У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання договору дарування удаваним
та розірвання договору за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Черкаської області від 18 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що 20 травня 2009 року
між нею, її чоловіком ОСОБА_6 та сином
ОСОБА_5 по справі було укладено договір
дарування 7/25 частин житлового будинку
з відповідною частиною надвірних
споруд, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, та договір дарування
земельної ділянки площею 298,2 кв. м,
призначеної для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована на території Черкаської
міської ради по АДРЕСА_1.

Згідно з вказаними договорами вона з
ОСОБА_6 передала в дар відповідачу своє
майно.

Позивачка зазначала, що вказаним
договорам передувала домовленість між
нею та відповідачем про те, що
відповідач в обмін на майно буде
здійснювати за нею з чоловіком догляд,
адже вона перебуває у тяжкому стані,
часто хворіє та потребує стороннього
догляду.

Позивачка вважала, що фактично був
укладений договір довічного утримання.
Спірні договори, з боку відповідача,
були підписані його представником за
довіреністю. Після укладення договорів
дарування, відповідач виїхав за межі
України та не виконував домовленостей
про догляд. Неодноразові прохання
надавати їй допомогу та скарги на стан
здоров'я залишалися без уваги. З часом
відповідач взагалі заявив, що не буде
виконувати умови домовленостей про
догляд і майно повертати у первісний
стан теж відмовився. Тому просила суд
визнати договори дарування удаваними,
за якими приховувалися договори
довічного утримання та розірвати їх у
зв'язку з невиконанням обов'язків
набувачем, застосувати правові
наслідки розірвання договорів та
визнати право приватної власності на
7/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
земельну ділянку площею 298,2 кв.м, що
розташована на території Черкаської
міської ради по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та
ОСОБА_6

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2014 року
позов задоволено. Визнано право
власності на 7/25 частин житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Визнано
право власності на земельну ділянку,
площею 298,2 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4
та ОСОБА_6 Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Соснівського
районного суду м. Черкаси від 2
липня 2014 року визнано договір
дарування 7/25 частин будинку, укладений
20 травня 2009 року, між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 удаваним, за яким приховується
договір довічного утримання та
розірвано. Визнано договір дарування
земельної ділянки, площею 298,2 кв. м,
укладений 20 травня 2009 року між ОСОБА_4,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 удаваним, за яким
приховується договір довічного
утримання та розірвано.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 18 вересня 2014 року
рішення районного суду скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення та
додаткове рішення районного суду.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання договору дарування удаваним
правочином, визнання його договором
довічного утримання та його
розірвання, суд апеляційної інстанції
на підставі поданих сторонами доказів,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшов до правильного
висновку про те, що позивачка не довела
обґрунтованості позовних вимог, хоча
це є її процесуальним обов'язком (ст. ст.
10, 60 ЦПК України), а саме, що обидві
сторони правочину мали намір щодо його
удаваності (ст. 235 ЦК України).

Крім того, до компетенції суду не
належить встановлення умов договору
довічного утримання, що необхідно при
визнанні цього договору. Разом із тим,
позивачка не позбавлена права на
судовий захист з інших підстав,
передбачених ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судове
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Черкаської області від 18
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник