АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Заводян К.І., Винту Ю.М.,

секретар Скрипник С.В.

за участю: представника служби у
справах дітей Сторожинецької районної
державної адміністрації - Гаденко О.П.,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа на
стороні позивача - служба у справах
дітей Сторожинецької районної
державної адміністрації, про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди батька, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4, в інтересах якого та за
довіреністю діє ОСОБА_5, на рішення
Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 05 листопада
2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_4, третя особа на
стороні позивача - служба у справах
дітей Сторожинецької районної
державної адміністрації, про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди батька. Посилалась на те, що
проживає та працює з 2011 року в Італії,
має дозвіл на постійне проживання.
Оскільки їх спільний з відповідачем
син часто хворіє та перебуває на
диспансерному обліку просила суд
надати дозвіл без згоди батька на вивіз
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Італії з 15.12.2014
року по 15.03.2014 рік для оздоровлення, так
як відповідач такої згоди в
добровільному порядку не дає.

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 05
листопада 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено. Надано дозвіл на
виїзд малолітнього ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і супроводу його
батька, ОСОБА_4, за межі України до
Італії, у супроводі матері ОСОБА_2,
терміном на три місяці, з 25.12.2014 року по
25.03.2015 року, з метою оздоровлення
дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в
інтересах якого та за довіреністю діє
ОСОБА_5, просить вищезазначене рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволені позову.
Посилається на те, що судом першої
інстанції були порушені норми
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що
позивачка не зверталась до нього з
проханням вивезти дитину за кордон, а
тому звернулася до суду за захистом не
порушеного права. Вважає, що ОСОБА_2 не
має відповідних документів
посвідчення своєї особи, виданих
Італійською Республікою, не надала
документів про її працевлаштування
закордоном, документів на
підтвердження права власності чи
право користування житлом, а це може
вплинути на безпечне перебування їх
сина за кордоном. Крім того, у нього
викликає сумнів переклад іноземних
документів, оскільки вони не пройшли
відповідну легалізацію.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, осіб, які беруть
участь у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи в межах заявлених в
суді першої інстанції вимог, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що позивачка ОСОБА_2
має дозвіл на постійне проживання в
Республіки Італія та проживає там з 2011
року (а.с.09-12). Має бажання тимчасово
вивезти свого сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
для оздоровлення до Італії з 25.12.2014 року
по 25.03.2015 року. Згідно заключення ЛКК
№315 Сторожинецької районної лікарні
ОСОБА_6 хворіє на рецидивуючий бронхіт,
внаслідок чого знаходиться на
диспансерному обліку і потребує
оздоровлення (а.с.7).

Статтею 150 СК України установлено, що
батьки зобов'язані виховувати дитину в
дусі поваги до прав та свобод інших
людей, любові до своєї сім'ї та родини,
свого народу, своєї Батьківщини. Батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини. Відмова батьків від дитини є
неправозгідною, суперечить моральним
засадам суспільства. Ухилення батьків
від виконання батьківських обов'язків
є підставою для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», Правилами
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57, Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
№ 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного
кордону громадянами України (зі
змінами і доповненнями) передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється: за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон; без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків: коли другий з батьків є
іноземцем або особою без громадянства,
що підтверджує запис про батька у
свідоцтві про народження дитини, і він
відсутній у пункті пропуску; коли у
паспорті громадянина України для
виїзду за кордон, з яким прямує
громадянин, який не досяг 16-річного
віку, або проїзному документі є
відповідний запис про вибуття на
постійне місце проживання за межі
України чи відмітка про взяття на
консульський облік в дипломатичному
представництві України за кордоном; у
разі пред'явлення оригіналів
документів або їх нотаріально
посвідчених копій: свідоцтва про
смерть другого з батьків; рішення суду
про позбавлення батьківських прав
другого з батьків; рішення суду про
визнання другого з батьків безвісно
відсутнім; рішення суду про визнання
другого з батьків недієздатним;
рішення суду про надання дозволу на
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків; довідки
про народження дитини, виданої
відділом реєстрації актів цивільного
стану, із зазначенням підстав внесення
відомостей про батька відповідно до ч. 1
ст. 135 СК України (під час виїзду дитини
за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, чинним законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
малолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Тому, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно
виходив з того, що дитина потребує
оздоровлення та спілкування зі своєю
матір'ю.

Разом з тим, із уточнених позовних
вимог ОСОБА_2 вбачається, що позивачка
просила дозволити виїзд дитини за
кордон в період часу з 15.12.2014 року по
15.03.2015 року (а.с.55), проте в супереч
заявлених позовних вимог суд першої
інстанції надав дозвіл на виїзд дитини
за кордон в період часу з 25.12.2014 року по
25.03.2015 року, чим вийшов за межі позовних
вимог.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, рішення
Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 05 листопада
2014 року підлягає зміні в частині
визначення періоду, на який надається
дозвіл на виїзд дитини за кордон.

На підставі вищевикладеного, керуюсь
ст. 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах
якого та за довіреністю діє ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 05
листопада 2014 року змінити. Визначити
термін виїзду за кордон ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з 15.12.2014 року по 15.03.2015 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: