацездатності,
так і в період перебування його у
відпустці, оскільки частиною третьою
статті 40 КЗпП України встановлено
заборону щодо звільнення працівників у
період тимчасової непрацездатності та
перебування у відпустці лише з
ініціативи роботодавця, тобто з
підстав, передбачених у статтях 40, 41
КЗпП України.

Припинення трудового договору по
закінченні строку не потребує заяви чи
якогось волевиявлення працівника. Свою
волю на укладення строкового трудового
договору він вже виразив, коли писав
заяву про прийняття на роботу за
строковим трудовим договором.
Одночасно він виразив і волю на
припинення такого трудового договору
по закінченні строку, на який він був
укладений.

Якщо в останній день строку дії
трудового договору працівник не був
звільнений, трудові відносини
вважаються продовженими на
невизначений строк, якщо жодна із
сторін не вимагає припинення трудових
відносин (стаття 391 КЗпП України).

Разом з тим, відповідно до Листа Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності № 05-31-1137 від
06.08.2004р. «Щодо деяких питань
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності», у разі, якщо
під час тимчасової непрацездатності у
працівника закінчується дія
строкового трудового, на підставі п.2
ст. 36 КЗпП видається наказ про його
звільнення, але допомога по тимчасовій
втраті працездатності надається йому
до відновлення працездатності або до
встановлення МСЕК інвалідності за
рахунок коштів фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Виходячи з вищезазначеного,
перебування працівника на лікарняному
у зв'язку з хворобою на момент
закінчення строку дії строкового
трудового договору не є підставою для
продовження трудових відносин, а лише
спричиняє зобов'язання роботодавця
перед працівником щодо виплати
допомоги по тимчасовій
непрацездатності протягом перших п'яти
днів хвороби.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
встановлені ч. 3 ст. 40 КЗпП України
обмеження щодо звільнення працівника
під час хвороби застосовуються
виключно у разі припинення трудових
відносин з працівником з ініціативи
роботодавця, тобто у випадках,
передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України,
натомість, звільнення працівника у
зв'язку з закінченням строку
строкового трудового договору не є
ініціативою роботодавця, а є лише
наслідком спливу строку дії строкового
трудового договору, та може бути
проведено в період тимчасової
непрацездатності працівника з
подальшим зобов'язанням роботодавця
перед працівником щодо виплати
допомоги по тимчасовій
непрацездатності, якщо факт втрати
непрацездатності мав місце до моменту
закінчення строку дії строкового
трудового договору, з урахуванням дня
звільнення.

Згідно із п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" (далі -
Постанова) при розгляді справ про
звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід
враховувати, що звільнення з цих
підстав вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (або
понад три роки, але не більше, ніж до 6
років, якщо дитина за медичним
висновком в цей період потребує
домашнього догляду), одиноких матерів
(жінка, яка не перебуває у шлюбі і у
свідоцтві про народження дитини якої
відсутній запис про батька дитини або
запис про батька зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, вдова, інша жінка, яка виховує і
утримує дитину сама) при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років
або дитини-інваліда провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням (ч.3
ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що
власник або уповноважений ним орган
виконав цей обов'язок по
працевлаштуванню, якщо працівниці не
була надана на тому ж або на іншому
підприємстві (в установі, організації)
інша робота або запропонована робота,
від якої вона відмовилась з поважних
причин (наприклад, за станом здоров'я).

Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії
поширюються і на випадки звільнення у
зв'язку з закінченням строку договору
зазначених працівників, коли вони були
прийняті на сезонні роботи.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що Позивачка не
відноситься до категорії осіб, які у
разі звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП
України, підлягають подальшому
обов'язковому працевлаштуванню.

Окрім того, відповідно до п.7.6.
Колективного договору між
адміністрацією та профспілковим
комітетом Відокремленого підрозділу
Український центр по обслуговуванню
пасажирів на залізничному транспорті
Південно-Західної залізниці на 2003-2006
року, пролонгований на 2007-2016 роки , при
звільненні працівників вперше з роботи
у зв'язку з виходом на пенсію, підлягає
виплаті одноразова матеріальна
допомога у розмірі п'яти
середньомісячних заробітків, а
працівникам, які були прийняті на
роботу після прийняття даної норми
колдоговору (з 15 травня 2007 року), цю
допомогу надавати в залежності від
встановленого колдоговором стажу
роботи на залізничному транспорті
(а.с.115-128).

Як зазначалось вище, Позивачкою 11.12.2012р.
було отримано повідомлення про
припинення укладеного трудового
договору з підстав, передбачених п.2 ст.
36 КЗпП України, а саме у зв'язку із
закінченням його строку - 31.12.2012р. та
роз'яснено право на звільнення за
власним бажанням у зв'язку із виходом
на пенсію (ст. 38 КЗпП України) із
наступним отриманням одноразової
матеріальної допомоги в розмірі 5
середньомісячних заробітків та
статусу пенсіонера УЦОП.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Статтею 39 КЗпП України передбачено, що
строковий трудовий договір (пункти 2 і 3
статті 23) підлягає розірванню
достроково на вимогу працівника в разі
його хвороби або інвалідності, які
перешкоджають виконанню роботи за
договором, порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
або трудового договору та у випадках,
передбачених частиною першою статті 38
цього Кодексу.

Таким чином, для реалізації свого права
на звільнення за власним бажанням у
зв'язку із виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП
України) із наступним отриманням
одноразової матеріальної допомоги в
розмірі 5 середньомісячних заробітків
та статусу пенсіонера УЦОП, Позивачка
повинна була до закінчення дії
строкового трудового договору
письмово попередити власника про
розірвання трудового договору за
власним бажанням у зв'язку із виходом
на пенсію, чого Позивачкою у вказані
строки зроблено не було.

Разом з тим, вказана заява про
звільнення за власним бажанням у
зв'язку із виходом на пенсію від 18.02.2014р.
була подана Позивачкою до
Відокремленого підрозділу вже після
звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України -
26.02.2014р. (а.с.137).

Отже, Позивачка у передбачені
законодавством строки не реалізувала
своє право на подачі заяви про
звільнення за власним бажанням у
зв'язку із виходом на пенсію, таким
чином право на отримання, передбаченої
колективним договором, компенсації у
розмірі 5 середньомісячних заробітків,
у Позивачки відсутнє, оскільки
останньою не було дотримано умов
передбачених вказаним договором щодо
отримання такої компенсації.

Окрім того, слід зазначити, що
відповідно до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Матеріалами справи підтверджується, що
Позивачка свідомо ухилялась від
отримання копії наказу про звільнення
від 29.12.2012р. № 335-ОС та трудової книжки, в
той час, як Відповідачем здійснювались
всі можливі заходи щодо вручення
зазначених документів Позивачу. Таким
чином, суд вважає, що в даному випадку,
місячний строк для звернення до суду
слід відраховувати починаючи з 01.02.2013р.,
тобто з моменту, коли Позивачка мала
реальну можливість отримати копію
наказу про звільнення та належним
чином оформлену трудову книжку, проте
остання не реалізувала вказане право,
що підтверджується належними та
допустимими доказами, що містяться в
матеріалах справи. Доказів зворотного
Позивачкою не надано.

Водночас з позовом до Шевченківського
районного суду м. Києва Позивачка
звернулась тільки 11.07.2014р., що
підтверджується поштовим штампом на
конверті, в якому позовна заява була
направлена до суду (а.с.88).

Пунктом 4 Постанови визначено, що
Встановлені статтями 228, 223 КЗпП
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строку у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
Позивачка мала реальну можливість для
отримання копії наказу про звільнення
та заповненою трудової книжки ще
01.02.2013р., проте остання свідомо не
реалізувала своє право на отримання
вказаних документів, умисно отримавши
копію наказу про звільнення лише
13.06.2014р. Таким чином, звернувшись до
Шевченківського районного суду м.
Києва тільки 11.07.2014р., Позивачем було
пропущено без поважних причин місячний
строк на звернення до суду.

Враховуючи викладене, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для задоволення
позову, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки не ґрунтуються на достатніх,
належних та допустимих доказах, та
враховуючи пропуск місячного строку
для звернення до суду без поважних
причин, суд прийшов до висновку, що
позовна заява ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна Залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Український центр обслуговування
пасажирів Південно-Західної
Залізниці» про поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
компенсації - задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, на підставі, ст.
21, 23, 36, 38, 39, 40, 233, 235 КЗпП України з
урахуванням п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів", та
керуючись ст. 10, 60, 212 - 215, 222, 223, 292, 293, 294, 296
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного територіально-галузевого
об"єднання "Південно-Західна Залізниця"
в особі відокремленого підрозділу
"Український центр обслуговування
пасажирів Південно-Західної Залізниці"
про поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та компенсації -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Шевченківський районний суд м.Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: