У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Кафідової О.В. Умнової О.В., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення кредитної заборгованості, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Радивилівського районного суду
Рівненської області від 2 червня 2014
року, ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 7 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ
«ПриватБанк», банк) звернулося до суду
з позовом, в якому просило стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 17 439,25 грн.

Позов мотивовано тим, що на підставі
укладеного між сторонами 28
грудня 2008 року кредитного договору,
відповідач отримала кредит у розмірі
7250 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну карту зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 30% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердила свою згоду, що
підписана заява з умовами надання
банківських послуг, правилами
користування платіжною картою складає
між нею та банком договір. Відповідно
до п.9.12 Умов та правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12-ти місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не
проінформувала іншу сторону про
припинення договору він автоматично
лонгується на такий же період.
Відповідач умов договору не виконав,
своєчасно банку кошти для погашення
заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов договору не
повернув, у зв'язку із чим виникла
заборгованість у розмірі 17439,25 грн, яку
банк просить стягнути достроково.

Рішенням Радивилівського районного
суду Рівненської області
від 2 червня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 7 серпня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено
за пропуском строку позовної давності.

Позивач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
відмовляючи у задоволенні позову
виходив з того, що позивач пропустив
строк позовної давності, оскільки
останній платіж внесено відповідачем
29 грудня 2008 року, а позов подано у
листопаді 2013 року. При цьому, позивач не
надав доказів на підтвердження того, що
банк за відсутності на рахунку
грошових коштів продовжив строк дії
платіжної картки і видав її на руки
відповідачу з новим строком дії. Суд
першої інстанції послався на п.7 ч.13 ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно якої у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з неправильним
застосуванням норм матеріального
права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення. При
цьому йдеться про винесення рішення
судом першої інстанції, оскільки саме
ухваленням ним свого рішення
закінчується судовий розгляд спору (ч. 3
ст. 208 ЦПК України).

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Згідно правового висновку Верховного
Суду України, викладеного у постанові
від 21 листопада 2012 року у справі № 6-101
цс 12, позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою нею до винесення рішення
судом першої інстанції. Вказаний
висновок, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковим для усіх судів
України.

Суди попередніх інстанції зазначених
положень не врахували, у зв'язку із чим,
дійшли помилкового висновку про
можливість застосування наслідків
пропуску строку позовної давності без
відповідної заяви сторони у справі.
Матеріали справи не містять заяви
відповідача про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Радивилівського районного
суду Рівненської області
від 2 червня 2014 року, ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 7 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук судді В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова О.В.
Умнова