АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача Прилепа Г.В.,
Савельєвої С.А., Кузик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 вересня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв» про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ДП «Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв» про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат в сумі 76 683 грн. та
відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
працювала заступником головного
бухгалтера планово-економічного
відділу ДП «Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв» з 09.09.1992, звільнена
21.06.2013 з підстав п.1. ст.40 КЗпП України у
зв'язку із скороченням чисельності
працівників. Посилаючись на порушення
відповідачем законодавства про працю
при звільненні, неналежне нарахування
виплати по заробітній платі,
преміювання, які передбачені
законодавством, іншими нормативними
актами, колективним договором, та
прийнятими положеннями про порядок та
умови виплати заробітної плати, що
призвело до зменшення розміру її
середнього заробітку та позначилось на
нарахуванні інших виплат, преміальних,
за інтенсивність, які не були виплачені
при звільненні. До часу звільнення
працівників відповідач не виправив
допущені порушення умов колективного
договору. За розрахунком позивача при
звільненні були недоплачені зазначені
виплати починаючи з кінця 2012 року по
червень 2013 року.

Враховуючи викладені обставини
позивач просила стягнути з відповідача
недоплачені при звільненні виплати з
вищенаведених питань та неправильно
нараховану при звільненні компенсацію
за невикористану відпустку та вихідну
допомогу, що складає суму 76 683 грн.

Окрім того, стверджувала, що порушення
відповідачем її трудових прав призвели
до моральних страждань втрати
нормальних життєвих зв'язків, просила
стягнути з відповідача моральну шкоду
у сумі 10 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове про задоволення позову в повному
обсязі. Вважає, що суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до розгляду
вимоги позивача про поновлення на
роботі. Крім того, суд не звернув уваги
на ту обставину, що відповідач
регулярно позбавляв її, як працівника,
у виплаті премії та інших виплат як в 2013
році, так і виплати за інтенсивність
праці у липні 2011-2012 роках, без
попередження про зміну умов оплати
праці.

Позивач та її представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про незаконність позбавлення
премій та інших виплат з лютого 2013 року,
внаслідок невиплати яких позивачем
була недоотримана заробітна плата у
повному обсязі, суд, виходив з того, що
причиною цього стало те, що, починаючи з
2012 року, відбулось зменшення кількості
об'єктів обслуговування, що призвело до
зменшення прибутку підприємства, що в
свою чергу не могло не вплинути на
формування фонду заробітної плати, на
інші виплати працівникам. При цьому,
судом не встановлено порушення прав
позивача, оскільки відповідач діяв у
відповідності з умовами колективного
договору та вимог трудового
законодавства. Стосовно заявлених
вимог про стягнення моральної шкоди,
позивачем не надано доказів на
підтвердження обставин та факту
заподіяння моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру або у іншій матеріальній
формі при вирішення спору.

Вказані висновки суду є законними і
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що позивач працювала
заступником головного бухгалтера
планово-економічного відділу у
відповідача з 09.09.1992, та була звільнена
21.06.2013 з підстав п.1. ст. 40 КЗпП України у
зв'язку із скороченням чисельності
працівників.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Положеннями ст. 116 цього ж Кодексу
встановлені строки розрахунку при
звільненні, яка зобов'язує при
звільненні працівника виплату всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, що провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України у день
звільнення ОСОБА_2 у відділі кадрів
отримала належним чином оформлену
трудову книжку, а також відповідно до
ст. 116 КЗпП України підприємство
виплатило їй усі належні суми, а саме:
заробітну плату за травень-червень 2013 -
17 905,56 грн.; компенсацію невикористаної
відпустки за 111 календарних днів - 44 358,32
грн.; вихідну допомогу в розмірі
середнього місячного заробітку - 9 565,60
грн. Всього нараховано 71 829,48 грн., а
враховуючи необхідні утримання
позивач отримала 64 272,56 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказувала
на те, що їй не було запропонована інша
робота, однак з матеріалів справи,
вбачається, що відповідно до ч. 3 ст. 49-2
КЗпП України ОСОБА_2 була запропонована
інша робота, а саме: посада провідного
економіста кошторисно-договірного
відділу дирекції «Рембудексплуатація»
(т. 1 а.с. 227);посада кур'єра фінансового
відділу дирекції «Автоцентр» (т. 1 а.с.
228);посада бухгалтера 2 категорії
фінансового відділу дирекції
«Інпредкадри» (т. 1 а.с. 229); посада
фахівця автоколони дирекції
«Автоцентр» (т. 1 а.с. 230). На всі
запропоновані посади позивач надала
відмову.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України
відповідач довів до відома державної
служби зайнятості про заплановане
вивільнення працівників, у тому числі
ОСОБА_2 (а.с. 231, 232)

Вимог про поновлення на роботі
позивачем в даній справі, у
встановленому законом порядку не
заявлено. Посилання позивача на
неправомірну відмову суду в прийнятті
до розгляду вимог про поновлення на
роботі, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки
судом було роз'яснено право позивачу на
пред'явлення позову про поновлення на
роботі на загальних підставах, так як
розгляд і вирішення даних вимог і вимог
про поновлення на роботі не є
взаємопов'язаними.

При цьому, в суді апеляційної інстанції
позивач пояснила, що вона використала
своє право, та звернулась до суду з
позовом про поновлення на роботі.

Також не знайшли свого підтвердження
доводи апеляційної скарги щодо не
здійснення відповідачем всіх виплат
при звільненні та не попередження про
зміни умов оплати праці, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 103 КЗпП України та ст.
29 Закону «Про оплату праці» про нові
або зміну діючих умов оплати праці в
бік погіршення власник або
уповноважений ним орган повинен
повідомити працівника не пізніш як за
два місяці до їх запровадження або
зміни. Працівник повинен бути
повідомлений про зміни в бік
погіршення умов оплати праці,
відповідно до яких раніше провадилася
оплата його праці, - про зміни тарифної
ставки (окладу), доплат, надбавок, форми
оплати праці, системи оплати праці,
преміальної системи тощо. Поки не минув
двомісячний строк, встановлений ст. 103
КЗпП України, на підприємстві не можуть
застосовуватися нові (змінені) умови
оплати праці, які погіршують становище
працівників. На виконання зазначеної
вимоги Закону, а також відповідно до п.
5.17 Колективного договору відповідач
видав наказ № 413 від 28.09.2012 «Про перехід
ГДІП у підпорядкування Державного
управління справами та зміни істотних
умов праці співробітників Генеральної
дирекції». Згідно з цим наказом було
організоване попередження в письмовій
формі всього персонального складу
працівників Генеральної дирекції про
зміни, які зазначені в наказі. Цей факт
підтверджується підписом позивача про
ознайомлення з відповідним наказом.

Починаючи з 2012 року, відбулось
зменшення кількості об'єктів
обслуговування, що призвело до
зменшення прибутку підприємства, що в
свою чергу не могло не вплинути на
формування фонду заробітної плати, на
інші виплати працівникам. Саме у
зв'язку з цим з урахуванням пропозицій
планово-економічного відділу,
бухгалтерії, голови ради трудового
колективу, відбулось скорочення
працівників.

Додатком № 12 до Колективного договору
«Про преміювання за основні результати
господарської діяльності працівників
державного підприємства «Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв» передбачається
нарахування та отримання премій за
виконання основних показників
господарської діяльності
підприємства.

Додатком № 13 до Колективного договору
«Про порядок і умови виплати
винагороди за підсумками роботи за рік
працівникам державного підприємства
«Генеральна дирекція з обслуговування
іноземних представництв» встановлена
винагорода за підсумками роботи за рік
в межах затвердженого кошторису та
фактично отриманого фінансування на ці
цілі.

Преміювання відповідно до згаданого
додатку № 12 відбувалось щоквартально
до 3-го кварталу 2012 року включно, а
відповідно до додатку № 13 - до 2012 року.
Але, з метою досягнення відповідного
рівня прибутку та у зв'язку з
необхідністю корегування витрат
підприємства, була прийнята спільна
постанова Адміністрації, Первинної
профспілкової організації та Ради
трудового колективу КП ГДІП від 04.01.2013,
якою дія пунктів 2.1, 2.6 розділу 2 додатку
№ 12 була тимчасово призупинена на
поточний рік.

Отже, жоден працівник державного
підприємства «Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв» не отримав в 2013 році
премій, що передбачені пунктами 2.1, 2.6
розділу 2 додатку № 12, а також
винагороду за підсумками роботи за 2012
рік у зв'язку з тим, що фінансовим
планом не було передбачено здійснення
таких виплат.

Крім того, відповідно до п. 5.19
Колективного договору керівник ГДІП
має право встановлювати заступникам
генерального директора,
висококваліфікованим керівникам,
спеціалістам, службовцям надбавки до
посадових окладів (тарифних ставок) за
інтенсивність праці та особливий
характер роботи, за високі досягнення у
праці у розмірі до 20 відсотків
посадового окладу працівника.

Наказом № 40 від 04.02.2013 «Про зняття
доплати» доплата за інтенсивність
праці та особливий характер праці була
знята з усіх працівників, яким раніше
вона була встановлена. Підставою для
видання цього наказу є наказ № 413 від
28.09.2012 «Про перехід ГДІП у
підпорядкування Державного управління
справами та зміни істотних умов праці
співробітників Генеральної дирекції».
Згідно з викладеним ОСОБА_2 отримувала
надбавку за інтенсивність праці,
встановлену керівником до січня 2013
року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
цілком обгрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову в частині
стягнення премій та інших виплат яких,
як стверджувала ОСОБА_2 була незаконно
позбавлена.

Щодо відмови в задоволенні вимог про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що оскільки не було встановлено
порушення трудових прав позивача, то й
підстави для відшкодування моральної
шкоди, відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП
України, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції повно та всебічно розглянув
справу, надав всім доводам сторін
належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді