Номер провадження 2/754/4332/14
РІШЕННЯ

Іменем України

28.11.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого судді
Клочко І.В.

при секретарі
Ліщитович К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування квартирою шляхом
виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування квартирою шляхом
виселення. Свої позовні вимоги
обґрунтовують тим, що позивачі є
власниками квартири АДРЕСА_1 В даній
квартирі зареєстрований та проживає
ОСОБА_3 (колишній чоловік ОСОБА_1.), який
зловживає алкогольними напоями,
влаштовував сварки, бійки, своєю
неадекватною поведінкою систематично
руйнував майно в квартирі, а з січня 2014
року став чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перешкоди в користуванні квартирою
шляхом установки нового замка від
вхідних дверей квартири. В утриманні
квартири відповідач участі не приймає.
На підставі цього, позивачі були
змушені звернутися з позовом до суду.

В позовній заяві позивачі просять
визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право
користування квартирою та виселити
його з квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого
житлового приміщення.

В судовому засіданні позивачі та
представник позивачів підтримали
позовні вимоги за викладеними в позові
обставинами та просили суд
задовольнити їх в повному обсязі. Також
ОСОБА_4 пояснила, що 09.03.2014 року будучи в
стані алкогольного сп'яніння вигнав
всю сім'ю з квартири, в зв'язку з чим,
позивачі та члени їх сім'ї були змушені
тимчасово висилитися із своєї квартири
і наймати інше житло.

Відповідач в судовому засіданні
просив суд вирішити справу на свій
розсуд.

Вислухавши пояснення позивачів
та їх представника, відповідача,
показання свідка: ОСОБА_5, вивчивши
матеріали позовної заяви та дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 27.03.2000 року,
квартира, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, належить на праві власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях (а.с.17).

У вказаній квартирі зареєстровані
ОСОБА_1, ОСОБА_2.(донька), ОСОБА_6 (внучка),
ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (внучка), ОСОБА_3
(чоловік), що підтверджується довідкою
ЖЕК №307 від 19.03.2014 року (а.с.14).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
розірвано 21.07.2005 року, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу (а.с.20).

Аналізуючи встановлені по справі
обставини в їх сукупності, суд вважає
заявлені позовні вимоги не
обґрунтованими, та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Частина 4 ст. 156 ЖКУ встановлює, що
припинення сімейних відносин з
власником квартири не позбавляє членів
його сім`ї права користування займаним
житловим приміщенням.

Тобто у разі припинення сімейних
відносин з власником, колишні члени
його сім'ї не позбавляються права
користуватися житловим приміщенням.
Крім того, надавши свою згоду на
реєстрацію члена сім'ї у житловому
приміщенні, власник приміщення тим
самим визнав за таким членом (колишнім
членом) своєї сім'ї право користування
таким житлом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними і
власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач
проживає та зареєстрований в квартирі,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з
28.09.2000 року, даний факт сторонами не
заперечувався.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про необгрунтованість вимог
щодо визнання відповідача таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - спірною квартирою.

Щодо виселення, слід зазначити, що ст. 157
ЖК України встановлює, що членів сім'ї
власника квартири може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 cт. 116 ЖК
України. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Частина 1 cт. 116 ЖК України визначає, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ними,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціального
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної
норми ст. 116 ЖК України вказує на такі
підстави виселення фізичної особи без
надання іншого жилого приміщення:
систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення; використання його
не за призначенням; систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб
мають попередньо вживати заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Водночас, як роз'яснив пленум
Верховного Суду України у п. 17 своєї
Постанови "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України", №2 від 12
квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985
року), при розгляді справ про виселення
на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що
систематично порушують правила
суспільного співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або житловому будинку,
варто виходити з того, що при
антигромадському поводженні, що
продовжується, виселення винного може
бути й у випадку повторного порушення,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або суспільного впливу не дали
позитивних результатів. Доказом
застосування мір попередження і
громадського впливу можуть слугувати
постанови про притягнення до
адміністративної відповідальності,
офіційні застереження, рішення суду
або третейського суду про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення до
відповідних органів зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення. Виселення без
надання іншого житлового помешкання
обумовлено ще і безрезультатністю
застосованих до винної особи заходів
попередження і суспільного впливу.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 p., є,
зокрема, міри попередження,
застосовувані судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також міри суспільного
впливу, прийняті на зборах мешканців
будинку або членів ЖБК, трудових
колективів та інших громадських
організацій за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих указівок щодо можливого
виселення).

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України,
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Позивачами не надано доказів про
притягнення відповідача до
відповідальності в порядку КУпАП, чи в
порядку КК України, що мало настати в
результаті порушення останнім
громадського порядку чи вчинення
іншого протиправного діяння по
відношенню до позивачів, чи до членів
сім'ї позивача, що також тягло за собою
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку.

Судом не беруться до уваги фотокопії,
які містяться в матеріалах справи,
оскільки вони не підтверджують
систематичність порушення правил
соціального співжиття у спірній
квартирі, а також на даних фотокопіях
відсутні дати їх зйомки.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 405 ЦК України, ст. ст. 116, 156, 157 ЖК
України, ст. ст. 10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права користування
квартирою шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Головуючий: