Якимівський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2/330/460/2014

Справа № 330/1623/14-ц

"04" вересня 2014 р. Якимівський районний
суд Запорізької області

у складі: головуючого - Бойчевої Н.В.

при секретарі - Колєдаєвої Л.І.

розглянув в відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Якимівка
Запорізької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області про відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області про відшкодування
моральної шкоди, мотивуючи тим, що з
Південним філіалом інституту
механізації та електрифікації
сільського господарства вона
перебувала у трудових відносинах з 1995
року до 27.02.2003 року, остання професія на
вказаному підприємстві - доярка ферми.
Звільнена позивачка була за ст.. 38 КЗпП
України, а саме, за станом здоров'я, що
підтверджується копією трудової
книжки.

Починаючи з 2003 року позивачка
хворіє, неодноразово зверталась за
медичною допомогою.

У 2003 її стан здоров'я погіршився, у
неї сталося загострення періартрозу та
почала відчувати сильні болі в хребті,
тому перебувала на лікуванні, однак
стан її здоров'я не покращився.

Вже на протязі 11 років позивачка
лікуюється від хвороби, яку отримала на
виробництві. Всі витрати на ліки
оплачувала самостійно. ОСОБА_1 кожного
року необхідно лікуватися та проходити
медичне обстеження (не менше двох разів
на рік), купувати ліки, знаходитись на
лікарняному з постійним доглядом за
нею її близькими.

26.01.2004 року актом розслідування
професійного захворювання позивачці
був поставлений діагноз: радікулопатія
шийна з помірно вираженим порушенням
біомеханіки хребта і стійким больовим
синдромом, нейродистрофією у вигляді
лівобічного плечо-лопаткового
періартрозу, дефартрозу лівого
ліктьового суглобу, в сполученні з
зовнішнім епідкондільозом і
нейровоскулярним синдромом верхніх
кінцівок). Професійне захворювання
виникло внаслідок того, що не
проводились
лабораторно-інструментальні
дослідження стану зовнішньої середи в
робочій зоні. Не дотримувався
температурний режим в холодні пори
року, не проводилась атестація
робочого місця доярки.

З Південним філіалом інституту
механізації та електрифікації
сільського господарства вона
перебувала у трудових відносинах 8
років, де працювала в умовах впливу
шкідливих факторів. Позивачка віддала
цій праці багато років свого життя, а у
результаті отримала захворювання, яке
усе це життя майже перекреслила.

Згідно з п. 17 акту П-4 причиною
професійного захворювання у неї є:
«недотримання проведень
лабораторно-інструментальних
досліджень стану зовнішньої середи на
робочих місцях господарства. Не
забезпечення здорових умов праці,
дотримання температурного режиму на
робочому місці доярки. Не впровадження
засобів малої механізації для
транспортування вантажів».

Лікарями було рекомендовано:
направити її на медогляд та
протипоказано працю зі шкідливими
виробничими факторами, у важких
фізичних навантаженнях.

За результатами висновку
останнього обстеження
Медико-соціальної експертної комісії
№ 005146 від 11.07.2011 року у результаті
професійного захворювання, пов'язаного
з виробництвом їй було встановлено
третю групу інвалідності із 50% стійкої
втрати професійної працездатності -
безстроково. При цьому визначена
потреба у додаткових видах допомоги.

Внаслідок цього захворювання
позивачка змушена тривалий час
знаходитись на лікарняному, проходити
чисельні медичні огляди та обстеження,
відновлювальні процедури.

У зв'язку з професійним
захворюванням було порушено її
нормальні життєві зв'язки, була
позбавлена реалізувати свої звички та
бажання, в неї постійно виникають
складнощі у зв'язку із загальною
слабкістю, втомою, сильним болем в
області голови, головокружінням, болях
в ногах, хребті та віддишка. Всі ці
фактори позначились на її здоровому
сні, за останні роки вона погано спить у
зв'язку з частим загостренням болю в
голові, болях в області серця та кашлі.

Як зазначає позивачка вона не
може вести повноцінний образ життя,
постійно відчуває страждання,
психологічний дискомфорт, порушена
душевна рівновага, виражена у почуттях
розпачу, тривоги, дратівливості, у
почуттях страху, поганому сні на фоні
сильних больових відчуттів. Все це
постійно і негативно позначалося і
позначається сьогодні на її душевному
стані.

Через стан здоров'я вона
позбавлена можливості працювати. Це
поставило її у незручне становище,
оскільки не може матеріально
забезпечувати свою родину на тому ж
рівні, коли працювала. Її заробітна
плата була основним засобом існування
її родини. Це додає їй багато
неприємних відчуттів, приходиться
витрачати кошти на відновлення свого
здоров'я.

Позивачка відчуває себе
втраченою для суспільства та родини
людиною. Тривале лікування позначилось
не тільки на її здоров'ї, а також і на її
психіці. Відносини в її родині
погіршились, вона стала інвалідом,
позбавленим можливості повноцінно
виконувати свої сімейні обов'язки по
господарству.

Усі ці фактори викликають
негативні емоції і переживання.
Порушено її нормальні життєві зв'язки,
їй доводиться докладати додаткових
зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 23, 1167 ЦК України
моральна шкода постраждалому від
нещасного випадку на виробництві, або
професійного захворювання складається
з фізичного болю та душевних страждань,
які він поніс у зв'язку з ушкодженням
здоров'я.

У результаті того, що позивачка
вимушена звернутись з позовом до суду,
вона вивчала законодавство, яким
повинен був керуватися Відповідач, для
складання цього позову їй необхідно
було отримати консультацію у юриста,
витратити значну кількість коштів на
сплату отриманих юридичних послуг. Ці
гроші були нею взяті в сімейному
бюджеті та витрачені не на свою родину,
а на судове поновлення її прав.

Позивачка вважає, що серед інших
доводів про обґрунтування суми
моральної шкоди, яку вона просить
сплатити їй за спричинення морального
болю від професійного захворювання на
виробництві, може посилатися на
конкретні рішення судів,

так як це є свідченням рівності її
гідності до гідності осіб щодо яких вже
виносилися рішення судів.

Згідно роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року із змінами від 25 травня 2001 року
«Про судову практику по справам про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» пов'язують факт заподіяння
моральної шкоди не лише зі станом
напруженості під впливом
сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із
наявністю втрат фізичного і психічного
характеру, які тягнуть за собою
порушення нормальних життєвих зв'язків
потерпілого, зменшення його суспільної
активності, потребують від нього
додаткових зусиль для організації
життя.

Згідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Враховуючи, що рішенням МСЕК їй
встановлено 50 % втрати професійної
працездатності, просить суд стягнути з
відповідача моральну шкоду, яка була їй
задана у результаті професійного
захворювання на виробництві, яку вона
оцінює в 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн.

Це обумовлено тим, що професійне
захворювання вона отримала на роботах
з небезпечними та шкідливими умовами
праці та на роботі якій віддала 8 років
свого життя.

Порядок відшкодування моральної
шкоди визначається законодавством.

Згідно ст. 13 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», страховим випадком є
нещасний випадок на виробництві або
професійне захворювання, що спричинило
застрахованому професійно зумовлену
фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у Законі, з настанням яких
виникає право застрахованої особи на
отримання матеріального забезпечення
та/або/ соціальних послуг.

Страховий випадок з ОСОБА_1,
стався у 2004 році, коли їй вперше було
встановлено втрату працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням,
тому, і з цього часу у неї виникло право
на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п.11 Пленуму
Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6
«Про практику розглядами судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди»право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Відповідно до ст. 34 ч.3 Закону
України від 23 вересня 1999 р. №1105-ХІУ

«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на

виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності»

відшкодування моральної шкоди
застрахованим громадянам, які
потерпілі

на виробництві від нещасного
випадку чи професійного захворювання,
провадиться Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України за рахунок коштів
Фонду.

Пунктом 27 ст.77 Закону України від
20.12.2005 р. «Про державний бюджет України
на 2006 рік» зупинено дію аб. 4 ст. 1 ,
підпункту «є» п. 1 ч . 1 ст. 21 , ч.3 ст. 28 та
ч.3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999
р. №1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності».

Тобто, на момент виникнення у неї
права на відшкодування шкоди та
отримання страхових виплат, в т.ч. й
моральної шкоди, а саме на момент
встановлення МСЕК стійкої втрати
працездатності та групи інвалідності
27.06.2005р., діяв спеціальний закон - Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 р. №1105-ХІУ, яким було
передбачено відшкодування потерпілим
моральної шкоди.

Згідно Рішення Конституційного
Суду України від 27 січня 2004 року в
аспекті конституційного звернення
положення частини 3 статті 34 Закони
України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності" слід
розуміти як визначення порядку,
процедури та розмірів відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків моральної
(немайнової) шкоди, спричиненої умови
виробництва, в окремому випадку -тільки
в випадку відсутності втрати
потерпілим професійної
працездатності.

Вказане положення не виключає
обов'язку Фонду відшкодовувати
моральну шкоду, спричинену умовами
виробництва, в інших випадках, коли
здійснення права застрахованих на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, спричиненої умовами
виробництва, повинно забезпечуватись
Фондом на підставі ст.ст. 1,5,6,13,21 та
частини З ст.28 цього Закону всім
потерпілим, в тому числі в випадку
тимчасової, стійкої або повної втрати
професійної працездатності.

Оскільки позивачка є
застрахованою особою відповідно до
Закону України» Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання,які спричинили втрату
працездатності», то, згідно із ст.21 п.1
«е» 28 ч.3 вказаного Закону в обов'язки
відповідача входить своєчасне та в
повному обсязі відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров"я в вигляді
страхової виплати в відшкодування
моральної шкоди за наявності факту
заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Позивачка вважає, що факт
заподіяння їй моральної шкоди наявний,
оскільки: вона частково на 50% втратила
професійну працездатність в
працездатному віці і отримала
інвалідність третьої групи від
професійного захворювання.

За ст. 1168 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована
одноразово або шляхом здійснення
щомісячних платежів.

Норми Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання,які спричинили втрату
працездатності» передбачали
відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам як страхову
виплату,тому покладення на відділення
Фонду обов'язку зі сплати такої
страхової виплати не є цивільною
відповідальністю зазначеного органу.

За таких обставин, встановлення
їй стійкої втрати працездатності
згідно висновку МСЕК слід
кваліфікувати як страховий випадок за
ст.13 зазначеного Закону, що тягне
виникнення у позивача права, а у
відповідача обов'язку за п.»е»п.1 ч.І
ст.21 цього Закону в редакції Закону від
16 червня 2005 року з виплати грошової
суми за моральну шкоду в світлі
тлумачення наданого рішенням
Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року за № 1-рп/2004 у справі про
відшкодування моральної шкоди
відділенням Фонду.

За ст. 1168 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована
одноразово.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнала та
пояснила зазначає, що згідно акту
розслідування професійного
захворювання № 19 від 30.01. 2004 р.
професійне захворювання виникло
внаслідок недотримання температурного
режиму в холодні пори року, порушення
інструкції по охороні праці для
майстра машинного доїння корів в
частині транспортування вантажів та не
проводилось
лабораторно-інструментальні
дослідження стану зовнішньої середи в
робочій зоні. Отже, професійне
захворювання у ОСОБА_1 виникло з вини
роботодавця - Південної філії
інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства.

Положення статей 21,28,34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» ( далі - Закон-1105), якими
було передбачено право робітника на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, втратили чинність за
ст.77 Закону України від 20. 12. 2005 р. " Про
державний бюджет України на 2006 рік",
тому спірні правовідносини
регулюються нормами чинного трудового
законодавства. Так, відповідно до ст.237-1
КЗпП України передбачено
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди, якщо порушення законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. При цьому
частиною другою статті встановлено, що
порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством. Таким
законодавством є норми Цивільного
Кодексу, зокрема ч.3,4,5 ст.23, п.1 , ст. 268, ст.
ст. 1167 та 1168 та норми Закону України
«Про охорону праці».

Вимоги законодавства про охорону
праці, зокрема Закону України "Про
охорону праці " від 14 жовтня 1992р. № 2694-ХП
поширюється на фізичних та юридичних
осіб, що використовують найману працю.
Трудовий договір з працівником
передбачає що роботодавець
зобов'язується забезпечити
працівникові безпечні умови праці,
передбачені законодавством про працю,
та колективним договором (угодою).

Відповідно до частини першої ст. 21 КЗпП
України, трудовий контракт е угода між
працівником та власником підприємства
за якою працівник зобов'язується
виконувати роботу визначену цією
угодою, а власник підприємства
зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю.

Відповідно до ч.І ст. 6 Закону України
«Про охорону праці» вказано, умови
праці на робочому місці, безпека
технологічних процесів, машин,
механізмів, устаткування та інших
засобів виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також
санітарно-побутові умови повинні
відповідати вимогам законодавства..

Статтею 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачено, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Отже, підприємство - Південний філіал
інститута механізації та
електрифікації сільського
господарства повинно було створити
ОСОБА_1 безпечні умови праці, натомість,
відповідно до акту № 19 розслідування
професійного захворювання
підприємство є винним у виникненні
професійного захворювання.

Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди потерпілим на виробництві
здійснюється відповідно до норм
Цивільного Кодексу України, а саме
згідно п. 1. ст. 1167 - моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної ( немайнової) шкоди» (надалі -
Постанова) передбачено, що відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку-ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачем, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Пунктом 4 Постанови передбачено, що у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачу, з
яких міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується. Але , окрім власних
тверджень про погіршення морального
стану позивача, ним не надано жодного
документального підтвердження
спричинення йому моральної шкоди. У
відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до Закону в редакції до змін
згідно з Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 717 - V від 23.02.2007 року
відшкодування моральної шкоди
потерпілим проводились Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань (далі - Фонд), але
відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу
України, акт цивільного законодавства
не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність
особи, а також згідно ч. І ст. 58
Конституції України, Закони та інші
нормативне - правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Відшкодування
моральної шкоди є майновою
відповідальністю Фонду перед
потерпілими, а тому зміни, які внесені
Законом України № 717 - V від 23.02.2007 року
мають застосовуватися у даному
випадку.

Законом № 717- V від 23.02.2007 року виключено
відшкодування моральної шкоди, як вид
страхової виплати.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Прикінцевих
положень Закону відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 1 січня 2008 року.

Тобто, на теперішній час відсутні
підстави для відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду.

Пунктом 13 Постанови роз'яснено, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника
підприємства незалежно від форми
власності, виду діяльності чи
галузевої незалежності.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону № 1105
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
умовами виробництва, яка не спричинила
втрати потерпілим професійної
працездатності, відшкодовується
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної (немайнової)
шкоди за поданням висновку медичних
органів.

Отже, дана норма Закону діяла в разі
надання довідки медичної установи про
встановлення факту наявності
моральної шкоди потерпілим на
виробництві. Також, на момент
встановлення професійного
захворювання ч 3 ст. 28 Закон № 1105
передбачала відшкодування відділенням
Фонду моральної шкоди за наявності
факту заподіяння цієї шкоди.

Наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22.11.96 № 212 затверджений
Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків. Пунктом 1.1 «д»
цього Положення передбачено, що на
медико-соціальні експертні комісії (
далі -МСЕК) покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди.

Відповідно до листа виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 02.04.12 № 140-06-2 та
роз'яснень наданих Міністерством
охорони здоров'я України від 05.03.12 №
16.10-67 на момент дії ч.3. ст.34 Закону № 1105,
яка передбачала відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, обов'язковим
документом був висновок медичного
закладу про факт наявності моральної
шкоди. Отже, саме МСЕК є єдиним
повноважним органом встановлення
спричинення моральної шкоди внаслідок
отриманого професійного захворювання.
Позивачем в обґрунтування позовних
вимог надано копії виписок з акту
огляду МСЕК, проте в жодній з наданих
виписок ОСОБА_1. не встановлено факт
спричинення моральної шкоди. За таких
обставин, вважаємо, що позивач не має
права на виплату грошової суми за
моральну шкоду.

Оскільки страхова виплата за моральну
шкоду виплачується за наявності факту
спричинення такої шкоди, то вважається,
що при вирішенні вказаного питання у
першу чергу необхідно встановити факт
спричинення моральної шкоди, і вже в
другу чергу можливо ставити питання
про стягнення певної суми
відшкодування моральної шкоди.

До позову позивачем не додано жодного
документа, що підтверджує факт
спричинення моральної шкоди .Також,
необхідно зазначити, що при
проходженні оглядів у МСЕК позивачеві
не встановлено факт спричинення
моральної шкоди внаслідок
професійного захворювання, а лише
визначено відсоток втрати професійної
працездатності та встановлено групу
інвалідності.

Крім того, відділенням Фонду в повному
обсязі відшкодовуються витрати на
лікування позивача а саме: витрати на
придбання медикаментів, витрати на
стаціонарне лікування, також ОСОБА_1
отримує санаторно-курортне лікуванні
та отримує разові грошові допомоги.
Отже, ОСОБА_1 на підставі медичної
довідки МСЕК у відповідності до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» в
повному обсязі отримує всі належні
соціальні послуги та виплати.

Розглянув матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно акту розслідування
професійного захворювання № 19 від 30.01.
2004 р. професійне захворювання виникло
внаслідок недотримання температурного
режиму в холодні пори року, порушення
інструкції по охороні праці для
майстра машинного доїння корів в
частині транспортування вантажів та не
проводилось
лабораторно-інструментальні
дослідження стану зовнішньої середи в
робочій зоні. Отже, професійне
захворювання у ОСОБА_1 виникло з вини
роботодавця - Південної філії
інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства.

Положення статей 21,28,34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» ( далі - Закон-1105), якими
було передбачено право робітника на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, втратили чинність за
ст.77 Закону України від 20. 12. 2005 р. " Про
державний бюджет України на 2006 рік",
тому спірні правовідносини
регулюються нормами чинного трудового
законодавства. Так, відповідно до ст.237-1
КЗпП України передбачено
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди, якщо порушення законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. При цьому
частиною другою статті встановлено, що
порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством. Таким
законодавством є норми Цивільного
Кодексу, зокрема ч.3,4,5 ст.23, п.1 , ст. 268, ст.
ст. 1167 та 1168 та норми Закону України
«Про охорону праці».

Вимоги законодавства про охорону
праці, зокрема Закону України "Про
охорону праці " від 14 жовтня 1992р. № 2694-ХП
поширюється на фізичних та юридичних
осіб, що використовують найману працю.
Трудовий договір з працівником
передбачає що роботодавець
зобов'язується забезпечити
працівникові безпечні умови праці,
передбачені законодавством про працю,
та колективним договором (угодою).

Відповідно до частини першої ст. 21 КЗпП
України, трудовий контракт е угода між
працівником та власником підприємства
за якою працівник зобов'язується
виконувати роботу визначену цією
угодою, а власник підприємства
зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю.

Відповідно до ч.І ст. 6 Закону України
«Про охорону праці» вказано, умови
праці на робочому місці, безпека
технологічних процесів, машин,
механізмів, устаткування та інших
засобів виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також
санітарно-побутові умови повинні
відповідати вимогам законодавства..

Статтею 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачено, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Отже, підприємство - Південний філіал
інститута механізації та
електрифікації сільського
господарства повинно було створити
ОСОБА_1 безпечні умови праці, натомість,
відповідно до акту № 19 розслідування
професійного захворювання
підприємство є винним у виникненні
професійного захворювання.

Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди потерпілим на виробництві
здійснюється відповідно до норм
Цивільного Кодексу України, а саме
згідно п. 1. ст. 1167 - моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до Закону в редакції до змін
згідно з Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 717 - V від 23.02.2007 року
відшкодування моральної шкоди
потерпілим проводились Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань (далі - Фонд), але
відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу
України, акт цивільного законодавства
не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність
особи, а також згідно ч. І ст. 58
Конституції України, Закони та інші
нормативне - правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Відшкодування
моральної шкоди є майновою
відповідальністю Фонду перед
потерпілими, а тому зміни, які внесені
Законом України № 717 - V від 23.02.2007 року
мають застосовуватися у даному
випадку.

Законом № 717- V від 23.02.2007 року виключено
відшкодування моральної шкоди, як вид
страхової виплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону № 1105
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
умовами виробництва, яка не спричинила
втрати потерпілим професійної
працездатності, відшкодовується
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної (немайнової)
шкоди за поданням висновку медичних
органів.

Наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22.11.96 № 212 затверджений
Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків. Пунктом 1.1 «д»
цього Положення передбачено, що на
медико-соціальні експертні комісії (
далі -МСЕК) покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди.

Як видно з матеріалів справи, такий
висновок відсутній.

Крім того, відділенням Фонду в повному
обсязі відшкодовуються витрати на
лікування позивача а саме: витрати на
придбання медикаментів, витрати на
стаціонарне лікування, також ОСОБА_1
отримує санаторно-курортне лікуванні
та отримує разові грошові допомоги.
Отже, ОСОБА_1 на підставі медичної
довідки МСЕК у відповідності до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» в
повному обсязі отримує всі належні
соціальні послуги та виплати, що
підтверджується постановами про
призначення страхових виплат (а.с.36-63).

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги не обґрунтовані і задоволенню
не підлягають.

Керуючись ст. 208,209 ЦПК України, на
підставі ст. 28, 1167 ЦК України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», ЗУ «Про внесення
змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності»» № 717 - V від 23.02.2007 року,
суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області про відшкодування
моральної шкоди - відмовити

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного
суду Запорізької області протягом 10
днів з дня оголошення рішення,
сторонами в той же термін з моменту
отримання копії рішення.

Суддя-