АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/7025/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Байбара Г. А. Доповідач - Свистунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 27 травня
2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Товариство
з обмеженою відповідальністю «Крона»
про стягнення матеріального збитку і
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої вчиненим
злочином. Судовий збір було сплачено.

У обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що відповідач ОСОБА_2 за
попередньою змовою з ОСОБА_5, у період з
15 серпня 2007 року по 2009 рік, зловживаючи
його довірою, шляхом шахрайства, під
приводом купівлі-продажу квартири
заволоділи його грошовими коштами у
розмірі 8000 доларів США. Постановою
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська від 19.12.2011 року,
відповідно п.4 ст. ст.6, ст. 248 КПК України
кримінальна справа відносно ОСОБА_2 за
обвинуваченням його за ч.2 ст. 190 КК
України закрита внаслідок акта
амністії, відповідно до п. "г" ст. 1, ст. 6
Закону України "Про амністію" від 8
липня 2011 року. На час звернення до суду
із зазначеним позовом, кримінальна
справа у відношенні ОСОБА_5 перебувала
на розгляді Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська. З тих
підстав, що провадження по
кримінальній справі стосовно ОСОБА_2
закрите та питання про відшкодування
завданої шкоди солідарно з ОСОБА_5 у
кримінальній справі не може бути
вирішено, позивач був змушений у
порядку цивільного судочинства
звернутись за захистом своїх майнових
прав. На час звернення позивача до суду,
ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_5 не відшкодували
йому завдану ними шкоду у розмірі 8000
доларів США, що станом на 18.04.2012 року
становить 64000 грн. (8000 дол. Х 8,0 грн. = 64000
грн.). Крім того, позивач вважає, що
діями ОСОБА_2 йому спричинено моральну
шкоду, яку, він як потерпілий у
кримінальній справі, оцінює у 20000 грн.

06 липня 2012 року ОСОБА_2 звернувся із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Товариство
з обмеженою відповідальністю «Крона»
про стягнення заборгованості за
комунальні послуги, понесені витрати,
орендну плату, відшкодування моральної
шкоди та судові витрати. Судовий збір
сплачено згідно до вимог чинного
законодавства. В ході розгляду справи,
позовні вимоги неодноразово
уточнювались, остання редакція від 15
липня 2013 року.

У обґрунтування зустрічного позову, що
надійшов до суду 06.07.2012 року та з
урахуванням змін, ОСОБА_2, в частині
щодо його незгоди з первісним позовом,
зазначав спочатку, що позов ОСОБА_3
визнає частково, оскільки, твердження
ОСОБА_3 у позові стосовно того, що він
дав йому в рахунок уплати вартості
належної йому квартири АДРЕСА_1, через
його громадянську дружину ОСОБА_5 8000
доларів США, не відповідають дійсності.
У дійсності, подружжя ОСОБА_3, в рахунок
вартості вищезазначеної квартири, яку
вони хотіли купити, віддали йому 1500
доларів США, а решта суми була отримана
ним у гривнях. Розписка складена ОСОБА_5
і датована нею 15.08.2007 року про те, що
вона 15.08.2007 року отримала від ОСОБА_3 8000
доларів США, як аванс в рахунок
вартості квартири АДРЕСА_1, не може
слугувати доказом того, що ОСОБА_3
віддав саме йому і саме 8000 доларів США.
По-перше, ця розписка була написана
ОСОБА_5 за вимогою ОСОБА_3 не 15.08.2007 року,
а у січні 2011 року. По-друге, у подружжя
ОСОБА_3 на 15.08.2007 року таких грошей не
було і вони ніяк не могли передати його
дружині одночасно 8000 доларів США.
По-третє, у своїх показах на досудовому
слідстві ОСОБА_3 стверджував про те, що
до вселення в квартиру АДРЕСА_1, а
вселились вони у квартиру до 1
листопада 2007 року, він заплатив ОСОБА_5
в рахунок вартості вказаної квартири
тільки 1900 доларів США, проте, це не
повністю відповідає дійсності,
оскільки, до 01.11.2007 року подружжя ОСОБА_3
віддали йому через ОСОБА_5 тільки 1500
доларів США, а 400 доларів США і 8635 грн.
15.08.2007 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 не за
його квартиру, а за квартиру АДРЕСА_7,
яку в той період і займала ОСОБА_5, і ці
гроші йому не передавалися.
По-четверте, останній внесок за його
квартиру подружжя ОСОБА_3 внесли влітку
2010 року у гривнях і саме до цього часу
загальна сума, сплачених ними ОСОБА_5, у
тім числі і за квартиру АДРЕСА_7,
становила біля 8000 доларів США у
гривневому еквіваленті. По-п'яте, в
момент отримання ним 1500 доларів США
курс долара був 1 дол = 5,5 грн. Визнавав,
що подружжя ОСОБА_3 сплатило ОСОБА_5
всього 44000 у гривневому еквіваленті,
тобто, що вони сплатили їй протягом
майже трьох років 1900 доларів США і 33550
гривень, а йому, через ОСОБА_5 за його
квартиру вони сплатили 1500 доларів США і
24912 грн. (1500 х 5,5 = 8250 грн. 33550 - 8635 = 24915). З
урахуванням викладеного позовні
вимоги ОСОБА_3 він визнавав в сумі 36915
(1500 х 8 =12000 + 24915 = 36915) грн.

