Провадження № 2/522/145/14
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

« 28» листопада 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Погрібного
С.О.

за секретаря судового засідання -
Мітяєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом заступника
прокурора Одеської області в інтересах
держави в особі Одеської міської ради
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності та витребування майна з
незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу, укладений
17.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
визнати за територіальною громадою м.
Одеси в особі Одеської міської ради
право власності на квартиру АДРЕСА_1;
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на
користь територіальної громади міста
Одеси в особі Одеської міської ради;
стягнути судові витрати. В
обґрунтування позову посилався на
наступне. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 22.06.2011 року
позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради
задоволено, визнано за ним право
власності на реконструйовану квартиру
АДРЕСА_3. В подальшому ОСОБА_1 за
договором купівлі-продажу від 17.10.2011
року передав спірне майно у власність
ОСОБА_2 В свою чергу, ОСОБА_2 продала цю
квартиру ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 31.08.2012 року, згідно
із яким квартиру набуто в спільну
сумісну власність подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4. Втім, 29.02.2012 року зазначене
рішення скасоване, а, отже, підстави,
відповідно до яких ОСОБА_1 набув право
власності на спірне майно, відпали, з
огляду на що позивач змушений
звернутися до суду із вказаним позовом.

В судове засідання з'явився відповідач
ОСОБА_2, та її представник, позовні
вимоги не визнали у повному обсязі,
просили суд відмовити у їх задоволенні.
В раніше поданих запереченнях на
позовну заяву вказувала, що квартиру
нею було придбано належним чином на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу, а на момент
укладення договору купівлі-продажу з
ОСОБА_3 їй не було відомо про існування
рішення апеляційного суду Одеської
області від 29 лютого 2012 року, яким
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 22.06.2011 року скасовано. В
обґрунтування позиції посилалась
також на ту обставину, що позивачем не
доведено факту належності на праві
власності Одеській міській раді
спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання
не з'явився, про час та дату судового
засідання повідомлявся належним чином,
шляхом розміщення оголошення про його
виклик у встановлених законодавством
ЗМІ, про причини неявки суд не
повідомив, заяву про розгляд справи за
його відсутності не подавав.

Відповідач ОСОБА_4, а також представник
ОСОБА_5 в судове засідання з'явились,
позовні вимоги не визнали у повному
обсязі з огляду на необґрунтованість,
просили суд відмовити у їхньому
задоволенні у повному обсязі.

В судове засідання з'явився прокурор,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, просив суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що рішення у справі
можливо постановити із частковим
задоволенням позову. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі
пояснень сторін, представлених
письмових доказів.

Щодо фактичних обставин.

Приморським районним судом м. Одеси
22.06.2011 року ухвалено рішення по справі
№2/1522/7856/11 за позовом ОСОБА_1 до Одеської
міської ради про визнання права
власності, яким вимоги позивача
задоволено та визнано за останнім
право власності на квартиру АДРЕСА_1;
встановлено порядок виконання рішення,
згідно із яким зазначене рішення стало
підставою для реєстрації в КП «ОМБТІ та
РОН» права власності на спірну
квартиру за позивачем.

Відповідач ОСОБА_1 17.10.2011 року продав
спірну квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_2 про що
свідчить договір купівлі-продажу від
17.10.2011 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрований в
реєстрі за № 3077.

Співвідповідачка ОСОБА_2 31.08.2012 року
продала зазначену спірну квартиру
ОСОБА_3, про що свідчить відповідний
договір купівлі-продажу від 31.08.2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 4-1745.

Згідно з п. 10 зазначеного договору від
31.08.2012 року квартиру набуто в спільну
сумісну власність подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Втім, на час укладення останнього
договору на підставі рішення
апеляційного суду Одеської області від
29 лютого 2012 року - вказане рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 22.06.2011 року скасовано, у задоволенні
позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради
про визнання права власності
відмовлено.

Таким чином, рішення, на підставі якого
ОСОБА_1 отримав у власність спірне
нерухоме майно, що є предметом
оскаржуваного договору, на
сьогоднішній день є скасованим,
правові підстави, відповідно до яких
відповідач набув право відчужувати
спірний об'єкт нерухомості, відпали;
інші правові підстави, що б надавали
право ОСОБА_1 розпорядитися спірним
майном - судом за результатами розгляду
цієї справи - не встановлені.

Щодо вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 17.10.2011
року.

Умовою дійсності будь-якого правочину
за вимогами ст. 203 ЦК України є повна
відповідність між волею сторін та їх
волевиявленням, що спрямовані на
досягнення реального правового та
фактичного результату, тобто реальних
правових наслідків, за умови повної
відповідності умов правочину вимогам
чинного законодавства.

Зміст права власності визначає
повноважень особи на володіння,
користування та розпорядження певним
майном, а тому дії, спрямовані на заміну
особи, якій належить лише титул
власника, без мети реального настання
правових наслідків, не можуть
визнаватися судом правомірними,
створювати для осіб правомірні права
та обов'язки, які не підлягають
судовому захисту. При цьому,
встановлення недотримання
відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у
логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК
України, відповідно до якої підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановленні ст. 203 ЦК
України, дають підстави вважати, що
первинний договір купівлі-продажу,
укладений 17.10.2011 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 є недійсним.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

При цьому, як наголосив Пленум
Верховного Суду України у постанові
від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», реституція як
спосіб захисту цивільного права
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину. Норма частини першої статті
216 ЦК України не може застосовуватись
як підстава позову про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужене третій особі. Не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК України.

Вказаного висновку Верховний Суд
України дійшов також і в узагальненні
практики розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними за 2007 рік, згідно із яким
якщо майно передане власником за
правочином, який є нікчемним або
оспорюваним, то позов про визнання
правочину недійсним та (або) про
застосування наслідків недійсності
правочину має пред'являтися тоді, коли
майно залишається у набувача. Тобто
якщо вчинений один правочин і
повернути майно можна шляхом
застосування реституції, то ефективним
способом захисту буде визнання
правочину недійсним. Якщо ж набувач,
який набув майно за недійсним
правочином, надалі відчужив таке майно
іншій особі, потрібно звертатися з
віндикаційним позовом. В цьому випадку
немає перешкод для задоволення лише
віндикаційного позову, оскільки право
на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, що
й повинно бути доведено в суді.
Застосування реституції та повернення
майна за недійсним правочином,
враховуючи положення ст. 216 ЦК, є
можливим тоді, коли предметом спору є
правочин за участю власника і першого
покупця (набувача).

Таким чином, вимоги позивача про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та вимога про
витребування майна від добросовісного
набувача є взаємовиключними, позивач
та особа, в інтересах якої звернувся
прокурор, не була учасниками
оспорюваного договору, з огляду на що
суд не вбачає достатніх правових
підстав для застосування такого
способу захисту цивільного права й
визнання оспорюваного договору
купівлі-продажу спірного майна
недійсним.

Щодо вимоги про витребування спірного
майна у ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено рішенням
апеляційного суду Одеської області від
29 лютого 2012 року квартира АДРЕСА_1 на
праві власності ОСОБА_1 ніколи не
належала і до ухвалення оскаржуваного
рішення перебувала у комунальній
власності територіальної громади м.
Одеси як майно, що попередньо жодною
особою не було приватизовану у порядку
приватизації державного житлового
фонду. За таких обставин права Одеської
міської ради як органу самоврядування
на неприватизоване житло є загально
відомими, а тому доведенню не
підлягають.

Таким чином, суд не вважає слушними та
спростовує доводи відповідача щодо
того, що позивачем не доведено факту
належності на праві власності Одеській
міській раді спірної квартири,
оскільки зазначена обставина
встановлена іншим судовим рішенням,
яке на сьогоднішній день жодною особою
не оскаржено та є чинним, підлягає
застосуванню у досліджуваних
правовідносинах.

Додатково суд має констатувати, що
відповідач ОСОБА_1 у спірній квартирі
не проживав, права користування нею не
набував, договір найма житловим
приміщенням за її адресою з цією особою
- ніколи не укладався, у зв'язку з чим
цей відповідач не набував права на
отримання цієї квартири у власність за
жодною достатньою зрозумілою правовою
підставою.

Серед істотних для врахування судом
обставин необхідно констатувати, що на
час визнання прав на спірну квартиру за
відповідачем ОСОБА_1 не було припинено
договір найму житла за адресою спірної
квартири, що укладався з ОСОБА_9, який
проживав в ній починаючи з 8.01.1974 року
(а.с. 66-68). Остання особа визнана такою,
яка втратила право користування цим
приміщенням лише рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 липня 2012 року.

Суд дійшов висновку, що власник
спірного майна - територіальна громада
м. Одеси в особі Одеської міської ради -
має права вимагати повернення від
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірну
квартиру АДРЕСА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу
України якщо майно відчужене особою,
яке не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до статті 388
цього Кодексу майно не може бути
витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу
України, власник має право витребувати
майно добросовісного набувача у
випадку, якщо воно вибуло з володіння
власника не з його волі, іншим шляхом.

Згідно із правовим висновком
Верховного Суду України, викладеного у
своєму рішенні від 16 квітня 2014 року по
справі № 6-146 цс 13, за змістом ст. 388 ЦК
України майно, яке вибуло з володіння
власника на підставі рішення суду,
ухваленого щодо цього майна, але в
подальшому скасованого, вважається
таким, що вибуло з володіння власника
поза його волею.

Також, відповідно до п. 10 постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, враховуючи, що
спірне майно вибуло з володіння
власника поза його волею, а саме - на
підставі рішення суду, яке в подальшому
було скасоване, суд вважає вимоги
позивача про витребування у ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 обґрунтованим
та таким, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи характер набуття володіння
відповідачем ОСОБА_2, суд констатує, що
зі всіх встановлених обставин ця особа
мала усі достатні обставини
сумніватися у правомірності дій
відчужувача ОСОБА_1, який не вправі був
здійснювати відчуження спірної
квартири, оскільки не мав правових
підстав для набуття права власності на
неї.

У цьому висновку суд має врахувати
обставини набуття, реєстрацією за
адресою спірної квартири особи, права
якої на користування цим житлом на час
здійснення відчуження припинені не
було, відкриття на ім'я цієї особи
особового рахунку для оплати
комунальних та інших експлуатаційних
платежів тощо. Усі подібні обставини у
своїй сукупності виключають
можливість визнавати поведінку
набувача добросовісною.

Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу
України право володіння припиняється у
разі витребування майна від володільця
власником або іншою особою.

Суд відповідно, до положення с. 88 ЦПК
України має стягнути з відповідачів в
рівних частках на користь позивача
суму судових витрат у вигляді судового
збору у розмірі 3 654,0 гривень.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 216, 319, 321,
386-388, 399, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11, 37, 61, 110,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, беручи до уваги положення
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов заступника прокурора Одеської
області в інтересах держави в особі
Одеської міської - задовольнити
частково.

Витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартиру під АДРЕСА_1 у
комунальну власність територіальної
громади міста Одеси в особі Одеської
міської ради.

Стягнути в дохід держави в рівних
частках з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму
судового збору в розмірі 3 654,0 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
С.О. ПОГРІБНИЙ

28.11.2014