АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Васалатій
Доповідач: Українець
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану
представником ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 16 жовтня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний банк «Київ», ОСОБА_5 про
визнання недійсними право чинів та
зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до відповідачів про
визнання недійсними право чинів та
зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивувала тим, що 25 грудня
2008 року між її чоловіком ОСОБА_4 та ПАТ
«АКБ «Київ» укладено депозитний
договір, за умовами якого вкладник вніс
на рахунок банку грошові кошти у
розмірі 700 000 доларів США на 3 місяці.

У 2012 році їй стало відомо, що 30 квітня 2009
року між її чоловіком ОСОБА_4, ПАТ «АКБ
«Київ» та ОСОБА_5 укладено договір про
переведення боргу, відповідно до умов
якого її чоловік став боржником за
кредитним договором від 16 березня 2006
року № 34, укладеним між ПАТ «АКБ «Київ»
та ОСОБА_5

13 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ПАТ «АКБ
«Київ» укладено угоду про припинення
зобов'язань заліком зустрічних
однорідних вимог, на виконання якої 14
травня 2009 року з депозитного рахунка
ОСОБА_4 були списані на користь банку
грошові кошти в розмірі 60 394,89 доларів
США, що еквівалентно 460 523 грн. 12 коп., 15
травня 2009 року - 2 842 354 грн. 54 коп.

Посилаючись на те, що її чоловік уклав
зазначені правочини без її згоди й
таким чином на свій розсуд
розпорядився їх спільними коштами на
користь третіх осіб, чим порушив її
права, просила суд:

- визнати недійсним договір про
переведення боргу (заміну сторони в
зобов'язанні) від 30 квітня 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ПАТ «АКБ
«Київ»;

- визнати недійсною угоду про
припинення зобов'язань заліком
зустрічних однорідних вимог від 13
травня 2009 року, укладену між ОСОБА_4 та
ПАТ «АКБ «Київ»;

- зобов'язати ПАТ «АКБ «Київ» повернути
на поточний рахунок ОСОБА_4 в гривні
НОМЕР_1, відкритий в ПАТ «АКБ «Київ»,
грошові кошти в розмірі з 423 311 грн. 68
коп.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 26 вересня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 30
січня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано недійсними договір
про переведення боргу від 30 травня 2009
року, укладений між ОСОБА_4, ПАТ «АКБ
«Київ» та ОСОБА_5 Визнано недійсною
угоду про припинення зобов'язань
заліком зустрічних однорідних вимог
від 13 травня 2009 року, укладену між
ОСОБА_4 та ПАТ «АКБ «Київ». Зобов'язано
ПАТ «АКБ «Київ» повернути ОСОБА_4
грошові кошти в розмірі 2 962 788 грн. 59 коп.
У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 квітня 2014 року
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 30
січня 2014 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 16 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову.

Зазначає, що судом не враховано того
факту, що при виконанні договору про
припинення зобов'язань заліком
зустрічних однорідних вимог ОСОБА_4
фактично скористався грошовими
коштами, що були розміщені на
депозитному рахунку, відкритому за час
перебування у законному
зареєстрованому шлюбі на ім'я ОСОБА_4, у
зв'язку з чим отримання письмової згоди
позивача на їх укладення було
обов'язковим, оскільки здійснено
розпорядження спільними коштами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції підставно
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4
з 08 вересня 1978 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі (а.с. 31).

25 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «АКБ
«Київ» укладено договір № 20084047 про
банківський вклад «Прибутковий», за
умовами якого вкладник вніс на рахунок
банку грошові кошти у розмірі 700 000
доларів США строком на 3 місяці (а.с. 17-20).

30 травня 2009 року між ОСОБА_4, ПАТ «АКБ
«Київ» та ОСОБА_5 укладено договір про
переведення боргу, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 став боржником за
кредитним договором від 16 березня 2006
року № 34, укладеним між банком та
ОСОБА_5 (а.с. 13-14).

13 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ПАТ «АКБ
«Київ» укладено угоду про припинення
зобов'язань заліком зустрічних
однорідних вимог на виконання якої 14
травня 2009 року з депозитного рахунка
відповідача ОСОБА_4 на користь банку
були списані грошові кошти в розмірі 60
394,89 доларів США, а 15 травня 2009 року - 2 842
354 грн. 54 коп. (а.с. 15-16).

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 21 жовтня 2010 року з ОСОБА_4
стягнуто на користь ПАТ «АКБ «Київ»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 120 434 грн. 05 коп. та визнано
зобов'язання за кредитним договором
від 16 березня 2006 року № 34 такими, що
були виконані в розмірі 2 842 354 грн. 54 коп.
та 60 394,89 доларів США станом на 15 травня
2009 року (а.с. 21-24).

На виконання рішення суду ОСОБА_4 22
листопада 2010 року сплачено 155 171 грн. 44
коп. та 11 978 грн. 77 коп. на погашення пені,
а також 216 123 грн. 18 коп. та 2 579 515 грн. 20
коп. в рахунок погашення кредитної
заборгованості за кредитним договором
від 16 березня 2006 року № 34, всього
сплачено 2 962 788 грн. 59 коп. (а.с. 27-30).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Частинами 1, 2, 3 статті 65 СК України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісно: власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідченню
(або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» передбачено,
що положення статті 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника по
рахунку, на який внесений вклад,
застосовується положення про договір
банківського рахунку (Глава 72 цього
Кодексу), якщо інше не встановлено цією
главою або не випливає із суті договору
банківського вкладу.

Після укладення ОСОБА_4 депозитних
договорів з банком, у сторін за
вказаним договором виникли права та
обов'язки відповідно до положень ЦК
України та умов договорів.

Після укладення договору про заміну
боржника у зобов'язанні ОСОБА_4 набув
статусу боржника (позичальника) за
кредитним договором, що спричинило
виникнення в нього обов'язків за
кредитним договором, зокрема в частині
повернення суми кредиту та нарахованих
відсотків, а також інших платежів
відповідно до умов договору.

Таким чином, на підставі укладених
договорів з банком у ОСОБА_4 виникли
зобов'язання в частині сплати грошових
коштів.

Враховуючи наявність зобов'язань зі
сплати грошових коштів, банк та ОСОБА_4
уклали угоду про припинення
зобов'язання заліком зустрічних
однорідних вимог, спрямовану на
погашення взаємної заборгованості,
тобто ОСОБА_4 здійснив виконання своїх
зобов'язань перед банком за кредитним
договором, а не розпорядження спільним
сумісним майном подружжя.

Не заслуговують на увагу колегії
суддів посилання представника
позивача на те, що ОСОБА_4 розпорядився
спільними коштами подружжя, тому
отримання письмової згоди позивача на
їх укладення було обов'язковим,
оскільки договір від 30 травня 2009 року
про переведення боргу та від 13 травня
2009 року про припинення зобов'язань
заліком зустрічних однорідних вимог не
створюють обов'язків для другого із
подружжя, не є договорами по
розпоряджанню спільним майном
подружжя, томучинним законодавством не
передбачено отримання згоди на їх
укладення.

В свою чергу, ОСОБА_2 має право вимоги
стягнення половини коштів, сплачених
її чоловіком ОСОБА_4 на виконання
оспорюваних правочинів у разі поділу
майна між подружжям.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з рішенням суду про
відмову в задоволенні позову, оскільки
чинним законодавством України не
встановлено необхідності отримання
згоди іншого подружжя на укладення
депозитного договору, зняття коштів з
депозитного рахунка чи здійснення
інших операцій з депозитом, як і не
вимагається згоди іншого з подружжя на
укладення кредитного договору та
виконання зобов'язань за ним.

Крім того, такий висновок міститься в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 квітня 2014
року, якою скасовано рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 26 вересня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 30
січня 2014 року й справу передано на
новий розгляд до суду першої інстанції,
й в силу ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 16 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: