У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: Гатненська
сільська рада Києво-Святошинського
району Київської області, Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Київській області, про
усунення перешкод у користуванні
власністю, зобов'язання вчинити певні
дії, встановлення порядку користування
жилим будинком; за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ будинку за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 26 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 31 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні власністю, відновити вхід
до горища та привести горище у
попередній стан.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
він та відповідач є співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1. Вказував, що
ОСОБА_2 без його згоди провів самочинну
реконструкцію горища у вказаному
будинку, чим порушив його права.

У лютому 2009 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом, в якому
просив поділити будинок АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що йому на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 12 серпня 1991 року належить
на праві власності 19/25 частин жилого
будинку АДРЕСА_1, а 6/25 частин вказаного
будинку належить ОСОБА_1 Зазначав, що
йому і ОСОБА_1 може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним входом. Також вважав, що
здійснена ним забудова не порушує
права ОСОБА_1, оскільки дах будинку
потребував ремонту, на який витрати
повинні нести співвласники разом. Він,
облаштувавши мансарду, забезпечив
належне функціонування першого
поверху будинку, частиною якого
користується і ОСОБА_1 Просив виділити
йому у власність приміщення спірного
будинку: І поверх-1-1 (площа 9,0 кв. м.), 1-2
(площа 15,6 кв.м.), 1-3 (площа 5,8 кв.м.), 1-4
(площа 10,8 кв.м.), 1-5 (площа 16,4 кв.м.), 1-6
(площа 9,5 кв.м.), ІІ поверх-1,7 (площа 11,6
кв.м.), 1-8 (площа 20,8 кв.м.), 1-9 (площа 18,2
кв.м.), 1-10 (площа 8,1 кв.м.), 1-11 (площа 24,5
кв.м.).

Рішенням Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 26
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 31 березня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення в частині відмови у
задоволенні його позову скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні первісних та зустрічних
позовних вимог, виходив із того, що
встановлення конкретного порядку
користування частинами будинку та
горища зазначеного спірного жилого
будинку є неможливим, оскільки як
встановлено судом, приміщень, які
позначені в технічному паспорті,
станом на 6 вересня 2004 року фактично не
існує, що підтверджується технічним
паспортом, виготовленим на 3 січня 2009
року, а існюючі приміщення є самовільно
добудованими та перебудованими і не
введеними в експлуатацію належним
чином.

Установлено й це убачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені із додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_3 30 серпня
1989 року склала заповіт, за яким все своє
майно заповіла своїм дітям ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, а саме жилий будинок АДРЕСА_1 в
слідуючих частинах: ОСОБА_4 - жилу
кімнату 17,4 кв.м. і частину веранди
площею 11,1 кв.м., решту частину будинку -
ОСОБА_2

Згідно Свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 20 серпня 1991 року,
посвідченого Гатненською сільською
радою 30 серпня 1989 року під № 54,
спадкоємцями зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
є її син ОСОБА_2 - на 19/25 частин жилого
будинку і дочка ОСОБА_4- на 6/25 частин
жилого будинку. Спадкове майно, на яке
видано свідоцтво, складається з жилого
будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3
на підставі довідки, виданої
виконавчим комітетом Гатненської
сільської ради народних депутатів 25
липня 1991 року за № 1961, зареєстрованого
у погосподарській книзі виконкому під
№ 6/426. Вказаний жилий будинок цегляний,
критий шифером, загальною жилою площею
43,8 кв.м., сарай, погріб, колодязь,
розташовані на земельній ділянці
розміром 0,15 га.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 11 квітня 1996 року
було укладено договір дарування, за
умовами якого останній прийняв у дар 6/25
частин будинку АДРЕСА_1, в якому
зазначено, що вказаний жилий будинок
цегляний, житловою площею 44,2 кв.м.,
позначений на поетажному плані під літ.
«А». Біля будинку є сарай літ. «Б», сарай
літ. «В», погріб, вбиральня літ. «Д»,
огорожа 1-3, колодязь І. У подальшому
ОСОБА_1 зареєстрував своє право
власності на 6/25 частин вказаного вище
будинку, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації Києво-Святошинської
районної ради Київської області».

Рішенням № 15 Гатненської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області Одинадцятої сесії
5-го скликання від 23 лютого 2007 року
затверджено схему розподілу земельної
ділянки між громадянами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у АДРЕСА_1.

