АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9764/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Руденко В.В. Доповідач - Петренко
І.О. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся з позовом до суду та
просив з урахуванням збільшення
позовних вимог ухвалити рішення, яким
стягнути з відповідача на його користь
42 000 доларів США, що за курсом 1182,5829 грн.
НБУ від 06 червня 2014 року складає 496 684,81
грн.

В обґрунтування позову, позивач вказав
на те, що між ним та відповідачем було
укладено договір позики на суму 42000
доларів США. На підтвердження договору
позики, відповідач надав йому розписку,
у якій зобов'язався повернути борг до 01
січня 2011 року. Однак до вказаного
строку відповідач грошові кошти не
повернув. На прохання позивача про
добровільну сплату заборгованості
ніяким чином не відреагував.

Заочним рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 червня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволенні в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить
питання про скасування рішення суду та
просить ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити у зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції

Задовольняючи позовні вимоги місцевий
суд вірно встановив, що між сторонами
було укладено договір позики,
відповідно до якого відповідач взяв в
борг у позивача 42000 доларів США, що
підтверджується розпискою
відповідача, в якій останній
зобов'язався повернути вищевказану
суму до 01 січня 2011 року. Але до
теперішнього часу свої зобов'язання не
виконав.

Відповідач до тепер не повернув
позивачу позичені в нього гроші в
розмірі 42000 доларів США, тобто порушив
свої зобов'язання.

Згідно статті 202 ЦК України вказує, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Щодо письмової форми правочину стаття
207 ЦКУ надає таке тлумачення: правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Згідно з статтею 1046 ЦКУ, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до
форми договору позики, а саме: договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

У відповідності до вимог ст. 1049 ЦКУ
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦКУ: якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Строк повернення у розписці визначений
- до 01 січня 2011 року.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та наявним у ній
доказам.

У постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року по
справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх
судів при вирішенні спорів у подібних
правовідносинах, сформульована
правова позиція про те, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом ,
який видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про задоволення позову ОСОБА_3 про
стягнення боргу за розпискою.
Правильним являється і розрахунок
суми , що підлягає стягненню , а саме
488460 грн. , що на момент вирішення справи
судом складають 42000 доларів США за
курсом НБУ 11,63 грн. за 1 долар США.

Правильно судом вирішено і питання ,
щодо стягнення з відповідача судових
витрат у відповідності до вимог ст. 88
ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Так , твердження про те , що позивач
звернувся до суду з позовною заявою з
пропуском строку позовної давності не
відповідають матеріалам справи. Як
вбачається з копії позовної заяви
ОСОБА_3 , зверненої до Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська ,
він звернувся з позовом до ОСОБА_2 24
грудня 2013 року ( ар. сп. 12) тобто в межах
строку позовної давності . Однак , дану
позовну заяву було повернено позивачу
з ухвалою судді від 10 січня 2014 року , в
якій вказується на порушення позивачем
правил підсудності і роз»яснено його
право звернення до належного суду ( ар.
сп. 10,11).

Окрім того , у відповідності до
положень ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі , зробленою до
винесення ним рішення. Однак , як
вбачається з матеріалів справи
відповідач ОСОБА_2 неодноразово
сповіщався судом про розгляд справи (
ар. сп.26,29,30) , але до суду не з»являвся і
вище зазначену заяву суду не подав , в
зв»язку з чим судом було ухвалено
заочне рішення.

Виходячи з вище наведеного , підстав
для задоволення апеляційної скарги
колегією суддів не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 червня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
- І.О. Петренко

судді
- С.П.Котушенко

- М.М. Романюк