У Х В А Л А

судового засідання

29.09.2014 р. Франківський районний суд
міста Львова в складі :

головуючої судді – Мартинишин М.О.

при секретарі – Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Львові справу за скаргою Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
“Львівгаз”, з участю боржника: ОСОБА_1,
з участю заінтересованої особи:
Франківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції на дії та
постанову державного виконавця,-

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
“Львівгаз” звернулось до суду з
скаргою, в якій просить визнати дії
головного державного виконавця
Франківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції про
повернення виконавчого документа
стягувачеві від 18.02.2014 року
неправомірними, скасувати постанову
про повернення виконавчого документа
стягувачеві від 18.02.2014 року та
зобов’язати відновити виконавче
провадження.

В обґрунтування вимог скарги
покликаються на те, що у провадженні
Франківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції
знаходився на виконанні судовий наказ,
виданий 07.05.2012р. Франківським районним
судом м.Львова про стягнення солідарно
з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
“Львівгаз” заборгованості в сумі 985,83
грн. за спожитий газ та 107,40 грн. витрат
на судовий збір. 18.02.2014 року
Франківським відділом державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції винесено
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві. Зазначену
постанову вважають неправомірною,
оскільки державним виконавцем не вжито
всіх заходів для примусового виконання
рішення. Просять скаргу задоволити.

Сторони виконавчого
провадження та представник
Франківського ВДВС Львівського
міського управління юстиції в судове
засідання не з’явились, хоча були
належно та вчасно повідомлені про день,
час та місце розгляду скарги, а тому суд
вважає за можливим розглянути скаргу у
їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи,
з’ясувавши дійсні обставини справи,
суд приходить до висновку, що скаргу
слід задоволити, з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Частиною 1 ст.11, ч.1 ст.17 Закону України
“Про виконавче провадження”
передбачено,що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Судом встановлено, що 07.05.2012р.
Франківським районним судом м.Львова
видано судовий наказ у справі
№1326/3717/2012, провадження №2-н/1326/628/2012,
яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на користь публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
“Львівгаз” заборгованості в сумі 985,83
грн. за спожитий газ та 107,40 грн. витрат
на судовий збір. Даний судовий наказ не
скасований.

18.03.2014 року постановою державного
виконавця Франківського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції ОСОБА_3 виконавчий документ
повернуто стягувачеві на підставі п.2
ч.1 ст.47, ст.50 Закону України “Про
виконавче провадження”.

Згідно абз.2 п.3.12 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року №512/5 організацію розшуку боржника
- юридичної особи та майна боржника чи
інформації про місце отримання
боржником доходів державний
виконавець здійснює шляхом
направлення запитів до органів
державної податкової служби, державної
реєстраційної служби України, банків,
Державної автомобільної інспекції
Міністерства внутрішніх справ України,
Державної казначейської служби
України, Державного агентства
земельних ресурсів, бюро технічної
інвентаризації, нотаріату, органів
статистики тощо або перевірки
інформації за даними електронних баз
даних та реєстрів, що містять
інформацію про майно чи доходи
боржника, а також за даними інших
джерел інформації як офіційних, так і
неофіційних.

Відповідно ч.1 ст.20 Закону України Про
виконавче провадження виконавчі дії
провадяться державним виконавцем за
місцем проживання, перебування, роботи
боржника або за місцезнаходженням його
майна; право вибору місця виконання між
кількома органами державної
виконавчої служби, що можуть вчиняти
виконавчі дії з виконання рішення на
території, на яку поширюються їх
функції, належить стягувачу.

Суд погоджується з тим, що відповідно
до ст. 47 Закону України “Про виконавче
провадження” державний виконавець
вправі повернути стягувачу виконавчий
документ у разі, якщо у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними. При цьому, про
повернення стягувачу виконавчого
документа державний виконавець
виносить постанову з обов’язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований.

Відповідно до частини 1, положення
частини 2 статті 11 Закону України “Про
виконавче провадження” державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Як зазначив Пленум Вищого
адміністративного суду України в
абзаці першому пункту 20 своєї
постанови від 13 грудня 2010 року № 3 “Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби” державний виконавець
зобов'язаний здійснювати необхідні
заходи щодо своєчасного і повного
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

У відповідності до ч.7 ст.52 Закону
України “Про виконавче провадження”
звернення стягнення на єдине житло
боржника та земельну ділянку, на якій
розташоване це житло, не здійснюється,
якщо сума, яка підлягає стягненню за
виконавчим провадженням, не перевищує
десяти розмірів мінімальної
заробітної плати. У такому разі
державний виконавець зобов'язаний
вжити усіх заходів для виконання
рішення за рахунок іншого майна.

Виходячи із ст. 33 Конституції України,
якою кожному гарантується свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання, випливає, що питання
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України повинно порушуватися
державним виконавцем у виняткових
випадках у разі ухилення божника від
виконання зобов'язань, за умови вжиття
державним виконавцем всіх інших
можливих та передбачених чинним
законодавством заходів для виконання
рішення.

Проте, державним виконавцем не надано
суду жодного належного та допустимого
показу про те, що ним вжито усіх
можливих заходів щодо розшуку майна
боржника.

Так, державний виконавець не
здійснював вихід за місцем проживання
боржників, не встановив чи є у їх
помешканні майно, на яке можливо
звернути стягнення та, не перевірено
інших джерел про наявність у божника
доходів, для того, щоб беззаперечно
стверджувати про відсутність у
боржника будь-якого майна.

Відповідно до ст.14 ЦПК України при
набранні рішенням законної сили, воно є
обов’язковим до виконання на всій
території України, а державна
виконавча служба, як єдиний орган
примусового виконання, зобов'язана
прийняти всі необхідні заходи для його
виконання.

З огляду на те, що статтею 129
Конституції України встановлено, що
рішення суду, яке вступило в законну
силу є обов’язковим для виконання по
всій території України, а в
оскаржуваній постанові про повернення
виконавчого документа стягувачеві
державний виконавець не мотивував в
повній мірі, які саме здійснені ним
заходи щодо розшуку майна боржника.

Як випливає з положень частини 1 статті
51 Закону України “Про виконавче
провадження”, у разі якщо постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження або
повернення виконавчого документа
стягувачу визнана судом незаконною,
виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду.

Згідно з частиною 2 статті 387 ЦПК
України у разі встановлення
обґрунтованості скарги суд визнає
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що дії державного виконавця, щодо
винесення постанови про повернення
виконавчого документа стягувачеві є
неправомірними, а скарга Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
“Львівгаз” про скасування
оскаржуваної постанови та відновлення
виконавчого провадження підлягає до
задоволення.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 14, 210, 383-389 ЦПК
України, ст. 129 Конституції України,
Законом України “Про виконавче
провадження”, суд –

у х в а л и в:

Скаргу Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації “Львівгаз” задоволити.

Визнання дій державного виконавця
Франківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ОСОБА_3 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві ВП №36244591 від 18.02.2014 року
неправомірними.

Скасувати постанову державного
виконавця Франківського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції ОСОБА_3 про повернення
виконавчого документа стягувачеві ВП
№36244591 від 18.02.2014 року та зобов’язати
відновити виконавче провадження ВП
№36244591 з примусового виконання
судового наказу №2-н/1326/628/2012
Франківського районного суду м. Львова,
виданого 07.05.2012 року.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції протягом п’яти днів з
дня її проголошення. У разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом п’яти днів з дня
отримання копії ухвали.

Суддя

Мартинишин М.О.