У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Якимівського районного нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 30 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 10 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його
батько ОСОБА_7, який заповітом від 22
березня 2002 року розпорядився всім
своїй майном на користь позивача.

19 вересня 2011 року позивач
звернувся до приватного нотаріуса
ОСОБА_8 із відповідною заявою про
прийняття спадщини після батька.
Постановою від 19 вересня 2011 року у
вчиненні нотаріальної дії позивачу
було відмовлено з тієї підстави, що ним
було пропущено шестимісячний строк на
прийняття спадщини, передбачений ст. 1270
ЦК України та роз'яснено його право
щодо звернення до суду з вимогою
поновлення вказаного строку.

Рішенням Якимівського районного
суду Запорізької області йому було
поновлено строк на прийняття спадщини.
У серпні 2012 року позивач повторно
звернувся до вищевказаного нотаріуса
із заявою про прийняття спадщини.
Проте постановою від 02 серпня 2012 року
нотаріусом було відмовлено у вчинені
вказаної нотаріальної дії з посиланням
на те, що заповіт, наданий ним, був
посвідчений 22 березня 2002 року, у
реєстрі заповітів містяться відомості
про інший заповіт, посвідчений не на
його користь 16 квітня 2002 року, тобто
через три тижні після посвідчення
заповіту на його користь. Вважає, що
вищевказаний заповіт від 16 квітня 2002
року має бути визнаний недійсним,
оскільки він був складений не його
батьком та ним не підписаний.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 30 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 10 липня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено. Вирішено питання
про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем не надано
доказів, які б безспірно свідчили про
те, що при складанні спірного заповіту
волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним і
не відповідало його волі, і що він не
вчиняв оспорюваного правочину.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_7, після смерті якого
залишилася земельна ділянка, площею 10,31
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Чорноземненської сільської
ради Якимівського району Запорізької
області (а. с. 57, 78).

За заповітом від 22
березня 2002 року, посвідченим
Чорноземненською сільською радою, своє
право на земельну ділянку (пай) ОСОБА_7
заповів ОСОБА_3 (а. с. 47).

16 квітня 2002 року ОСОБА_7
склав інший заповіт, яким все своє
майно заповів ОСОБА_9, яка після
реєстрації шлюбу змінила прізвище на
ОСОБА_4 (а. с. 29, 30, 67).

Рішенням Якимівського
районного суду Запорізькоої області
від 10 жовтня 2011 року ОСОБА_3
надано додатковий строк для прийняття
спадщини.

28 жовтня 2011 року
позивач подав відповідну заяву до
нотаріальної контори, проте постановою
приватного нотаріуса Якимівського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
від 2 серпня 2012 року йому відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
у зв'язку із наявністю спірного
заповіту (а. с. 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257
ЦК України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Суди, посилаючись на
висновок повторної судової
почеркознавчої експертизи № 0789 від 21
березня 2014 року, згідно якого підпис
від імені ОСОБА_7 у графі підпис у
заповіті від 16 квітня 2002 року виконаний
самим ОСОБА_7, покази державного
нотаріуса Мелітопольської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10, яка
посвідчувала оспорюваний заповіт,
дійшли висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову.

Проте у матеріалах
справи є ще один висновок
судової-почеркознавчої експертизи №
4-5Ф/2013 від 11 жовтня 2013 року, проведеної
лабораторією експертного
матеріалознавства науково-дослідного
сектору при Запорізькій державній
інженерній академії і
Дніпропетровського державного
університету внутрішніх справ, згідно
якого підпис від імені ОСОБА_7 у
заповіті від 16 квітня 2002
року виконаний не ОСОБА_7, а іншою
особою з імітацією підпису від його
імені (а. с. 89-114).

При цьому суди зазначали, що не взяли до
уваги даний висновок, оскільки
предметом дослідження були підписи
спадкодавця на спірному заповіті і
його паспорті. Із пояснень свідків
ОСОБА_11, яка була секретарем
Чорноземненської сільської ради
Якимівського району Запорізької
області у 2002 році, і вдови
померлого ОСОБА_12 вбачається, що при
видачі паспорту ОСОБА_7 останній
хворів, а тому паспорт у сільській раді
отримала його дружина ОСОБА_12, яка і
поставила свій підпис у паспорті
чоловіка.

Проте з матеріалів справи вбачається,
що для проведення дослідження були
надані вільні зразки підпису ОСОБА_7,
виконані у різні періоди
2002 - 2006 роках (договір, заповіт, копія
першої сторінки паспорту на його ім'я),
а не лише копія паспорта (а. с. 91).

Тобто у справі є два протилежних
висновки почеркознавчої експертизи.

Згідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 148 ЦПК України комісійна
експертиза проводиться не менш як
двома експертами одного напряму знань.

Якщо за результатами проведених
досліджень думки експертів збігаються,
вони підписують єдиний висновок.
Експерт, не згодний з висновком іншого
експерта (експертів), дає окремий
висновок з усіх питань або з питань, які
викликали розбіжності.

Оскаржуючи рішення суду першої
інстанції в апеляційний суд,
представник ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі зазначав про необхідність
проведення комплексної комісійної
експертизи для надання достовірного
висновку по вказаних питаннях, проте
суд апеляційної інстанції на доводи
апеляційної скарги уваги не звернув та
не навів обгрнутованих мотивів їх
відхилення.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
212-214 ЦПК України судами не враховані
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановлені та не
перевірені обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 30 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 10 липня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко