АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2005/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н.Г. Доповідач - Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів :
Кочкової Н.О., Повєткіна В.В..

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 грудня 2013
року

по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованності,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» 29
березня 2013 року звернулось до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог банк
зазначив, що 30 травня 2006 року між
Закритим акціонерним товариством
Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
згідно якого відповідач отримала
кредит в розмірі 5000,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36,00 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Позивач свої зобов'язання виконав,
кредит надав, але відповідач ОСОБА_2
належним чином свої зобов'язання не
виконала, допустивши прострочення
повернення кредиту, внаслідок чого за
нею станом на 31 березня 2013 року
утворилась заборгованість перед
позивачем в розмірі 37099,27 грн., яка
складається з: заборгованості за
кредитом в розмірі - 9270,20 грн.,
заборгованості по сплаті нарахованих
відсотків за користування кредитом в
розмірі - 25586,24 грн., штраф (фіксована
частина) в розмірі 500,00 грн., штраф
(відсоткова складова) в розмірі 1742,82
грн.

Оскільки, відповідач добровільно
здійснювати погашення заборгованості
не бажає, позивач змушений був
звернутися до суду і просить стягнути з
відповідача на свою користь суму
заборгованості в розмірі 37099,27 грн., та
судові витрати по справі в розмірі 370,99
грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року ,
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»,
заборгованість у розмірі 37 099 грн. 27
коп, яка складається з: заборгованість
за кредитом - 9 270, 20 грн., заборгованість
по сплаті нарахованих відсотків за
користування кредитом - 25 586,24, штраф
/фіксована частина/-500,00 грн., штраф
/відсоткова складова/-1 742,82 грн.

Також судом було вирішено питання щодо
розподілу судових витрат по справі.

Не погодившись з вищевказаним
рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з
апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 13 грудня
2013 року - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким, в відмовити в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
Приватбанк, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також на те, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду,
заявлених позовних вимог в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити, а рішення суду
скасувати, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, за наступних підстав.

При розгляді справи суд першої
інстанції встановив, що 30 травня 2006
року між Закритим акціонерним
товариством Комерційний банк
«Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір згідно якого
відповідач отримав кредит в розмірі
5000,00 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну карту зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Відповідно до нової редакції статуту
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» є
правонаступником всіх прав та
зобов'язань Закритого акціонерного
товариства Комерційного банку
«Приватбанк» (а.с.22-23).

У відповідності до умов зазначеного
кредитного договору, Договір
складається з Заяви позичальника, умов
надання банківських послуг та правил
користування платіжною карткою
(а.с.11-19).

Представником відповідача ОСОБА_3
подано до суду письмову заяву щодо
застосування строків позовної
давності, в якій зазначено, що строки
позовної давності за зазначеним
кредитним договором сплинули, оскільки
з останнього дня квітня 2009 року пройшло
більше трьох років (а.с.92).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що між сторонами був укладений
кредитний договір, строк дії якого за
умовами надання кредиту
пролонговувася автоматично, а оскільки
відповідач не виконував зобов'язання
за договором, то утворилась
заборгованість, яка складається з тіла
кредиту, відсотків за користування
кредитом, штрафних санкцій.

Вказані висновки суду зроблені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що, згідно із п.4
ч.1 ст. 309 ЦПК України є безумовною
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи
кінцевий термін повернення кредиту
співпадає с терміном дії картки, та
становить 30 травня 2009 року, що є
початком перебігу строку позовної
давності, 3-річний термін сплинув 30
травня 2012 року, а з позовом Банк
звернувся 29 березня 2013 року, при цьому
не зазначив жодної поважної причини
його пропуску.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості остання банківська
операція за кредитною карткою
відбулася 31.07.2008 року, що також свідчить
про те, що фактичної пролонгації картки
не відбулося.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття
позовної давності, згідно з якою це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання починається зі спливом
строку виконання кредитного договору.

Разом з тим із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору про надання
кредитного ліміту на платіжну картку,
та про те, що строк дії картки не
визначений, не свідчить, що цей договір
не має строку виконання.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд наведених норм закону не
врахував та не перевірив заперечень
відповідача про те, що умовами п. 9.12
Умов та правил надання банківських
послуг, які були чинними на час
укладення з відповідачем договору про
надання кредитного ліміту на платіжну
картку, були встановлені умови строку
дії кредитної карти та початок
перебігу строку, з якого дія кредитної
карти припиняється, а банк набуває
права вимоги за договором, не
встановили порядок повідомлення
банком боржника про наявність у нього
кредитної заборгованості, а також
строк, з якого у банка виникає право на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за договором.

Зокрема, п. 9.6 договору передбачає, що
при відсутності на картці грошових
коштів у розмірі, достатньому для
оплати послуг банку для продовження
дій картки та при ненадходженні
грошових коштів на картку протягом 3
місяців з часу спливу її дії, банк
стягує комісію за обслуговування
рахунку за тарифами.

Крім того, суд першої інстанції не взяв
до уваги той факт, що кредитний договір
від 30 травня 2006 року, укладений між
сторонами є споживчим, а відповідно до
п. 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" враховуючи
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

За таких обставин апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду,
як незаконне підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 317 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року -
скасувати.

В задоволені позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: