Справа № 351/1448/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2374/2014
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів
Ясеновенко Л.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Гавриляк Є.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на заочне рішення Снятинського
районного суду від 07 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Снятинського
районного суду від 07 серпня 2014 року
позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість у розмірі
25298,28 грн. за кредитним договором № б/н
від 07.09.2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» 243,60 грн.
судового збору.

ОСОБА_2 незгідна з заочним рішенням
суду першої інстанції, подала
апеляційну скаргу, в якій вказує що
рішення є незаконним та
необґрунтованим, судом недостатньо та
неповно досліджено всі обставини
справи.

Згідно умов договору від 07 вересня 2006
року, апелянту надано кредит в розмірі
4000, 00 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на кредитну картку.
Тобто спірні правовідносини виникли в
результаті неналежного виконання
зобов'язання щодо поповнення залишку
коштів на кредитній картці і
торкаються повернення як суми
основного боргу так і нарахованих
відсотків за користування кредитним
лімітом. Згідно із розділом
«Банківські послуги» Заяви на
оформлення кредиту від 07 вересня 2006
року, термін дії кредитного ліміту
збігається із терміном дії кредитної
картки. Тому без дослідження в судовому
засіданні кредитної картки неможливо
визначити момент з якого у позивача
виникло право звернення із вимогою про
повернення кредиту, а отже і
правомірність заявлених вимог. Судом
не було витребувано інформації та
доказів про термін дії кредитної
картки. Не взято до уваги, те що сума
основного боргу, згідно із заявленим
позовом, складає тільки 3491, 65 грн.
Відсотки за користування кредитними
коштами нараховувалися позивачем із
сум, що значно перевищують розмір
кредиту визначеного договором.
Розрахунок заборгованості проведено
некоректно і заявлена позивачем сума
боргу не узгоджується із фактичними
відносинами між сторонами.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухваливши нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Задовольняючи вимоги банку, суд першої
інстанції визнав їх обґрунтованими і
стягнув заборгованість за кредитним
договором.

Із такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 07
вересня 2006 року ОСОБА_2 звернулася до
ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, на
підставі якої відповідачка отримала
кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 48 % річних на
суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевою датою повернення,
що відповідає строку дії картки (а.с. 6).

За умовами договору позичальник
зобов'язався сплачувати
заборгованість за кредитним договором
щомісячно.

При цьому останній платіж
відповідачкою за даним кредитним
договором внесено 06.06.2007 року і з того
часу жодних платежів не здійснювалося,
внаслідок чого відповідно з
розрахунком заборгованості, наданим
банком, заборгованість відповідачки за
кредитним договором б/н від 07 вересня
2006 року станом на 16 квітня 2014 року
склала 25 298 грн .28 коп., з якої:
заборгованість за кредитом - 3491.65 грн,
заборгованість за процентами за
користування кредитом - 00 719.09 грн.,
штраф (фіксована частина) -500 грн, штраф
(процентна складова) - 1210.54 грн. (а.с. 4,5).

Із позовом про стягнення
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося у липні 2014 року та надало
суду Умови і правила надання
банківських послуг (далі - Умови) (а.с.
7?12).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою
позицією, висловленою Верховним Судом
України у постанові від 19 березня 2014
року № 6-14цс14.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що у позивача виникло право
повернення кредиту згідно умов
договору з моменту несплати чергового
платежу.

Проте, з матеріалів сплати убачається,
що позивач звернувся з даним позовом
про захист порушеного права після
спливу трирічного строку позовної
давності.

Судом першої інстанції при
постановленні рішення не досліджено
кредитну картку, яку було банком видано
ОСОБА_2 Однак, на вимогу апеляційного
суду представником банку надано
довідку, що по спірному договору було
видано відповідачці кредитну картку за
НОМЕР_1, термін дії якої закінчився у
квітні 2009 року і було перевидано іншу
кредитну картку, термін якої
закінчився у листопаді 2013 року, але
останню платіжну картку ОСОБА_2 у банку
не отримувала, про що у суді ствердила
представник банку.

Відповідно до частини третьої статті 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Заява про застосування строку позовної
давності не могла бути подана
відповідачем до суду першої інстанції,
оскільки суд виніс у справі заочне
рішення без участі сторін і на її
вимогу про преергляд цього рішення їй
було відмовлено. Таку заяву на
застосування у даному спорі позовної
давності відповідачка подала до
апеляційного суду у доповненні до
апеляційної скарги (а.с.58) і апеляційним
судом така заява приймається як
належна, оскільки не могла нею бути
подана до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог ПАТКБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 у зв'язку із
спливом стору позовної давності.

Постановлене у даній справі судове
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення з мотивів,
наведених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК
України колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Снятинського районного
суду від 07 серпня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
І.В. Бойчук

Л.В.Ясеновенко

П.І.Проскурніцький