Однак, у подальшому, уточнивши
позовні вимоги ОСОБА_2, зазначив, що
позовні вимоги ОСОБА_3 ним не
визнаються у повному обсязі з тих
підстав, що аналогічні вимоги
позивачем заявлені у позовній заяві до
ОСОБА_5 в рамках кримінальної справи. А
фабулою у обвинуваченні ОСОБА_5
визначено матеріальну шкоду у розмірі
44 000 грн. Крім того, що стосується вимог
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди, то він вказані позовні вимоги
також не визнає, оскільки вважає, що
його вини у тому, що подружжя ОСОБА_3 не
уклало з ним договору купівлі-продажу
квартири не має. Ця угода не відбулася
тільки з вини ОСОБА_3 в зв'язку з тим, що
у останніх були відсутні кошти на її
придбання.

Таким чином, уточнивши позовні
вимоги, що надійшли до суду 23.11.2012 року
ОСОБА_2 зазначив, що не визнає первісний
позов ОСОБА_3 на підставі його
необґрунтованості і з тих обставин, що
ОСОБА_3 не повідомив суд, що схожі
вимоги по одній і тій же фінансовій
ситуації ним вже заявлені і
розглядаються у суді відносно його
громадянської дружини ОСОБА_5 ОСОБА_2
вважав, що ОСОБА_3 хотів двічі отримати
ту ж суму на відшкодування шкоди з
нього і його громадянської дружини -
ОСОБА_5 Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що
розписку, яка фігурує у справі він не
підписував, і вказані у ній суми
особисто від ОСОБА_3 не отримував.
Постановою Апеляційного суду від 10.10.2012
року матеріальним збитком, заподіяним
ОСОБА_5 ОСОБА_3 було визнано суму не 64000
грн., а 44000 грн. Таким чином, позов ОСОБА_3
він не визнає у повному обсязі.

Разом з цим, ОСОБА_2 заявляє
зустрічний позов до подружжя ОСОБА_3
про відшкодування вартості
користування належною йому на праві
власності квартири АДРЕСА_1.

Позивач за зустрічними вимогами
ОСОБА_2 зазначив, що за домовленістю між
ним і його цивільною дружиною ОСОБА_5 з
однієї сторони і подружжям ОСОБА_3 з
іншої сторони, подружжя ОСОБА_3 з дітьми
вселилися до його квартири АДРЕСА_1 в
середині жовтня 2007 року і зобов'язалися
у усному порядку, до повної виплати
вартості квартири, утримувати її у
нормальному стані, здійснювати всі
комунальні виплати і квартплату,
вважав, що зазначене свідчить про
існування між ними фактичного договору
найму житлового приміщення на
невизначений строк. Проте, як йому
стало відомо, відповідачі не
здійснювали, а ні комунальних платежів,
а ні квартплати, у зв»язку з чим, на
теперішній час, за спірною адресою,
утворилась заборгованість, яка за
період з 01.11.2007 року по 18.08.2012 року
складає 13605,83 грн.

Також, позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_2 зазначив, що вважаючи,
що подружжя ОСОБА_3 дійсно мають намір
придбати його квартиру, на початку
жовтня 2007 року він з ОСОБА_5 звільнили
її та переїхали у орендоване житло.
Весь період до повернення ключів вони
змушені були орендувати квартиру та
нести певні фінансові затрати.

Вважав, оскільки, подружжя ОСОБА_3
фактично орендували у нього квартиру, а
орендну плату не сплачували, то, за весь
період часу утворилась заборгованість
у сумі 41100 грн. (за 2 місяці 2007 року - 1200
грн. (600 х 2 = 1200), за 2008 рік - 7200 грн. (600 х 12 =
7200), за 2009 рік - 8400 грн. (700 х 12 = 8400), за 2010
рік - 8400 грн. (700 х 12 = 8400), за 2011 рік - 9600
грн. (800 х 12 = 9600), за 7 місяців 2012 року - 6300
грн (900 х 7 = 6300)).

15.07.2013 року ОСОБА_2 збільшив позовні
вимоги на 924,50 грн.: 124 грн. послуги по
перевірці лічильника води та 800 грн.
послуги адвоката.

Позивач за зустрічними вимогами
визначив загальний розмір
заборгованості у розмірі 75 630,43 грн.

Крім того, просив стягнути з
відповідачів на його користь моральну
шкоду в розмірі 20000 грн.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 27 травня
2014 року задоволено частково первісний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, а також частково
задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
ТОВ "Крона" про стягнення матеріального
збитку і відшкодування моральної шкоди
шляхом зарахування суми, що підлягала
стягненню за первісним позовом з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, та, що
підлягала стягненню за зустрічним
позовом з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 35959,03 грн.

У задоволенні іншої частини
позовних вимог за первісним та за
зустрічним позовами відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського
районного суду м. Дніпродзержинська
від 14 серпня 2014 року ухвалено вважати
зарахованими до остаточної суми, що
підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 в розмірі 35959 гривень 03 копійки
судові витрати, які пропорційно
задоволеним вимогам підлягають
стягненню:

- з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 83 гривні 61
копійка;

- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий
збір у розмірі 2,66 гривні.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги у повному обсязі, оскільки,
рішення першої інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у серпні 2007 року ОСОБА_3 і його дружина
ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 і
його співмешканка ОСОБА_5 з іншої
сторони домовилися, що ОСОБА_2 продасть
належну йому квартиру АДРЕСА_1, а
подружжя ОСОБА_4 придбає цю квартиру за
29000 доларів США.

На виконання вказаної
домовленості між сторонами, щодо
купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 було
передано ОСОБА_5 400 доларів США, як
завдаток купівлі квартири, про що
ОСОБА_5 була написана розписка, однак,
яка суду не була надана.

Також, судом першої інстанції
було встановлено, що з дозволу ОСОБА_2,
подружжя ОСОБА_3 на початку листопада
2007 року вселилось до квартири АДРЕСА_1,
домовившись, що вони будуть оплачувати
комунальні послуги та послуги по
утриманню будинку і прибудинкової
території, а пізніше між ними буде
укладено договір купівлі продажу
квартири.

Також, судом першої інстанції
було встановлено, що в рахунок оплати
вартості зазначеної вище квартири
ОСОБА_3 в період часу з 15.08.2007 року по 2009
рік передав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 грошові
кошти в доларах США та гривнях України
в сумі еквівалентній 44000 гривень, що
підтверджується постановою
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 19.12.2011 року, згідно якої
ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної
відповідальності за ч.2 ст. 190 КК
України, згідно Закону України "Про
амністію" від 08.07.2011 року.

Також, суд першої інстанції
вважав, що факт отримання зазначеної
суми коштів, підтверджується
зустрічним позовом ОСОБА_2, що надійшов
від нього до суду 06.07.2012 року (а.с.28-31),
який суд першої інстанції визнав
письмовим доказом у справі, і де
позивач зазначив: "Визнаю, що подружжя
ОСОБА_3 сплатило ОСОБА_5 всього 44 тисячі
в гривневому еквіваленті, а це значить,
що вони сплатили їй протягом майже
трьох років 1900 доларів США і 33550 гривень
(1900 доларів х 5,5 = 10450 грн. 44000 - 10450 = 33550
грн.), а мені через ОСОБА_5 за мою
квартиру вони заплатили 1500 доларів США
і 24912 (1500 х 5,5 = 8250 грн. 33550 - 8635 = 24915) грн. і
після цього вони стверджують про те, що
хотіли придбати мою квартиру. З
урахуванням викладеного позовні
вимоги ОСОБА_3 я визнаю в сумі 36915 (1500 х 8
=12000 + 24915 = 36915) грн."

Згідно зі ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.

Докази повинні бути належними та
допустимими (ст..ст. 58, 59 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог чинного
законодавства України розписка є
свідченням передачі грошової суми.
Крім того, допустимим доказом у справі
можуть бути показання сторін, яких було
б допитано у судовому засіданні в
якості свідків.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції у порушення ст. 64 ЦПК
України помилково визнано належним
письмовим доказом у справі первісний
текст зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2, тим більше, що позивач,
скориставшись своїм правом,
встановленим ст. 31 ЦПК України, подавав
до суду позови у уточненій редакції.

За правилами ст..1166 ЦК України, що
регламентує загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується у
повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди є
правопорушення, яке включає в себе:
шкоду, протиправне діяння особи, яка її
заподіяла, причинний зв»язок між ними
та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з
відшкодування шкоди діє презумпція
заподіювача шкоди.

Аналогічні підстави
відповідальності й за завдану моральну
шкоду, крім випадків встановлених ч.2
ст.1167 ЦК України.

Враховуючи викладене, підставою
виникнення зобов»язання із заподіяння
шкоди є факт її завдання.

За правилами ч.2 ст.1166 ЦК України
особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди заподіяно не з її вини.

Тобто, законодавець пов»язує
настання цивільно-правової
відповідальності за завдану шкоду з
наявністю вини особи, яка цю шкоду
завдала.

Згідно з ч.4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов»язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції, у порушення ст. 61 ЦПК
України визначено постанову
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 19.12.2011 року, згідно якої
ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної
відповідальності за ч.2 ст. 190 КК
України, згідно Закону України "Про
амністію" від 08.07.2011 року, такою, що має
преюдиціальне значення для вирішення
даного спору, а саме підтвердженням
факту отримання ОСОБА_2 грошової суми
від ОСОБА_3 Оскільки, дане рішення суду
не є вироком у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили
або постановою суду у справі про
адміністративне правопорушення, а
мотивувальна та резолютивна частини
вказаної постанови не містять
висновків про те, чи мали місце винні
дії ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_3 та не
визначено чи визнає ОСОБА_2 себе винним
у обвинуваченні.

Крім того, колегія суддів вважає,
що судом першої інстанції не
встановлено безспірного факту
отримання грошових коштів від ОСОБА_3
саме ОСОБА_2 У матеріалах справи
відсутні належні докази зазначеного, а
розписка, що складена ОСОБА_5 від 15.08.2007
року (а.с.79) не підтверджує факту
отримання грошових коштів у сумі 44000
грн. (8000 дол. США) саме ОСОБА_2 Крім того,
дані обставини були встановлені у суді
апеляційної інстанції поясненнями
сторін у справі. Так, ОСОБА_3 було
зазначено, що грошові кошти були ним
передані особисто ОСОБА_5, а ОСОБА_5, у
свою чергу, зазначила, що вищевказані
гроші саме вона отримала від ОСОБА_3,
однак, не передала їх ОСОБА_2 особисто,
залишила їх у себе, хоча певну їх частку
витрачала на спільні потреби, оскільки,
на той час вони проживали разом.

Однак, у судовому порядку не було
встановлено юридичного факту
проживання у спірний період однією
сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і крім того, у
зазначений період, а саме станом на
15.08.2007 року, на час отримання ОСОБА_5 від
ОСОБА_3 грошових коштів, ОСОБА_2
перебував у зареєстрованому шлюбі з
іншою жінкою - ОСОБА_7, розірвання якого
було зареєстровано лише 18.09.2007 року,
актовий запис № 322 (а.с.15).

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку, що
ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 особисто і
через ОСОБА_5 1500 доларів США, а також 24915
гривень, які ОСОБА_3 сплатив в рахунок
вартості квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3
про відшкодування йому моральної
шкоди, та приймаючи до уваги, що вимоги
про відшкодування моральної шкоди
носять похідний характер від
встановлення в судовому засіданні
порушень майнових прав позивача, тоді
як в ході розгляду справи не були
встановлені такі порушення, а тому суд
першої інстанції помилково прийшов до
висновку про часткове задоволення
позивачу таких позовних вимог, а тому
рішення суду у зазначеній частині є
таким, що підлягає скасуванню та
відмові у задоволенні вимог у цій
частині у повному обсязі, як
необґрунтованих.

А тому, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції у цій
частині, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню та ухваленню
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог позивача за
первісними вимогами у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК
України, до початку розгляду судом
справи по суті позивач має право шляхом
подання письмової заяви змінити
предмет або підставу позову, а
відповідач - пред»явити зустрічний
позов.

У порядку передбаченому ст.. 123 ЦПК
України зустрічний позов приймається
до спільного розгляду з первісним
позовом, якщо обидва позови
взаємопов»язані і спільний їх розгляд
є доцільним, зокрема, коли вони
виникають з одних правовідносин, або
коли вимоги за позовом можуть
зараховуватися, або коли задоволення
зустрічного позову може виключити
повністю або частково задоволення
первісного позову.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції, вирішуючи питання
щодо об»єднання у одне провадження
вимог за зустрічним позовом з
первісним позовом, було порушено
вимоги процесуального права. Суд
першої інстанції помилково вважав, що
позовні вимоги за вказаними позовами
виникають з одних правовідносин. Тобто,
позовні вимоги за первісним позовом
виникли з правовідносин, що виникли
внаслідок вчинення злочину, а вимоги за
зустрічним позовом, внаслідок
порушеного права фізичної особи, як
власника майна.

Крім того, задовольняючи частково
позовні вимоги за зустрічним позовом,
суд першої інстанції помилково дійшов
висновку щодо їх задоволення з підстав
часткового визнання відповідачами
вимог, оскільки, виключне право у
зверненні стягнення за заборгованістю
по комунальним платежам покладено на
особу, що постачає такі послуги, а у
власника майна таке право може
виникнути у регресному порядку, вразі
понесення реальних витрат. Однак, таких
доказів, а ні суду першої інстанції, а
ні апеляційної надано не було.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 526 ЦК
України цивільні права та обов»язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та
обов»язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов»язків, зокрема є
договори та інші правочини. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору з урахуванням вимог
Цивільного Кодексу України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Однак, суду не надано доказів
наявності між сторонами договірних
відносин, з визначенням між сторонами
усіх прав та обов»язків, тобто усіх
істотних умов.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції також помилково здійснено
зарахування вимог, оскільки, заявлені
вимоги за первісним та зустрічним
позовами є такими, що не виникли з одних
правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції, ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому, в частині
задоволення позовних вимог підлягає
скасуванню та прийнятті у цій частині
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

У іншій частині рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін.

Крім того, у разі скасування
рішення у справі, ухвалене додаткове
рішення втрачає силу, а тому, додаткове
рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська від 14 серпня 2014
року підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України судові витрати понесені
сторонами відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК
України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 27 травня
2014 року в частині зарахувань сум, що
підлягали стягненню за первісним
позовом та, що підлягали стягненню за
зустрічним позовом у розмірі 35 959,03 грн.
- скасувати, та у цій частині ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 та у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2.

У іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського
районного суду м. Дніпродзержинська
від 14 серпня 2014 року - скасувати.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
О.В.Свистунова

Судді
В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез