Номер провадження: 22-ц/785/7170/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Драгомерецького М.М.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Желєзнові В.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника
відповідача, ДП "Одеська залізниця" -
Павалакі О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства "Одеська залізниця" на
рішення Фрунзівського районного суду
Одеської області від 13 червня 2014 року
та на додаткове рішення Фрунзівського
районного суду Одеської області від 28
серпня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства "Одеська
залізниця", третя особа, яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору,
начальник Котовської дистанції
захисних лісонасаджень №6 Одеської
залізниці ОСОБА_6, про поновлення на
попередній роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а
н о в и л а:

10 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що з 26 жовтня 2004 року він
працював у Відокремленому
структурному підрозділу Котовської
дистанції захисних лісонасаджень №6
Одеської залізниці на різних посадах,
з 22 листопада 2013 року на посаді
начальника Роздільнянської виробничої
дільниці 1 групи. Наказом начальника
Котовської дистанції захисних
лісонасаджень №02/ос від 20 січня 2014 року
його було звільнено з роботи за п. 7 ст. 40
КЗпП України, за появу на роботі в
нетверезому стані. З наказом про
звільнення з роботи він не згоден й
вважає його незаконним, оскільки
працівниками міліції лінійного
відділу на станції Котовськ протокол
про адміністративне порушення № 047451
від 23 грудня 2013 року відносно нього за
ч. 1 ст. 179 КУпАП було складено
безпідставно. Постановою
адміністративної комісії
Перехрестівської сільської ради
Фрунзівського району Одеської області
від 20 січня 2014 року провадження закрито
через відсутність в його діях складу
адміністративного правопорушення.
Таким чином, він на робочому місце не
вживав алкогольні напої, і його повинно
поновити на попередній роботі та
виплати середній заробіток за час
вимушеного прогулу. Незаконними діями
відповідача йому спричинена моральна
шкода і розмірі 10000 грн., яка полягає в
тому, що були порушені його трудові
права, втрачені нормальні життєві
зв'язки, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 235, 237-1 КЗпП України, позивач ОСОБА_3
просив суд поновити його на посаді
начальника Роздільнянської виробничої
дільниці 1 групи Відокремленого
структурного підрозділу Котовської
дистанції захисних лісонасаджень №6
Одеської залізниці, стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 20
січня 2014 року по час поновлення на
роботі, моральну шкоду в розмірі 10000
грн. та допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на
попередній роботі.

Представник відповідача, ДП "Одеська
залізниця", проти позову заперечував й
в своїх поясненнях зазначав, що позивач
ОСОБА_3 звільнений з роботи за п. 7 ст. 40
КЗпП України на законних підставах і в
встановленому законом порядку. 23
грудня 2013 року працівниками Лінійного
відділу міліції був виявлений факт
знаходження позивача ОСОБА_3 в
лісопосадці в стані алкогольного
сп'яніння, про що складений протоколи
про адміністративне порушення та
затримання, та акт Котовської міської
лікарні № 317 від 23 грудня 2013 року,
складеному о 22.00 год., про перебування
ОСОБА_3 в стані алкогольного сп'яніння.

Третя особа, начальник Котовської
дистанції захисних лісонасаджень №6
Одеської залізниці ОСОБА_6, проти
позову заперечував з підстав
зазначених представником відповідача.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Суд
поновив позивача на посаді начальника
Роздільнянської виробничої дільниці 1
групи Відокремленого структурного
підрозділу Котовської дистанції
захисних лісонасаджень №6 Одеської
залізниці, стягнув з відповідача на
його користь середню заробітну плату
за час вимушеного прогулу, починаючи з
20 січня 2014 року по час поновлення на
роботі, моральну шкоду в розмірі 1000 грн.
та стягнув з відповідача у дохід
держави судовий збір в сумі 243, 60 грн.,
допустив негайне виконання рішення
суду в частині поновлення позивача на
роботі.

Додатковим рішенням Фрунзівського
районного суду Одеської області від 28
серпня 2014 року стягнуто з відповідача,
ДП "Одеська залізниця" на користь
позивача ОСОБА_3 середню заробітну
плату за час вимушеного прогулу з 20
січня 2014 року по 13 червня 2014 року в
розмірі 12518,52 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, ДП
"Одеська залізниця, просить рішення
суду першої інстанції та додаткове
рішення суду скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що судом
порушенні норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача, ДП
"Одеська залізниця", пояснення на
апеляцію представника позивача ОСОБА_3
- ОСОБА_4, та представника відповідача,
ДП "Одеська залізниця" - Павалакі О.Ю.,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду та додаткового рішення суду в
межах позовних вимог та доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку появи на роботі
в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 06
листопада 1992 року, викладених у п. 25
постанови № 9, вирішуючи позови
поновлення на роботі осіб, трудовий
договір з якими розірвано за п.7 ст.40
КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з
цих підстав можуть бути звільнені з
роботи працівники за появу на роботі у
нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
в будь-який час робочого дня, незалежно
від того, чи були вони відсторонені від
роботи, чи продовжували виконувати
трудові обов'язки. Для працівника з
ненормованим робочим днем час
знаходження на роботі понад
встановленої його загальну тривалість
вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або
наркотичне чи токсичне сп'яніння
можуть бути підтверджені як медичним
висновком, так і іншими видами доказів
(ст.27 ЦПК ), яким суд має дати відповідну
оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 26 жовтня 2004 року позивач ОСОБА_3
працював у Відокремленому
структурному підрозділу Котовської
дистанції захисних лісонасаджень №6
Одеської залізниці на різних посадах,
з 22 листопада 2013 року на посаді
начальника Роздільнянської виробничої
дільниці 1 групи (а.с. 7-8).

Наказом начальника Котовської
дистанції захисних лісонасаджень
№02/ос від 20 січня 2014 року його було
звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП
України, за появу на роботі в
нетверезому стані (а.с. 10).

23 грудня 2013 року працівниками міліції
Лінійного відділу на станції Котовськ
було складено протокол про
адміністративне порушення № 047451 про
знаходження позивача ОСОБА_3 23 грудня
2013 року о 14.50 год. у лісопосадці на
перегоні Перехрестово-Затишна в
п'яному вигляді, куди був направлений
начальником Котовської дистанції
захисних лісонасаджень для оформлення
відповідних документів про виявлення
самовільної порубки дерев, тобто за ч. 1
ст. 179 КУпАП (а.с. 48) та був затриманий,
про що був складений протокол №004661 від
23 грудня 2013 року (а.с. 49).

Постановою адміністративної комісії
виконавчого комітету Перехрестівської
сільської ради Фрунзівського району
Одеської області від 20 січня 2014 року
адміністративна справа № 485 про
адміністративне закрита через
відсутність в діях позивача ОСОБА_7
складу адміністративного
правопорушення (а.с. 42). Закриваючи
провадження у справі, адміністративна
комісія виходила з того, що матеріалами
справи не доведено, що ОСОБА_3
знаходився 23 грудня 2013 року о 14.50 год. на
робочому місце в стані алкогольного
сп'яніння.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, вирішуючи трудовий
спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що в
судовому засіданні не доведено, що
позивач ОСОБА_3 знаходився 23 грудня 2013
року в стані алкогольного сп'яніння на
робочому місце, тому він був звільнений
з роботи без законної підстави, його
трудові права були порушені
відповідачем й підлягають захисту
шляхом поновлення на попередній роботі
- на посаді начальника Роздільнянської
виробничої дільниці 1 групи
Відокремленого структурного
підрозділу Котовської дистанції
захисних лісонасаджень №6 Одеської
залізниці.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
ухваленні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Ураховуючи, що звільнення позивача
відбулося 20 січня 2014 року, суд дійшов
правильного висновку, що середня
заробітна плата позивача повинна
обчислюватися з виплат, отриманих ним
за попередні два місяці роботи, а саме
за грудень 2013 року та січень 2014 року.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. 3
п. 8 Порядку).

Середньоденний заробіток позивача
складає 127, 74 грн. (1406,21 грн. + 2937, 20 грн. =
4343,41 грн. : 34 робочих дня = 127, 74 грн.), що
підтверджується довідкою Котовської
дистанції захисних лісонасаджень №6
Одеської залізниці від 15 квітня 2014
року (а.с. 69).

Кількість часу вимушеного прогулу
складає 98 робочих днів, сума оплати
вимушеного прогулу позивача за період
з 20 січня 2014 року по 13 червня 2014 року
складає 12518,52 грн. (98 днів х 127, 74 грн. =
12518,52 грн.). В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції представник
відповідача не оспорив розрахунок
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що з
відповідача, ДП "Одеська залізниця", на
користь позивача підлягає стягненню
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 12518,52 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної
шкоди визначається законодавством.

Вирішуючи спір в цій частині вимог, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивачу ОСОБА_3 завдана
також моральна шкода, яка полягає у
душевних стражданнях, яких він зазнав у
зв'язку з порушенням його трудових
прав, втратою нормальних життєвих
зв'язків, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно визначив розмір
моральної шкоди, заподіяної позивачу, в
розмірі 1000 грн. з урахуванням положень
ст. 23 ЦК України про те, що розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, необхідності
тривалий час вирішувати питання про
відновлення ним своїх порушених
трудових прав, а також роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" від 31 березня 1995 року (з
наступними змінами та доповненнями),
викладених у п. п. 3, 9 постанови, а також
вимог розумності, виваженості та
справедливості.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Твердження відповідача, ДП "Одеська
залізниця", в апеляційній скарзі про
те, що рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам закону, а саме,
судом безпідставно не враховано те, що
позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи
на законній підставі та не надано
належної оцінки наданим відповідачем
доказам у підтвердженні того, що
позивач 23 грудня 2013 року знаходився на
роботі в нетверезому стані, не
приймаються до уваги, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи і спростовуються матеріалами
справи.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідач, ДП "Одеська залізниця", був
зобов'язаний довести в судовому
засіданні свої заперечення проти
позову щодо дотримання вимог трудового
законодавства при звільнення позивача
ОСОБА_3 з роботу за появу на роботі
нетверезому стані.

Так, свої заперечення про позову
відповідач обґрунтував матеріалами
адміністративної справи № 485 про
адміністративне порушення,
передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП відносно,
які містять протоколи про
адміністративне правопорушення та
затримання про те, що 23 грудня 2013 року
працівники Лінійного відділу міліції
виявили факт знаходження позивача
ОСОБА_3 в лісопосадці в стані
алкогольного сп'яніння, рапорти
працівників міліції (а.с. 47-57), які були
складені о 23.15 год., акт Котовської
міської лікарні № 317 від 23 грудня 2013
року, складеному о 22.00 год., про
перебування ОСОБА_3 в стані
алкогольного сп'яніння (а.с. 70), акт
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю від 13 травня 2014 року, яким не було
встановлено порушення закону при
звільненні позивача з роботи (а.с. 74-87), а
також на свідчення свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дослідив в судовому
засіданні усі докази, які є у справі, у
тому числі вище приведені докази,
надані відповідачем, з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості, дав їм правильну оцінку
та з достовірністю встановив, що не
доведено в судовому засіданні те, що
позивач ОСОБА_11 знаходився 23 грудня 2013
року о 14.50 год. у нетверезому стані на
робочому місті, що підтверджується
постановою адміністративної комісії
виконавчого комітету Перехрестівської
сільської ради Фрунзівського району
Одеської області від 20 січня 2014 року,
якою адміністративна справа № 485 про
адміністративне закрита через
відсутність в діях позивача ОСОБА_7
складу адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 179
КУпАП - розпивання спиртних напоїв на
виробництві або перебування на роботі
в нетверезому стані (а.с. 42).

Крім того, підстава для розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органі, передбачена п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, є порушенням трудової
дисципліни й при застосуванні
стягнення за ці порушення у виді
звільнення необхідно дотримуватись
встановленого законом порядку.

Так, згідно із чч. 1 та 3 ст. 149 КЗпП
України до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

У п. 22 постанови № 9 Пленуму "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" від 06 листопада 1992 року
Верховний Суд України роз'яснив, що у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи
додержані власником або уповноваженим
ним органом передбачені статтями 147(1),
148, 149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

Однак при звільненні позивача ОСОБА_7
работодавцем не були виконані вказані
положення закону, а саме, відповідач не
зажадав від нього письмового пояснення
щодо обставин, яка сталися 23 грудня 2013
року, та при обранні такої крайньої
мери як звільнення не враховував
ступінь тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, а також попередню
роботу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_3 працював у відповідача
на різних посадах з 18 квітня 1991 року по
21 серпня 2002 року та з 26 жовтня 2004 року по
20 січня 2014 року, тобто приблизно 20 років
(а.с. 7-8), неодноразово заохочувався за
сумлінну роботу (а.с. 9), будь-які докази
порушення позивачем трудових
обов'язків під час роботи у відповідача
в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 був
звільнений з роботи за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України з порушенням встановленого
порядку застосування дисциплінарного
стягнення, тому суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що позивач
звільнений з роботи незаконно й
правильно поновив його на попередній
роботі.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на те, що позивачем не доведено
завдання йому моральної шкоди, також не
приймаються до уваги, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі відповідача доводи не
спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення по відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Одеська залізниця"
відхилити, рішення Фрунзівського
районного суду Одеської області від 13
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік