справа № 179/581/14-ц
провадження № 2/179/264/14
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2014 р.
Магдалинівський
районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового
засідання - Нестер М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Магдалинівка Дніпропетровської
області цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровського
обласного фонду підтримки
індивідуального житлового будівництва
на селі, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Магдалинівського
районного суду Дніпропетровської
області із позовною заявою до
відповідачів про визнання договору
поруки недійсним, посилаючись на те, що
12 березня 2014 року його дружина ОСОБА_2
отримала з апеляційного суду
Дніпропетровської області
повідомлення про виклик до суду та йому
стало відомо про те, що вона приймає
участь у розгляді справи де
Дніпропетровський обласний фонд
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі просить стягнути з
неї а також з ОСОБА_3 заборгованість за
кредитним договором, по якому його
дружина є поручителем, згідно договору
поруки, про що йому розповіла ОСОБА_2
вказуючи, що 18 грудня 2009 року між
Дніпропетровським обласним фондом
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі (надалі Фонд) та
ОСОБА_3 (надалі Позичальник) була
укладена кредитна угода № 102/12/09-п на
придбання ОСОБА_3 житла з надвірними
підсобними приміщеннями за адресою:
АДРЕСА_1. Дана кредитна угода
забезпечувалася договорами поруки №7
та №7а від 18 грудня 2009 року, згідно яких
поручителями виступали його дружина
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які поручалися перед
Кредитором, тобто Фондом за виконання
Позичальником - ОСОБА_3 обов'язку щодо
повернення кредиту та відсотків за
його використання згідно кредитної
угоди. Згідно договору поруки №7 від
18.12.2009 року Поручитель - його дружина
ОСОБА_2, відповідає перед Кредитором на
виконання зобов'язань за Кредитною
угодою в тому ж розмірі, що і Боржник -
ОСОБА_3 Позивач вважає договір поруки №
7 від 18 грудня 2009 року недійсним з
наступних підстав. Так, у його дружини
ОСОБА_2 особистої приватної власності,
якою вона могла б поручитись особисто
без його згоди не має. Відповідно до ст.
60 Сімейного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мавз поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Відповідно ст.65 Сімейного кодексу
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Відповідно ст. 31
ЦК межі дрібного, побутового
визначаються, як, така угода, що
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
речі, яка мас невисоку вартість. Так, як
кредит ОСОБА_3 брався у розмірі 50 000
гривень, то він вважає, що дана угода
виходить за межі дрібної, побутової.
Більш того стосується його особисто, як
другого співвласника майна подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст. 369 ЦК України співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними та розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній юності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників, при цьому у разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень. Відповідно до
ст. 215 Цивільного кодексу України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин) та якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Згідно ст. 236 ЦК
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення та
якщо за недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість наслання їх у
майбутньому припиняється. Відповідно
ст.65 Сімейного кодексу дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. За таких обставин
вважає, оспорюваний договір поруки №7
від 18.12.2014 року недійсний, так як
вчинений без його згоди, тому
звертається до суду з даним позовом та
просить визнати вказаний договір
поруки від 18 грудня 2009 року недійсним.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник - ОСОБА_5, яка діє на
підставі довіреності від 27 березня 2014
року (а.с. 37), будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи в судове засідання не
з'явились, в матеріалах справи
знаходиться заява позивача ОСОБА_1 (а.с.
40), згідно якої просить справу
розглянути за його відсутності та за
відсутності його представника, позовні
вимоги підтримує в повному обсязі та
просить їх задовольнити.

Представник відповідача -
Дніпропетровського обласного фонду
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі, будучи належним
чином повідомленим про час та місце
розгляду справи, про що свідчить
оголошення у пресі (а.с. 103), в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явились, в матеріалах
справи знаходяться від них заяви (а.с. 31,
50, 55, 102), згідно яких просять справу
розглянути в їх відсутність, проти
задоволення позову не заперечують.

Суд, вивчивши матеріали справи та
надані докази, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суди, відповідно до ст. 15 ЦПК України
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин;

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, при цьому
кожна особа має право звернутись до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлені такі наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7), в
березні 2014 року від його дружини
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (а.с. 9) стало
відомо, що в апеляційному суді
Дніпропетровської області
розглядається за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 цивільна справа за позовом
Прокурора Магдалинівського району
Дніпропетровської області в інтересах
держави в особі Дніпропетровського
обласного фонду підтримки
індивідуального житлового будівництва
на селі до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору, оскільки заочним
рішенням Магдалинівського районного
суду Дніпропетровської області від 12
грудня 2013 року позовні вимоги
прокурора в інтересах держави в особі
Дніпропетровського обласного фонду
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі були задоволені та
стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4
солідарно суму заборгованості за
кредитним договором (а.с. 95-97).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 квітня
2014 року (а.с. 98) скасовано заочне рішення
Магдалинівського районного суду
Дніпропетровської області від 12 грудня
2013 року, прийнято відмову
Дніпропетровського обласного фонду
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі від позову,
оскільки відповідачі погасили
заборгованість по пені і між ними
укладено додаткову угоду до кредитного
договору та провадження по цивільній
справі закрито.

Вказані обставини доказуванню
відповідно до ст. 61 ЦПК України не
підлягають.

Дніпропетровський обласний фонд
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі уклав договір
поруки № 7 від 18 грудня 2009 року з ОСОБА_2
(а.с. 99), згідно з якими поручитель
ОСОБА_2 поручається перед Кредитором -
Дніпропетровським обласним фондом
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі за виконання
Боржником - ОСОБА_3 обов'язку щодо
повернення кредиту та відсотків за
його використання згідно Кредитної
угоди № 102/12/09-П від 18.12.2009 року (п. 2
Договорів поруки), тобто ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 є солідарними боржниками в разі
невиконання ОСОБА_3 взятих на себе
зобов'язань.

При цьому як встановлено судом ОСОБА_2
за вказаним договором поруки не
відповідає перед кредитором майном,
належним подружжю ОСОБА_2 та позивачу
ОСОБА_1, яке є спільним сумісним майном,
придбаним ними в період шлюбу, тим
самим згода позивача ОСОБА_1 на
укладення його дружиною відповідачем
ОСОБА_2 договору поруки не
потребується.

Позивач просить суд визнати вказаний
договір поруки недійсним, оскільки він
укладений його дружиною ОСОБА_2. без
його згоди (а.с. 3-6)

Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником, при цьому у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники.

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно статті 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 73 СК України за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі. Стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом встановлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і те, що було одержане
за договором, використано на її
потреби.

У відповідності до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними та
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній юності, здійснюється за
згодою всіх співвласників, при цьому у
разі вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин) та якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», а саме п. 7 передбачено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Пунктом 26 вказаної Постанови
передбачено, що особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину. Якщо предметом правочину є
майно, яке належить особам на праві
спільної сумісної власності, інші
співвласники відповідно до частини
другої статті 369 ЦК до участі у справі
не залучаються, оскільки правочин щодо
розпорядження спільним майном
вважається вчиненим за згодою всіх
співвласників. За відсутності такої
згоди інші співвласники відповідно до
частини четвертої статті 369 ЦК можуть
пред'явити позов про визнання такого
правочину недійсним.

Згідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до п. 3 Висновків Верховного
Суду України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, за перше півріччя 2013 року в
справах про спори, що виникають із
сімейних правовідносин, Верховний Суд
України наголосив, що договір,
укладений одним із подружжя, створює
обов'язки для другого з подружжя в разі,
якщо його укладено в інтересах сім'ї, а
одержане за цим договором майно
фактично використане на задоволення
потреб сім'ї (ст. 65 СК України). Договір,
укладений одним із подружжя, за яким
майно використане не на потреби сім'ї, а
на інші потреби, не створює обов'язків
для іншого з подружжя (постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 19 червня 2013
р. у справі № 6-55цс13).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки. Договір, укладений
одним із подружжя, створює обов'язки
для другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Судом установлено, що кошти одержані
ОСОБА_3 за кредитним договором, який
забезпечений порукою, шляхом укладання
договору поруки між Кредитодавцем та
Поручителем - дружиною позивача ОСОБА_2,
використані ОСОБА_3 не на задоволення
потреб сім'ї позивача ОСОБА_1, а на інші
потреби. Тому, саме укладення договору
поруки дружиною позивача - ОСОБА_2 не
створює жодних обов'язків для позивача
ОСОБА_1

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року за
№ 5 при оспорюванні кредитного
договору чи договору поруки,
застави/іпотеки іншим із подружжя суди
мають виходити з такого, що положення
статті 65 Сімейного кодексу України
(далі - СК) щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів. Порука є
способом забезпечення виконання
зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір
поруки не створює обов'язків для
будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором. При оспоренні договору
застави (іпотеки) суд має враховувати
положення статті 578 ЦК, згідно з якими
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
іншого з подружжя, який у разі
пред'явлення позову про звернення
стягнення на таке майно має бути
залучений до участі у справі.

Таким чином судом, враховуючи ст. 3 ЦПК
України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, наведені
норми законодавства та практику
Верховного Суду України та Вищого
Спеціалізованого Суду України, що
стосується спірних правовідносин, а
також те, що можливість звернення до
суду за захистом своїх прав або
охоронюваних законом інтересів
пов'язується як процесуальним, так і
матеріальним законом, з порушенням,
оспорюванням, а також невизнанням цих
прав іншими особами та відсутність
порушення в даному випадку саме прав
позивача ОСОБА_1 з боку інших осіб
своїми діями під час укладення
оспорюваного договору поруки та те, що
порука не створює обов'язків для
будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором, суд вважає за необхідним,
відповідно до встановлених та
приведених вище обставин справи і
вирішення їх у відповідності до
приведеного законодавства, в
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання договору поруки недійсним
відмовити в повному обсязі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.
Також враховується диспозиція ст.ст. 58,
59 ЦПК України про належність та
допустимість доказів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дане рішення суд ухвалює в рамках
заявлених позивачем вимог і на
підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК
України).

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд враховуючи
результат вирішення справи, вважає за
необхідне відповідно до ст. 88 ЦПК
України не стягувати з відповідачів на
користь позивача, сплачений ним при
подачу позову судовий збір, оскільки в
задоволені його позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 215, 369, 553, 554 ЦК
України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 73 СК України,
ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 15, 57-66, 88, 197, 208-210, 212-215 ЦПК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», Постановою
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року за № 5, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання договору поруки № 7 від 18
грудня 2009 року - відмовити в повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
проголошення рішення у відсутності
особи, яка брала участь у справі, але не
була присутня у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Головуючий
суддя Новік
Д.І.