справа № 179/748/14-ц
провадження № 2/179/313/14
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
____________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 р.
Магдалинівський
районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового
засідання - Бондар О.В.

представника позивача -
ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Магдалинівка Дніпропетровської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
стягнення спричиненої моральної шкоди,
-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до
Магдалинівського районного суду
Дніпропетровської області із позовною
заявою до відповідача про захист честі,
гідності, ділової репутації та
стягнення моральної шкоди, посилаючись
на те, що з лютого 2006 року по липень 2012
року вона перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_4 та від шлюбу мають
неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. З
грудня 2004 року вона працює в
Магдалинівському відділенні
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції та останній час
займає посаду завідувача сектору
інформатизації та обліку платників.
Після розірвання шлюбу колишній
чоловік - відповідач ОСОБА_2,
намагається принизити її честь і
гідність як посадової особи та
зашкодити її діловій репутації шляхом
розповсюдження серед знайомих, колег
по роботі, односельців, державних
органів фактів, які не відповідають
дійсності, а також відкрито висловлює
численні образи на її адресу. Так, в
січні 2014 року ОСОБА_2 здійснив
образливий напис на її адресу на стіні
приміщення Магдалинівського
відділення Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції, де
вона працює. Однак на цьому відповідач
не зупиняється і в лютому 2014 року
звернувся із заявою до служби у справах
дітей Магдалинівської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області, в якій
офіційно звинуватив її в аморальному
способі життя, невиконанні
батьківських обов'язків,
незадовільного матеріального
забезпечення дитини та іншому. З цього
приводу начальником служби
проводилася перевірка, в результаті
чого зазначені в заяві факти не
підтвердилися, при цьому в той же час
відповідач без будь-яких поважних
причин ухиляється від сплати
аліментів, які стягуються на доньку
згідно рішення суду та її претензії з
цього приводу стають причиною для
чергових нецензурних образ, приниження
на її адресу. Знаючи про упереджене
відношення до себе з боку відповідача,
вона навпаки - уникає конфліктів,
особистих зустрічей, так як боїться
його агресивної поведінки. Усі вказані
факти мають на меті дискредитувати її
як посадову особу державної установи,
принизити як жінку в очах колег по
роботі, односельчан. Безпідставні
обвинувачення в її сторону змушують
постійно пояснювати колегам по роботі
про надуманість цих претензій і
обвинувачень. Все це завдає їй моральні
страждання і переживання. Вона
постійно переживає, що відповідач може
перестріти і вчинити рукоприкладство
та як мати також постійно переживає,
щоб відповідач в присутності дитини не
вчинив щодо неї образи або
рукоприкладство. Все це відображається
на стані її здоров'я і тому моральну
шкоду вона оцінює в розмірі 10 000
гривень. Також, вона вважає, що через
агресивний, конфліктний характер
відповідача, сенсу говорити і
переконати його в безпідставності
обвинувачень немає, так як це тільки
дасть йому нову можливість «вилити» на
неї низку нових образ, тому звертається
до суду з позовними вимогами та просить
суд зобов'язати ОСОБА_2 спростувати
розповсюджену ним інформацію, що не
відповідає дійсності, порочить її
честь, гідність і ділову репутацію
шляхом публічного вибачення, а також
стягнути з ОСОБА_2 на її користь
моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

В судове засіданні представник
позивача - адвокат ОСОБА_1, який діє на
підставі договору про надання послуг
представництва від 26 серпня 2014 року
(а.с. 43, 44) з'явився, позовні вимоги
викладені у позовній заяві підтримав у
повному обсязі, просить їх
задовольнити, посилаючись на обставини
викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
з'явився, позовні вимоги не визнав та
просив суд відмовити в їх задоволені,
посилаючись на те, що дійсно позивачка
є його колишньою дружиною і в них
виникають іноді конфлікти стосовно їх
спільної неповнолітньої дитини, однак
він своїми діями жодного разу не
порочив честь, гідність та ділову
репутацію позивачки, ніяких
недостовірних відомостей стосовно неї
не розповсюджував. Конфлікти якщо
відбувались то лише між ними і без
присутності посторонніх осіб. Всі
доводи позивачки та обставини, на які
посилається позивачка є
необґрунтованими та безпідставними і
йому не зрозуміло чим викликана така її
поведінка, а саме чому вона
безпідставно звертається із заявами до
правоохоронних органів про нібито
скоєння ним неправомірних дій по
відношенню до неї, що підтверджується
тим, що жодного разу його до
відповідальності не притягували
оскільки в його діях відсутні будь-які
ознаки правопорушень з його боку, тим
самим саме позивачка своєю поведінкою
та діями принижує його честь та
гідність. Також, пояснив, що ніяких
образливих написів на будівлі він не
писав і хто міг це зробити йому не
зрозуміло, так як він в цей час в смт.
Магдалинівка був відсутнім,
недостовірну інформацію стосовно
позивачки серед інших осіб не
розповсюджував, при цьому він дійсно як
батько дитини, використовуючи свої
конституційні права на звернення до
державного органу, звертався до служби
у справах дітей для здійснення ними
перевірки стосовно умов проживання
дитини та її нормального виховання з
боку матері - позивачки. Що стосується
сварки, яка виникла влітку 2014 року в
приміщенні податкової між ним та
позивачкою, де працює остання, то може
пояснити наступне. Так, він дійсно
прийшов до приміщення податкової для
того щоб йому надали телефон гарячої
лінії по боротьбі з корупцією в
державному органі, однак йому
позивачка почала відмовляти в цьому в
грубій формі порушуючи його права, тому
і виникла сварка з нею, при цьому він
жодним чином не порочив честь, гідність
та ділову репутацію позивачки. В
зв'язку з викладеним, просить суд
відмовити в задоволені позову,
оскільки він є безпідставним та
необґрунтованим і обставини на які
посилається позивачка нею жодними
належними та допустимими доказами не
підтверджені.

Свідок ОСОБА_6, викликана в судове
засідання за клопотанням позивачки,
суду пояснила, що до серпня 2014 року вона
працювала разом з позивачкою, при цьому
підлеглою їй не була. на даний час вона
товаришує з ОСОБА_3, бачиться з нею 2-3
рази на тиждень, при цьому остання під
час зустрічей не одноразово
повідомляла їй, що її колишній чоловік -
відповідач ОСОБА_2 погрожує їй,
висловлюється в її адресу нецензурною
лайкою, тим самим її ображає. Також,
пояснила, що на телефоні позивачки вона
бачила СМС-повідомлення з образами та
погрозами в її бік, однак що саме це
СМС-повідомлення було надіслано ОСОБА_2
вона не знає. Стосунки між позивачкою
та відповідачкою погіршились, оскільки
останній не хотів розлучатись з нею.
Крім того, пояснила, що образливий
напис в адресу позивачки на будівлі
податкової вона побачила першою в
січні 2014 року, однак чи що саме його
зробив ОСОБА_2 їй не відомо.

Викликана в судове засідання свідок
ОСОБА_8 суду пояснила, що вона працює
разом з позивачкою, при цьому вона не є
її підлеглою. Кабінети їх розміщені
один навпроти одного та влітку 2014 року
приходив до позивачки в обідній час
відповідач ОСОБА_2, який запитував
телефон гарячої лінії, куди можна
повідомити про факти корупції, при
цьому висловлювався нецензурною
лайкою. Безпосереднім свідком того, що
ОСОБА_2 якимось чином порочить честь,
гідність та ділову репутацію позивачки
вона не була.

Суд, вислухавши представника позивача,
відповідача, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
вивчивши матеріали справи та надані
сторонами і витребувані судом докази,
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

При цьому, згідно роз'яснень, наданих у
п. 11 Постанови Верховного Суду України
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, а також у
разі звернення до суду органів та осіб,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб або
державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, згідно ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх позовних вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 ЦПК України. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, при цьому
кожна особа має право звернутись до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлені такі наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

З 18 лютого 2006 року по липень 2012 року
сторони - позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 3) та відповідач ОСОБА_2, перебували
у зареєстрованому шлюбі, від якого
мають неповнолітню дитину - доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4), яка проживає
разом з позивачкою (а.с. 15). Позивачка
характеризується за місцем проживання
позитивно (а.с. 14).

З грудня 2004 року позивачка працює в
Магдалинівському відділенні
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції та останній час
займає посаду завідувача сектору
інформатизації та обліку платників і
характеризується за місцем проживання
позитивно (а.с. 5).

Вказані обставини визнані сторонами та
ними не оспорюються, тому доказуванню
відповідно до ст. 61 ЦПК України не
підлягають.

Позивачка посилається на те, що після
розірвання шлюбу її колишній чоловік -
відповідач ОСОБА_2, намагається
принизити її честь і гідність як
посадової особи та зашкодити її
діловій репутації шляхом
розповсюдження серед знайомих, колег
по роботі, односельців, державних
органів фактів, які не відповідають
дійсності, а також відкрито висловлює
численні образи на її адресу.

Так, позивачка вказує на те, що в січні
2014 року саме ОСОБА_2 здійснив
образливий напис на її адресу на стіні
приміщення Магдалинівського
відділення Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції, де
вона працює.

В зв'язку з чим, проводилась перевірка
за заявою позивачки Магдалинівським РВ
ГУ МВС України в Дніпропетровській
області та винесено висновок про
наслідки перевірки від 17 січня 2014 року
(а.с. 57), згідно якого висновок перевірки
вважати закінченим, в зв'язку з
відсутністю ознак кримінального
правопорушення, при цьому у вказаному
висновку констатовано той факт, що
ОСОБА_2 був відсутній в смт.
Магдалинівка під час здійснення
образливого напису на будівлі (а.с. 74-79).

Крім того, позивачка неодноразово
зверталась до Магдалинівського РВ ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області із заявами щодо неправомірної
поведінки ОСОБА_2 відносно неї,
висловлювання ним нецензурної лайки в
її адресу, скоєння відносно неї
будь-яких інших хуліганських дій, що
принижують її честь, гідність та ділову
репутацію, однак жодного разу ці
обставини правоохоронними органами
встановлені не були і ОСОБА_2 не
притягався до адміністративної
відповідальності за скоєння дій,
розповсюдження недостовірної
інформації, що принижує честь, гідність
та ділову репутацію позивачки ОСОБА_3
(а.с. 6, 7, 38, 39, 58, 80-85).

Вказані звернення позивачки до
правоохоронних органів із заявами про
неправомірну поведінку відповідача, та
згідно результатів перевірок за ними
про відсутність правових підстав для
притягнення його до відповідальності,
суд розцінює як безпідставні, на ґрунті
особистих неприязних стосунків між
колишнім подружжям, звернення
позивачки до правоохоронних органів,
що в свою чергу може в подальшому
підбурити відповідача до
неправомірних дій, а на даний час
останній безпідставно звинувачувався
в тому чого він не робив і він мусив
прикладати додаткових заходів для
доведення протилежного.

В лютому 2014 року відповідач ОСОБА_2
звернувся із заявою до служби у справах
дітей Магдалинівської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області, в якій
офіційно звинуватив її в аморальному
способі життя, невиконанні
батьківських обов'язків,
незадовільного матеріального
забезпечення дитини та іншому (а.с. 49).

З цього приводу начальником служби
проводилася перевірка, в результаті
чого зазначені в заяві факти не
підтвердилися (а.с. 48).

Позивачка також посилається на те, що
відповідач без будь-яких поважних
причин ухиляється від сплати
аліментів, які стягуються на доньку
згідно рішення суду та претензії
позивачки з цього приводу стають
причиною для чергових нецензурних
образ, приниження на її адресу. Знаючи
про упереджене відношення до себе з
боку відповідача, вона навпаки - уникає
конфліктів, особистих зустрічей, так як
боїться його агресивної поведінки. Усі
вказані факти мають на меті
дискредитувати її як посадову особу
державної установи, принизити як жінку
в очах колег по роботі, односельчан.
Безпідставні обвинувачення в її
сторону змушують постійно пояснювати
колегам по роботі про надуманість цих
претензій і обвинувачень. Все це завдає
їй моральні страждання і переживання.
Позивачка постійно переживає, що
відповідач може перестріти і вчинити
рукоприкладство та як мати також
постійно переживає, щоб відповідач в
присутності дитини не вчинив щодо неї
образи або рукоприкладство. Все це
відображається на стані її здоров'я і
тому моральну шкоду вона оцінює в
розмірі 10 000 гривень. Також, вона вважає,
що через агресивний, конфліктний
характер відповідача, сенсу говорити і
переконати його в безпідставності
обвинувачень немає, так як це тільки
дасть йому нову можливість «вилити» на
неї низку нових образ, тому звертається
до суду з даними позовними вимогами та
просить суд зобов'язати ОСОБА_2
спростувати розповсюджену ним
недостовірну інформацію, що не
відповідає дійсності, порочить її
честь, гідність і ділову репутацію
шляхом публічного вибачення, а також
стягнути з ОСОБА_2 на її користь
моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень
(а.с. 1, 2, 21).

Для належної оцінки доказів та
визначення підставності заявлених
позивачем вимог судом береться за
основу ряд вимог чинного
законодавства.

Відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист права спростувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Так, згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди повинні застосовувати
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та рішення
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Згідно ст. 34 Конституції України,
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Кожен має
право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Разом з тим відповідно до ст. 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватисьКонституції та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.
Праву на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

Це право закріплено також у ст. 10
Європейської конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, яка
відповідно до ст. 9 Конституції України
є складовою частиною національного
законодавства.

Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен
має право на свободу вираження
поглядів. За текстом цієї статті це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, тобто не
переслідуватися за свої переконання, а
також можливість вільно отримувати і
поширювати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів.

Згідно ст. ст.30 ЗУ «Про інформацію» №
2657-XII від 02.10.1992р., ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таку ж позицію закріплено й у рішенні
Європейського суду з прав людини від 29
березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі
«Українська Прес-Група проти України»,
в якому, зокрема, зазначено: « 41. У своїй
практиці суд розрізняє факти та
оціночні судження. Якщо існування
фактів може бути підтверджене,
правдивість оціночних суджень є
нездійсненною і порушує свободу
висловлення думки як таку, що є
фундаментальною частиною права, яке
охороняється статтею 10 Конвенції про
захист прав і основних свобод людини
(ратифікованою Законом України від 17
липня 1997 року № 475/97-ВР. 42. Однак навіть
якщо висловлювання є оціночним
судженням, пропорційність втручання
має залежати від того, чи існує
достатній фактичний базис для
оспорюваного висловлювання. Залежно
від обставин конкретної справи
висловлювання, яке є оціночним
судженням, може бути перебільшеним за
відсутності будь-якого фактичного
підґрунтя».

Так, Європейський суд наполягає, що
свобода вираження поглядів становить
одну з основних підвалин
демократичного суспільства і одну з
принципових умов його прогресу і
самореалізації кожної особи та робить
розрізнення між твердженнями факту та
оціночними судженнями (справа "Лінгенс
проти Австрії").

Вимога щодо доведення правдивості
оціночного судження є неможливою та
порушує свободу вираження поглядів та
думки. Люди мають право мати думки та
висловлювати їх вільно з питань, які
становлять їх інтерес, думки, які дехто
чи навіть усі можуть вважати
перебільшеними, обмеженими або
упередженими, але думки, яких вони
чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій
практиці дотримується підходу щодо
захисту свободи вираження, вказуючи, що
свобода висловлювати свої погляди є
правом людини, визнаним у світі, мабуть,
найбільш широко. Свобода слова
визнається цінною, оскільки публічні
обговорення є можливим інструментом
досягнення суспільних цілей та
вираження особистих поглядів саме по
собі є людським благом пошуку істини,
досягнення справедливості, викриття
негативних тенденцій у суспільстві і
взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів
та ідей є істотним чинником
повноцінного розвитку особистості в
суспільстві, так само, як і здатність
людини сприймати заперечення,
спонукання, заохочення через ідеї,
висловлені іншими людьми, яка є також
важливою для формування особистих
переконань.

Проте тією ж ст.10 ч.2 Конвенції
передбачено законодавче обмеження
права на свободу думки та слова, на
вільне вираження своїх поглядів та
переконань, зокрема, для захисту
репутації або прав інших осіб, тощо, і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Тому навіть коли твердження становить
оціночне судження, має бути наявна
фактична основа для такого судження.

Оціночне судження, як стверджує
практика Європейського суду з прав
людини (справа "Лінгенс проти Австрії"),
є висновком, отриманим в результаті
інтелектуальної, логічної обробки і
узагальнення фактів, оцінок інших
людей, інформації довідкового
характеру та причинно-наслідкового
зв'язку між зазначеними джерелами
інформації. В рішенні Європейського
суду з прав людини у справі "Лінгенс
проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє
факти та оціночні судження. Існування
фактів можна довести, а правдивість
критичного висловлювання не підлягає
доведенню. Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного ст. 10
Конвенції.

На підставі ст. 270 ЦК України відповідно
до Конституції України фізична особа
має право на життя, право на охорону
здоров'я, право на безпечне для життя і
здоров'я довкілля, право на свободу та
особисту недоторканність, право на
недоторканність особистого і
сімейного життя, право на повагу до
гідності та честі, право на таємницю
листування, телефонних розмов,
телеграфної та іншої кореспонденції,
право на недоторканність житла, право
на вільний вибір місця проживання та на
свободу пересування, право на свободу
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості. Цим Кодексом та
іншим законом можуть бути передбачені
й інші особисті немайнові права
фізичної особи. Перелік особистих
немайнових прав, які встановлені
Конституцією України, цим Кодексом та
іншим законом, не є вичерпним.

У відповідності до ст. 275 ЦК України
фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу. Захист
особистого немайнового права може
здійснюватися також іншим способом
відповідно до змісту цього права,
способу його порушення та наслідків, що
їх спричинило це порушення.

За нормами ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
4. Спростування недостовірної
інформації здійснюється особою, яка
поширила інформацію. Якщо особа, яка
поширила недостовірну інформацію,
невідома, фізична особа, право якої
порушено, може звернутися до суду із
заявою про встановлення факту
недостовірності цієї інформації та її
спростування. Фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено у
друкованих або інших засобах масової
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування недостовірної
інформації у тому ж засобі масової
інформації в порядку, встановленому
законом. Спростування недостовірної
інформації здійснюється незалежно від
вини особи, яка її поширила.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена. Негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе
протилежного.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі. Гідність та честь фізичної особи
є недоторканими. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі.

Відповідно до ст.299 ЦК України фізична
особа має право на недоторканість
своєї ділової репутації. Фізична особа
може звернутися до суду з позовом про
захист своєї ділової репутації.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної і юридичної
особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної і юридичної особи»
№ 1 від 27 лютого 2009 року, роз'яснено, що
при розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право. Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. Недостовірною
вважається інформація, яка не
відповідає дійсності або викладена
неправдиво, тобто містить відомості
про події та явища, яких не існувало
взагалі або які існували, але відомості
про них не відповідають дійсності
(неповні або перекручені).

Звернення громадян до правоохоронних
органів про захист своїх прав від
неправомірних дій інших осіб, не може
вважатися поширенням неправдивих
відомостей.

Відповідно до роз'яснень наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України №1 від 27 лютого 2009 року "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи" (п.п. 18, 19, 21) позивач
повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Таким чином, вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суд повинен визначити
характер такої інформації та з'ясувати,
чи є вона фактичним твердженням, або
оціночним судженням.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009 року
№1, відповідно до ст.40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування до посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Таким чином, суд вважає, що інформація,
викладена в заяві ОСОБА_2 адресована
службі у справі дітей Магдалинівської
районної державної адміністрації не
містить ознак недостовірної, яка
принижує честь та гідність позивача, а
звернення відповідача з даною заявою
до державного органу суд розцінює як
реалізацію особою конституційного
права, передбаченого ст. 40 Конституції
України.

У випадку звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003.

Разом з тим наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003,
Конституцій Суд України вважає, що
звернення громадян до правоохоронного
органу, що містять певні відомості про
недодержання законів посадовими або
службовими особами, передаються чи
повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
іншими посадовими особами.

Оскільки, межі допустимої інформації
щодо посадових та службових осіб
можуть бути ширшими порівняно з межами
такої ж інформації щодо звичайних
громадян. Тому, якщо посадові чи
службові особи діють без правових
підстав, то мають бути готовими до
критичного реагування з боку
суспільства.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 10 квітня 2013 року №8-рп/2003
відповідно до Конституції України усі
мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк (стаття 40);
кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб (частина
друга статті 55). Питання практичної
реалізації громадянами цих прав
регулюються, зокрема, Законом України
"Про звернення громадян", який
забезпечує їм можливість брати участь
в управлінні державними і громадськими
справами, впливати на поліпшення
роботи органів державної влади і
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, відстоювати свої права
і законні інтереси та поновлювати їх у
разі порушення шляхом викладення в
письмовій або усній формі пропозицій
(зауважень), заяв (клопотань) і скарг.
Згідно з частиною п'ятою статті 55
Конституції України "кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань".

Згідно зі ч.1 ст.1 Закону України «Про
звернення громадян» громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Стаття 3 вказаного Закону України
містить визначення заяви (клопотання),
а саме - звернення громадян із
проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності. Клопотання - письмове
звернення з проханням про визнання за
особою відповідного статусу, прав чи
свобод тощо.

Відповідно до ч.1 ст.5 вищевказаного
Закону України звернення адресуються
органам державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач скористався своїм правом
на звернення до державного органу
влади в порядку, передбаченому Законом
України «Про звернення громадян», тому
у суду відсутні підстави для визнання
його дій пов'язаних зі зверненням до
служби у справах дітей Магдалинівської
районної державної адміністрації як
розповсюдження недостовірної
інформації стосовно позивачки ОСОБА_3
що порочить її гідність, честь та
ділову репутацію.

Що до показань свідків, то суд не бере
їх до уваги з тих підстав, що у
відповідності ст. 63 ЦПК України не є
доказом показання свідка, який не може
назвати джерела своєї обізнаності щодо
певної обставини. З цього випливає
висновок про те, що обставини, про які
він дає показання, повинні бути відомі
йому особисто, тому, показання свідка з
чужих слів або з власних домислів не
допускаються, тому їхні показання не є
належним та допустимим доказом у цій
справі.

Окрім цього, інших належних і
допустимих доказів, які б
підтверджували наведені позивачкою
факти, суду надано не було.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Таким чином, дослідивши у сукупності
наявні у справі докази, та враховуючи,
що, при вирішенні справ про захист
гідності, честі та ділової репутації
суди повинні забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку, суд, встановивши, що, в ході
розгляду справи в діях відповідача не
було встановлено складу
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
а саме сукупність таких обставин, як: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право - дійшов висновку, що вказані
позовні вимоги позивача вважає такими,
що не підлягають задоволенню, оскільки
є необґрунтованими та недоведеними
позивачем і такими, що заявлені без
належних правових підстав і не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, виходячи зі
встановлених в судовому засіданні
обставин, при цьому обставини, на які
позивачка посилається, як на підставу
задоволення своїх позовних вимог, не
містять складу правопорушення у діях
відповідача, наявність якого може бути
підставою для задоволення даного
позову.

Що стосується позовних вимог щодо
спростування інформації у визначений
спосіб, стягнення моральної шкоди, то
вони також на підлягають задоволенню,
оскільки є похідними від
вищезазначених вимог.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної
особи.

Зважаючи на приписи ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, та враховуючи, що
суд прийшов до висновку про
необхідність відмови в позові щодо
захисту гідності, честі та ділової
репутації, вимоги позивача про
відшкодування моральної шкоди не
підлягають задоволенню.

Враховуючи, також, що, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог позивача, суд, з
урахуванням положення ст.88 ЦПК України,
вважає також за необхідне відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
в частині стягнення з відповідача
понесених позивачем судових витрат.

Дане рішення суд ухвалює в рамках
заявлених позивачем вимог і на
підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК
України).

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 9, 32, 34, 40, 68 Конституції
України, ст.ст. 11, 15, 16, 23, 270, 275, 277, 297, 299, 1167
ЦК України, Законом України «Про
інформацію», Законом України «Про
звернення громадян», ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 15,
57-66, 88, 208-210, 212-215 ЦПК України, ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень і
застосування практики Європейського
суду з прав людини», Конвенцією про
захист прав людини і основоположних
свобод, Рішеннями Європейського суду з
прав людини, Рішенням Конституційного
Суду України від 10 квітня 2003 року
№8-рп/2003, Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної і юридичної особи»
№ 1 від 27 лютого 2009 року, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» № 14
від 18 грудня 2009 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності, ділової репутації та
стягнення спричиненої моральної шкоди
- відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
проголошення рішення у відсутності
особи, яка брала участь у справі, але не
була присутня у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Головуючий
суддя Новік Д.І.