Справа № 344/1330/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2565/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шалаути Г.І.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
"Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації", ОСОБА_3 про
визнання недійсними свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
дарування, скасування рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
пункту рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
04 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 04 листопада 2014 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 до
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
"Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації", ОСОБА_3 про
визнання недійсними свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
дарування, скасування рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
пункту рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення
суду, що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
за невідповідності висновків суду
обставинам справи. У зв'язку з цим,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
судом першої інстанції не враховано
той факт, що пункт 3.3 рішення,
зафіксованого в протоколі №11
засідання комісії з питань поновлення
прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді
народних депутатів від 14.05.1993 року,
рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
народних депутатів №127 від 13.04.1994 року,
свідоцтво на право особистої власності
на житловий будинок №6140 від 10.05.1994 року
були прийняті з порушенням норм ЗУ "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні". Згідно вимог цього
закону спірний житловий будинок міг
бути повернутий реабілітованому або
його спадкоємцям виключно у разі якби
будинок був незайнятий. При
відсутності такої можливості заявнику
відшкодовується вартість будівель та
майна. В даному випадку, ще до передачі
спірного житлового будинку
реабілітованому ОСОБА_4, в ньому
проживала з травня 1992 року апелянт зі
своєю родиною, а тому орган місцевого
самоврядування прийняв незаконні
рішення.

Також, судом не враховано, що на момент
ухвалення виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради
народних депутатів рішення №127 від
13.04.1994 року "Про розгляд питання
повернення житла реабілітованим" та
видачі свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок №6140 від
10.05.1994 року ОСОБА_4 не мав
правоздатності, передбаченої законом.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення відповідача ОСОБА_3 та його
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що оскільки у позивача відсутнє
право власності на будинковолодіння
АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську, то
повернення цього майна
реабілітованому ОСОБА_4 відбулось без
порушення її права власності. З цих же
підстав правомірності повернення
житла реабілітованому, в подальшому це
житло у власність отримала ОСОБА_5 та
подарувала його за договором ОСОБА_3, не
порушуючи при цьому права власності
позивача на спірне будинковолодіння, з
підстав відсутності у неї такого права.

Колегія суддів не може погодитись
з такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 23.05.1945 року був засуджений
військовим трибуналом військ НКВД
Станіславської області по ст.34 КК УРСР
до 10 років ВТТ з конфіскацією майна та
помер під час відбування покарання у 1947
році. Відповідно до довідки
прокуратури Івано-Франківської
області, ОСОБА_4 був реабілітований на
підставі ЗУ "Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні" від
17.04.1991 року.

На час засудження ОСОБА_4 належало
будинковолодіння по АДРЕСА_2, що
підтверджується випискою з
нотаріального акту (а.с.55-56) і дане
нерухоме майно було у нього
конфісковано.

Протоколом №11 засідання комісії
з питань поновлення прав
реабілітованих при Івано-Франківській
міській раді народних депутатів від
14.05.1993 року вирішено повернути
конфісковані будинки реабілітованим,
зокрема, ОСОБА_4 - будинковолодіння по
АДРЕСА_3 у м. Івано-Франківську.

На підставі зазначеного
протоколу, виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради було
прийнято рішення №127 від 13.04.1994 року
"Про розгляд питання повернення житла
реабілітованим". Згідно пункту 1 даного
рішення за ОСОБА_4 визнано право
власності на будинок, а згідно пункту 2 -
зобов'язано міське управління
житлово-комунального господарства та
обласне бюро технічної інвентаризації
оформити та видати свідоцтва на право
власності після відселення сімей, які
проживають в цих будинках.

У переліку черговості відселення
сімей з будинків, що повертаються
реабілітованим станом на 01.02.2001 року за
спірним будинком зазначено прізвище
ОСОБА_6, що свідчить про відсутність
перебування на обліку у комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
при Івано-Франківській міській раді
народних депутатів позивача, як
мешканки даного будинку.

На підставі вказаного рішення
міської ради 10 травня 1994 року на ім'я
ОСОБА_4 видано свідоцтво №6140 на право
особистої власності на житловий
будинок по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську.

В подальшому право власності на
зазначене житлове приміщення перейшло
до ОСОБА_7, як спадкоємця, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 20.05.1994 року та згодом було
нею подаровано ОСОБА_3, згідно договору
дарування від 14.09.1994 року.

Відповідно до статті 3 Закону
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні"
реабілітовано всіх громадян,
реабілітованих, засланих, висланих з
постійного місця проживання та
позбавлених майна за рішенням органів
державної влади і управління з
політичних, соціальних, національних,
релігійних та інших мотивів під
приводом боротьби з куркульством,
противниками колективізації, так
званими бандпособниками та їх сім'ями.

Поновлено реабілітованих в усіх
громадянських правах, у тому числі в
праві проживання в населених пунктах і
місцевостях, в яких вони постійно
проживали до репресій, поширивши це
право на членів їх сімей (стаття 4
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні").

Згідно ч.2 ст.5 ЗУ "Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні",
вилучені будівлі та інше майно по
можливості (якщо будинок не зайнятий, а
майно збереглося) повертаються
реабілітованому або його спадкоємцям
натурою. При відсутності такої
можливості заявнику відшкодовується
вартість будівель та майна.

З пункту 12 Постанови Верховної
ради України від 24 червня 1991 року №48
"Про заходи щодо реалізації Закону
Української PCP "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні"
вбачається, що вилучені будівлі та інше
майно (якщо будинок не зайнятий, а майно
збереглося) повертаються
реабілітованому або його спадкоємцям.
При відсутності такої можливості
заявнику відшкодовується вартість
будівель і майна.

Пунктом 9 Постанови Верховної
Ради України "Про тлумачення Закону
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні" від 24
грудня 1993 року №3812-ХІІ роз'яснено, що
реабілітовані згідно із статтями 1 та 3
цього Закону особи (їх спадкоємці
першої черги) мають право на повернення
(відшкодування вартості) вилучених у
них будинків, майна (стаття 5).

Можливість повернення
реабілітованому будинку (його
частинами) в натурі вирішується з
урахуванням конкретних обставин:
правомочного проживання там громадян,
більшого порівняно з його вартістю
розміру затрат на перебудову, потреби у
продовженні його використання для
соціальних потреб (дитячих закладів,
лікарень тощо).

В матеріалах справи наявна копія
обмінного ордеру №0044142 від 07.05.1992 року,
виданого ОСОБА_2 на право зайняття
жилого приміщення №1, житловою площею
20,86 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську. Даний ордер був
виданий на підставі рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від 08
квітня 1992 року за №106 (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від 08
квітня 1992 року за №106 було дозволено
ОСОБА_6 обміняти однокімнатну квартиру,
житловою площею 20,86 кв.м., що
знаходиться по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську на частину житлової
площі, яка припадає на долю її онуки,
ОСОБА_2, в трикімнатній квартирі
АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську (а.с.10).

Також, 19.05.1993 року між управлінням
будинками №2 житлового управління в
особі керуючого ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було
укладено договір найму житлового
приміщення по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську та в цей же день
приміщення було передано позивачу
згідно акту здачі і приймання (а.с.84-85).

Крім того, як вбачається з довідки
№02-02/2915 (виписка з будинкової книжки
про реєстрацію та склад сім'ї), виданої
КП "Єдиний розрахунковий центр" 22.09.2014
року, ОСОБА_2 зареєстрована в будинку по
АДРЕСА_3 у м. Івано-Франківську, як
основний квартиронаймач, з 20.05.1992 року,
а в подальшому в будинку також були
зареєстровані члени її сім'ї: 12.01.1996
року - ОСОБА_9 (чоловік); 02.11.2007 року -
ОСОБА_10 (син); 16.02.2010 року - ОСОБА_11 (син)
(а.с.88).

Аналогічна відмітка про
зареєстроване місце проживання ОСОБА_2
зроблена в її паспорті громадянина
України, де вказано, що позивач
зареєстрована по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську з 20.05.1992 року (а.с.11).

Між КП "Єдиний розрахунковий
центр" та ОСОБА_2 укладено договір про
надання послуг з управління будинком,
спорудою, житловим комплексом або
комплексом будинків і споруд. Згідно
п.2.1. даного договору ОСОБА_2, як особа,
яка проживає у спірному будинку, на
даний час оплачує КП "Єдиний
розрахунковий центр"
житлово-комунальні послуги (а.с.79-81).

Суд першої інстанції на дані
обставини справи уваги не звернув, що
призвело до ухвалення
необґрунтованого та незаконного
рішення.

Зокрема, суд не врахував, що на час
прийняття оскаржуваного рішення
органом місцевого самоврядування
будинок по АДРЕСА_3 у м.
Івано-Франківську був зайнятий (у ньому
проживала та була зареєстрована у
встановленому законом порядку ОСОБА_2),
а тому у комісії не було підстав для
повернення його реабілітованому
ОСОБА_4 без вирішення питання надання
іншого житла позивачу, яка проживала в
ньому на законних підставах. При цьому,
компетентний орган місцевого
самоврядування не пропонував ОСОБА_2
для переселення будь-яке інше житло.

В момент розгляду питання
відселення жильців будинку по АДРЕСА_3
у м. Івано-Франківську, комісія з питань
поновлення прав реабілітованих
виходила з даних, згідно яких у
спірному будинку проживає ОСОБА_6, хоча
наймач житла на той час вже змінився і
його зміна відбулась в порядку
встановленому чинним на той час
житловим законодавством. Тобто, не має
вини ОСОБА_2 в тому, що комісія належним
чином не з'ясувала необхідний обсяг
інформації для прийняття рішення про
повернення реабілітованому нерухомого
майна (а.с.46).

При цьому, невірним є висновок
суду про те, що у задоволенні позову
слід відмовити з тих підстав, що
будинок не належав на праві власності
позивачу, оскільки ЗУ "Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні"
та Постанова Верховної Ради України
"Про тлумачення Закону України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні" не вимагають, щоб
безпосередньою перешкодою для
передачі нерухомого майна у власність
реабілітованого слугувало право
власності особи, якій на час розгляду
питання, належить майно. Достатньою
підставою може слугувати те, що будинок
зайнятий, тобто в ньому на законних
підставах проживає інша особа, а її
відселення можливе тільки у випадку
надання їй іншого житла, чого
компетентним органом місцевого
самоврядування зроблено не було.
Крім того, згідно ст.9 ЖК України, Ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що як
комісія Івано-Франківської міської
ради з питань поновлення прав
реабілітованих, так і виконавчий
комітет Івано-Франківської міської
ради вищевказаних вимог закону не
дотрималися, оскільки під час
прийняття оспорюваних рішень спірний
будинок був правомірно зайнятий
позивачем та її сім'єю, а питання про
звільнення цього житла відповідачами
не вирішено.

Оскільки рішення комісії
Івано-Франківської міської ради з
питань поновлення прав реабілітованих
від 14.05.1993 року в частині повернення
ОСОБА_4 будинку та рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 13.04.1994 року №127 в частині
визнання права власності на спірний
будинок за ОСОБА_4 прийняті з
порушенням вимог ЗУ "Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні"
та Постанови ВРУ "Про тлумачення Закону
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні" від 24
грудня 1993 року, то вони підлягають
скасуванню як незаконні.

Зважаючи на те, що свідоцтво про
право власності на житловий будинок
№6140 видане на ім'я ОСОБА_4 виконавчим
комітетом Івано-Франківської міської
ради 10.05.1994 року та свідоцтво про право
на спадщину за законом від 20.05.1994 року
видане на ім'я ОСОБА_5 отримувались на
підставі рішень, які суперечать закону,
то вони також підлягають скасуванню.

Що стосується позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування від 14.09.1994 року, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, то колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Пунктом 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Враховуючи те, що позивач не була
стороною спірного договору, тому вона
не має права вимоги про визнання цього
договору недійсним. Відповідно у
задоволенні позову в цій частині слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України , колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського
міського суду від 04 листопада 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради, департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківської міської ради,
обласного комунального підприємства
"Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації", ОСОБА_3 про
визнання недійсними свідоцтва на право
особистої власності на житловий
будинок, свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
дарування, скасування рішення
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
пункту рішення комісії з питань
поновлення прав реабілітованих при
Івано-Франківській міській раді -
задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати:

- Пункт 3.3. рішення зафіксованого в
протоколі №11 засідання комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
при Івано-Франківській міській раді
народних депутатів від 14 травня 1993 року
про повернення ОСОБА_12 будинку АДРЕСА_5
у м. Івано-Франківську;

- Рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
народних депутатів №127 від 13 квітня 1994
року "Про розгляд питання повернення
житла реабілітованим" в частині
визнання права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_6 у м.
Івано-Франківську за ОСОБА_4;

Визнати недійсними:

- Свідоцтво на право особистої
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_6 у м. Івано-Франківську №6140 від
10 травня 1994 року, виданого на ім'я
ОСОБА_4;

- Свідоцтво про право на спадщину
за законом на житловий будинок по
АДРЕСА_6 у м. Івано-Франківську від 20
травня 1994 року, виданого ОСОБА_5.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута