Справа № 360/1964/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
Бородянський
районний суд

Київської області в складі: головуючої
- судді Міланіч А.М.

при секретарі -
Хоменко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Бородянка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
відокремленого підрозділу
Національного університету
біоресурсів і природокористування
України «Немішаївський агротехнічний
коледж», третя особа - ОСОБА_2, про
визнання свідоцтва про право власності
на житло та наказу недійсними, визнання
права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що він з 16
жовтня 1987 року зареєстрований в
АДРЕСА_1 і у вересні 2011 року дізнався, що
дана квартира на початку 1997 року була
приватизована без його участі його
матір'ю - ОСОБА_3, яка померла в 2011 році,
та вітчимом - ОСОБА_2 на двох осіб.

Вважав, що приватизація зазначеної
квартири була проведена незаконно, так
як станом на 1997 рік в даній квартирі
крім матері та вітчима був
зареєстрованим та проживав також і він
(позивач).

Тому просив визнати недійсними
свідоцтво про право власності на житло
№ 77 від 19 березня 1997 року та наказ
Немішаївського радгоспу-технікуму від
12 березня 1997 року, визнати за ним
(позивачем) право власності на 1/3
частину вказаної квартири.

В судовому засіданні позивач та
його представник ОСОБА_4 позов
підтримали і викладене підтвердили,
визнали, що в 1994 році позивач разом із
сім'єю виїхав на постійне місце
проживання до Росії, але на час
приватизації квартири в 1997 році
повернувся та деякий час проживав в
спірній квартирі, пізніше, вже влітку
1997 році перевіз речі та сім'ю, однак,
батьки не пустили його до квартири і
вони з дружиною та дітьми змушені були
їхати до Малинського району
Житомирської області, де проживають і
до цього часу.

Представник Немішаївського
агротехнічного коледжу Петрушенко І.К.
в судовому засіданні позов не визнала,
вважала оспорювані наказ та свідоцтво
виданими правомірними, так як на час
проведення приватизації позивач в
спірній квартирі тривалий час не
проживав та виїхав до Росії.

Третя особа ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_6 в судовому
засіданні позов вважали таким, що не
підлягає задоволенню, суду пояснили, що
позивач не мав права на приватизацію
квартири, так як з 1994 року разом з сім'єю
постійно проживав в Росії, де і був
прописаний та працював там, коли
повернувся назад до України, то
квартира була вже приватизована, та й
він в ній не проживав, разом з майном та
сім'єю відразу переїхав в с.Гранітне
Малинського району.

Вислухавши пояснення позивача та
його представника ОСОБА_4, представника
відповідача Петрушенко І.К., третю
особу ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_6, покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
дослідивши письмові докази по справі,
суд вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що за наказом по
Немішаївському радгоспу-технікуму (на
даний час - відокремлений підрозділ
Національного університету
біоресурсів і природокористування
України «Немішаївський агротехнічний
коледж»), № 143 від 12 березня 1997 року було
задоволено заяву ОСОБА_2 та передано
квартиру АДРЕСА_1 в приватну спільну
сумісну власність (а.с.52-58).

На підставі вказаного наказу 19
березня 1997 року Немішаївським
радгоспом-технікумом ОСОБА_2 і ОСОБА_3
було видане свідоцтво № 77 про їх право
власності на вказану квартиру та за
ними було зареєстроване право
власності в Бородянському БТІ (а.с.10,51).

Відповідно до п.4 ст.5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду мають громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах (будинках).

Згідно п.1 вказаної статті до
членів сім»ї наймача включаються лише
громадяни, які постійно проживають в
квартирі (будинку) разом з наймачем або
за якими зберігається право на житло.

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.28,29,53,60,62-64), показів свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
позивач з 1994 року постійно не проживає
в спірній квартирі, з 6 січня 1994 року по 7
липня 1997 року постійно проживав та був
зареєстрований разом із своєю сім'єю в
с.Новий Рогачик Городищенського району
Волгоградської області Росії, де мав
власне житло та працював, з липня 1997
року проживає в с.Гранітне Малинського
району Житомирської області.

Оскільки позивач на час
приватизації спірної квартири в
березні 1997 року постійно не проживав в
цій квартирі і за ним не зберігалося
право на житло, то він не мав права і на
участь в її приватизації. Сама лише
наявність реєстрації позивача в
квартирі не надає йому права на її
приватизацію.

Тому суд вважає, що позивача
правомірно не було включено до числа
осіб, які мають право на приватизацію
вказаної квартири.

Та обставина, що позивач
періодично приїзжав до матері та
деякий час проживав в квартирі не може
свідчити про його постійне там
проживання, оскільки ці періоди були
нетривалими і носили гостьовий
характер, так як ніяких власних речей,
необхідних для постійного проживання,
він в квартирі не мав, речі з Росії
перевіз в с.Гранітне Малинського
району в липні 1997 року, що визнав і сам
позивач в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, оскільки
будь-яких порушень діючого
законодавства при прийнятті
оскаржуваного наказу судом не
встановлено, підстав для його
скасування не вбачається, то суд
вважає за необхідне в цій частині в
позові відмовити.

Оскільки судом відмовлено в позові
в частині визнання незаконним та
скасування наказу про передачу спірної
квартири у власність сім'ї ОСОБА_3, то
відсутні підстави для визнання
недійсним оскаржуваного свідоцтва про
право власності на житло та визнання за
позивачем права власності на частину
квартири, а тому і в цій частині в
позові необхідно відмовити.

Керуючись ст.65-1 ЖК України, Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до відокремленого
підрозділу Національного університету
біоресурсів і природокористування
України «Немішаївський агротехнічний
коледж», третя особа - ОСОБА_2, про
визнання свідоцтва про право власності
на житло та наказу недійсними, визнання
права власності на частину квартири
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Київської області через Бородянський
районний суд Київської області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя А.Міланіч