14 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0400 га, яка
розташована по АДРЕСА_1, цільове
призначення (використання) земельної
ділянки - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Як убачається з висновку № 3753/3754
судової будівельно-технічної
експертизи, складеного 17 серпня 2009 року
експертом Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, з технічної точки зору поділ
житлового будинку АДРЕСА_1 на дві
частини (6/25 та 19/25 частин), враховуючи
наявність самовільно зведених
прибудов та надбудов, можливий.
Варіанти поділу житлового будинку під
номером на дві частини: 6/25 та 19/25 частин,
з урахуванням фактичного користування
будинком та земельною ділянкою, яка
перебуває у власності сторін,
самовільних добудов, з визначенням
різниці в частках, викладено в
дослідницькій частині та зображено в
Додатку № 2 до висновку. Встановити
варіанти поділу надвірних будівель та
земельної ділянки не вбачається
можливим, оскільки план садибної
ділянки з будівлями, не отримано.

При цьому судовий експерт проводив
будівельно-технічну експертизу на
підставі даних, які містяться у
технічному паспорті, складеному 6
вересня 2004 року, без урахування
самовільно збудованих приміщень. Площа
ж приміщень, які запропонував поділити
експерт, не відповідає фактичній площі
приміщень, якими користуються сторони
у справі на час розгляду справи, що
підтверджується технічним паспортом
на спірний будинок від 3 січня 2009 року.

Таким чином з матеріалів справи
убачається, що спірний житловий
будинок, на час ухвалення рішення
судом, мав інший розмір та вигляд,
оскільки на нього є три технічні
паспорти: станом на 19 лютого 1987 року,
станом на 6 вересня 2004 року і станом на 3
січня 2009 року.

Зокрема, приміщення будинку: І поверх -
1-1 (площа 9,0 кв.м), 1-2 (площа 15,6 кв.м), 1-3
(площа 5,8 кв.м), 1-4 (площа 10,8 кв.м.), 1-5
(площа 16,4 кв.м), 1-6 (площа 9,5 кв.м), ІІ
поверх -1,7 (площа 11,6 кв.м), 1-8 (площа 20,8
кв.м), 1-9 (площа 18,2 кв.м), 1-10 (площа 8,1 кв.м),
1-11 (площа 24,5 кв.м), які просив виділити
йому у власність ОСОБА_2, у технічному
паспорті, складеному станом на 6
вересня 2004 року, відсутні, а в
технічному паспорті, складеному станом
на 3 січня 2009 року, приміщення, зокрема,
1-7 площею 11,6 кв.м., 1-8 площею 20,8 кв.м., 1-9
площею 18,2 кв.м., 1-10 площею 8,1 кв.м., 1-11
площею 24,5 кв.м., позначені як самовільно
збудовані та переобладнані приміщення.

Крім того, приміщення, яке позначено на
поверховому плані в технічному
паспорті на вказаний жилий будинок від
6 вересня 2004 року під літерою 2-2 площею
17,4 кв.м, відсутнє в технічному паспорті,
складеному 3 січня 2009 року, де, зокрема,
під літ. 2-2 значиться приміщення іншою
площею - 16,7 кв.м. Приміщення, позначені
на поверховому плані згідно технічного
паспорту на вказаний жилий будинок від
6 вересня 2004 року під літерою 1-2 площею
11,3 кв.м, під літ. 1-3 площею 16,9 кв.м, під
літерою 1-4 площею 9,9 кв.м, під літерою 1-5
площею 6,2 кв.м, фактично відсутні, що
підтверджується складеним пізніше
технічним паспортом станом на 3 січня
2009 року, де, зокрема, під літ. 1-2
знаходиться приміщення площею 15,6 кв.м,
під літ. 1-3 знаходиться приміщення
площею 5,8 кв.м, під літерою 1-4
знаходиться приміщення площею 10,8 кв.м,
під літерою 1-5 знаходиться приміщення
площею 16,4 кв.м.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно вимог ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Відповідно до вимог ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України власник вправі звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який враховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право, в тому числі шляхом знесення
будівлі у разі порушення прав власника
і неможливості усунення цих порушень
іншим способом.

Таким чином, суди дійшли вірного
висновку про те, що виділення із
домоволодіння в натурі частки, що
належить позивачу, неможливо, оскільки
було самовільно добудовано та
перебудовано сторонами і має інший
розмір та вигляд, ніж зазначено у
технічному паспорті.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, вірно встановили фактичні
обставини справи, доводи касаційної
скарги, матеріали витребуваної справи,
зміст оскаржуваних судових рішень, не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
ЦПК України як підстави для скасування
рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст. 337
ЦПК України, колегія суддів вважає за
необхідне відхилити касаційну скаргу і
залишити рішення суду першої інстанції
та ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 31 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючи суддя:
Д.Д. Луспеник

Суддя:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко