АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7702/14
Справа: № 639/9732/14-ц
Доповідач: Даниленко В.М.
УХ В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді -
Даниленка В.М.,

суддів: Малінської
С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря:
Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу судді Жовтневого районного
суду м. Харкова від 10 жовтня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківського апеляційного
адміністративного суду, третя особа:
суддя Харківського апеляційного
адміністративного суду Ральченко Ігор
Миколайович про визнання ухвал такими,
що свідчить про пряму дискримінацію,
позбавлення права рівних можливостей,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до Жовтневого районного суду
м. Харкова з позовною заявою, в якій
вказував на те, що постановою
Харківського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013 року
було частково задоволено його
адміністративний позов до Державної
виконавчої служби України, якою
визнано незаконною бездіяльність
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
(далі: ДВС України), щодо невиконання
рішення Європейського суду з прав
людини від 06.06.2013 року № 11770/3 про
виплату ОСОБА_2 3 000,00 євро в якості
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди шляхом перерахування
грошових коштів у розмірі 31 657,08 грн. на
розрахунковий рахунок останнього. В
іншій частині позовних вимог ОСОБА_2
судом було відмовлено.

На вказану постанову Харківського
окружного адміністративного суду
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем - ДВС
України до Харківського апеляційного
адміністративного суду були подані
апеляційні скарги. При цьому, ним -
ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги
було сплачено судовий збір у розмірі,
встановленому Законом України «Про
судовий збір». Представником
відповідача - ДВС України судовий збір
сплачено не було, але було заявлено
клопотання про відстрочення сплати
судового збору за подання апеляційної
скарги.

22.01.2014 року суддею Харківського
апеляційного адміністративного суду
Катуновим В.В. було постановлено ухвалу
про відкриття апеляційного
провадження за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та ДВС України, незважаючи на те,
що апеляційна скарга відповідача не
оплачена судовим збором. При цьому
клопотання представника ДВС України
про відстрочення сплати судового збору
суддею взагалі не розглядалось.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.02.2014 року
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ДВС
України на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
12.12.2013 року були залишені без
задоволення, а оскаржувана постанова -
без змін. При цьому питання щодо
стягнення з ДВС України судового збору
за подання апеляційної скарги судом
розглянуто не було.

15.09.2014 року ним - ОСОБА_2 до Харківського
апеляційного адміністративного суду
були подані апеляційні скарги на
постанову та ухвалу Харківського
окружного адміністративного суду від
02.09.2014 року, винесені по
адміністративній справі № 820/13335/14-а, де
він є позивачем, а відповідачем - ДВС
України.

При цьому ОСОБА_2 до апеляційних скарг
подав і клопотання про відстрочення
сплати ним судового збору за їх подання
до завершення розгляду справи в
апеляційному суді з посиланням на те,
що в аналогічному випадку при поданні
апеляційної скарги ДВС України (яка є
відповідачем по обох справах) судовий
збір сплачено не було, проте апеляційна
скарга ДВС України була прийнята до
розгляду як така, що відповідає вимогам
ст. 187 КАС України. Крім того, він
посилався на Закон України «Про засади
запобігання та протидії дискримінації
в України», а також на те, що він та ДВС
України мають рівні процесуальні
права, в зв'язку з чим ОСОБА_2 і просив
суд відстрочити йому сплату судового
збору за подання апеляційних скарг до
ухвалення апеляційним судом рішення по
справі.

Однак, ухвалами судді Харківського
апеляційного адміністративного суду
Ральченка І.М. від 24.09.2014 року
апеляційні скарги ОСОБА_2 на постанову
та ухвалу Харківського окружного
адміністративного суду від 02.09.2014 року
були залишені без руху в зв'язку з
несплатою ним судового збору за їх
подання.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що в аналогічних спорах між
ним та ДВС України Харківським
апеляційним адміністративним судом
були прийняті різні процесуальні
рішення, зокрема щодо зобов'язання
сплати ним судового збору за подачу
апеляційних скарг та навпаки
звільнення ДВС України від його сплати,
що є діями, визначеними законом як
пряма дискримінація, позивач ОСОБА_2
просив суд:

- прийняти до розгляду його позов
щодо вчинення до нього прямої
дискримінації з боку Харківського
апеляційного адміністративного суду,
без сплати судового збору;

- визнати те, що Харківським
апеляційним адміністративним судом
при прийнятті апеляційних скарг ОСОБА_2
на постанову та ухвалу Харківського
окружного адміністративного суду від
02.09.2014 року вчинено прямі
дискримінаційні дії;

- визнати те, що ухвали судді
Харківського апеляційного
адміністративного суду Ральченка І.М.
від 24.09.2014 року щодо залишення без руху
його апеляційних скарг на постанову та
ухвалу Харківського окружного
адміністративного суду від 02.09.2014 року,
суперечать п.6 ч.1 ст.1, п.2 ч.1 ст. 6 Закону
України «Про засади запобігання та
протидії дискримінації в України» та
свідчать про пряму дискримінацію
ОСОБА_2 та позбавляють його права
рівних можливостей, які надані в
аналогічній ситуації ДВС України;

- зобов'язати Харківський
апеляційний адміністративний суд
усунути пряму дискримінацію ОСОБА_2
шляхом розгляду його апеляційних скарг
по принципу щодо сплати ним судового
збору, як розглядалась апеляційна
скарга ДВС України на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013 року
по справі №820/10251/13-а.

Ухвалою судді Жовтневого районного
суду м. Харкова від 10 жовтня 2014 у
відкритті провадження у цивільній
справі за вищевказаною позовною заявою
ОСОБА_2 відмовлено на підставі п. 1 ч. 2
ст. 122 ЦПК України, як такою, що не
підлягає розгляду в судах у порядку
цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування зазначеної
ухвали судді районного суду, як такої,
що порушує гарантоване ст. 14 Закону
України «Про засади запобігання та
протидії дискримінації в України»
право ОСОБА_2 і є упередженим
ставленням до останнього з боку суду з
наявними негативними наслідками, та
повернути матеріали справи до суду
першої інстанції для подальшого
розгляду.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 посилається на
те, що суд першої інстанції дійшов
хибного висновку щодо того, що він
фактично оскаржує ухвалу суду, яка
підлягає оскарженню у касаційному
порядку і, відповідно, що він обрав
невірний спосіб захисту своїх прав,
тоді як в дійсності він оскаржує дії
Харківського апеляційного
адміністративного суду, які визначені
законом як пряма дискримінація.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваної ухвали
судді районного суду відповідно до
вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
остановлено ухвалу з додержанням вимог
закону.

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено,
що завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України та
цього Кодексу.

Процесуальний порядок відкриття
провадження у цивільній справі судом
регламентовано законодавцем у ст. 122
ЦПК України.

Згідно частини першої коментованої
статті суддя відкриває провадження у
цивільній справі не інакше як на
підставі заяви, поданої і оформленої в
порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя
відмовляє у відкритті провадження у
цивільній справі, якщо заява не
підлягає розгляду в судах у порядку
цивільного судочинства.

Відповідно до Конституції України
(статті 6, 126, 129) державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову. Судді
при здійсненні правосуддя незалежні й
підкоряються лише закону, а вплив на
них у будь-який спосіб забороняється.
Незалежність і недоторканність суддів
гарантуються Конституцією та законами
України.

Гарантії незалежності і
недоторканності суддів як носіїв
судової влади та самостійності судів
як судових органів визначено
Конституцією та законами України,
зокрема Законом України від 07 липня 2010
року № 2453-VI Про судоустрій і статус
суддів». Такими гарантіями, зокрема, є:
здійснення правосуддя виключно судами;
здійснення правосуддя відповідно до
встановленої законом процедури;
обов'язковість судового рішення;
недопустимість втручання у здійснення
правосуддя, впливу на суд або суддів у
будь-який спосіб, неповаги до суду та
встановлення відповідальності за такі
діяння.

Втручанням у діяльність судових
органів слід розуміти вплив на суддю у
будь-якій формі (прохання, вимога,
вказівка, погроза, підкуп, насильство,
критика судді в засобах масової
інформації до вирішення справи у
зв'язку з її розглядом тощо) з боку
будь-якої особи з метою схилити його до
вчинення чи невчинення певних
процесуальних дій або ухвалення
певного судового рішення. При цьому не
має значення, за допомогою яких
засобів, на якій стадії процесу та в
діяльність суду якої інстанції
здійснюється втручання.

Таким чином, реалізація зазначених
вище правових гарантій здійснення
правосуддя є необхідною передумовою
належного виконання судом своїх
конституційних функцій із
забезпечення дії принципу
верховенства права, захисту прав і
свобод людини та громадянина,
утвердження і забезпечення яких є
головним обов'язком держави (статті 3, 8,
55 Конституції України).

Як зазначено в п. 4.2 Рішення
Конституційного Суду України від 23
травня 2001 року № 6-рп/2001 (Справа № 1-17/2001)
правосуддя в Україні здійснюється
шляхом розгляду і вирішення справ по
спорах відповідно до процесуального
законодавства України. Провадження в
цивільних справах визначається ЦПК
України, який встановлює порядок
розгляду справ по спорах, що виникають
з цивільних, сімейних, трудових та
інших правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 124
Конституції України правосуддя в
Україні здійснюється виключно судами.
При здійсненні правосуддя судді
незалежні і підкоряються лише закону
(частина перша статті 129 Конституції
України). Виключно законами України
визначаються судоустрій і судочинство.
Порядок здійснення правосуддя
регламентується відповідним
процесуальним законодавством України.
Процесуальні акти і дії суддів, які
стосуються вирішення питань
підвідомчості судам спорів, порушення
і відкриття справ, підготовки їх до
розгляду, судовий розгляд справ у
першій інстанції, в касаційному
порядку та прийняття по них судових
рішень належать до сфери правосуддя і
можуть бути оскаржені лише в судовому
порядку відповідно до процесуального
законодавства України.

Таким чином, Конституцією України
встановлено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону, вплив на них у будь-який
спосіб забороняється, та що однією з
основних засад судочинства є
забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, установлених законом
(ст. ст. 126, 129).

Згідно із зазначеними положеннями
Конституції України судові рішення і,
відповідно дії або бездіяльність судів
(суддів) з питань здійснення правосуддя
(пов'язаних із підготовкою, розглядом
справ у судових інстанціях тощо) можуть
оскаржуватись у визначеному
процесуальними законами порядку до
суду вищої інстанції, а не шляхом
оскарження їх в інший суд першої
інстанції, що одночасно порушувало б і
принцип незалежності суддів і заборону
втручання у вирішення справи належним
судом.

Суд (суддя) як орган (особа) що здійснює
правосуддя, не може бути відповідачем у
цивільній справі. Винятками є лише
випадки, коли суд (суддя) виступає не як
орган (особа), що здійснює правосуддя, а
як будь-яка інша установа (особа). Заяви,
скарги, спрямовані на дії судді при
здійсненні правосуддя, не підлягають
розглядові в суді першої інстанції,
оскільки є інший механізм усунення
помилок і недоліків, допущених при
здійснення правосуддя.

У зв'язку з наведеним розгляд судом
позовних вимог, незалежно від їх
викладення та змісту, предметом яких є,
по суті, оскарження процесуальних дій
судді (суду), пов'язаних із розглядом
справи (від стадії відкриття
провадження у справі до розгляду по
суті, перегляду судових рішень у
передбачених процесуальним законом
порядках і їх виконання), нормами ЦПК
України чи іншими законами України не
передбачено, а відтак у відкритті
провадження у такій справі слід
відмовляти на підставі пункту 1 частини
другої статті 122 ЦПК України.

Такої ж правової позиції дотримується
й Верховний Суд України, який у п. 10
постанови Пленуму від 13.06.2007 року № 8
«Про незалежність судової влади»
роз'яснив, що відповідно до частини
п'ятої статті 124 Конституції України
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України і
тому вважаються законними, доки вони не
скасовані в апеляційному чи
касаційному порядку або не переглянуті
компетентним судом в іншому порядку,
визначеному процесуальним законом, в
межах провадження справи, в якій вони
ухвалені

Виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв з таким предметом.

Отже, виходячи з установлених обставин
справи та з урахуванням наведених
положень Конституції України, судова
колегія вважає, що суддя районного суду
у даному випадку обґрунтовано
відмовила у відкритті провадження у
цивільній справі за вищевказаною
позовною заявою ОСОБА_2, як такою, що не
підлягає розгляду в судах у порядку
цивільного судочинства, оскільки
фактично ця позовна заява за своїм
змістом є завуальованою формою скарги
на ухвали судді Харківського
апеляційного адміністративного суду
Ральченка І.М. від 24.09.2014 року про
залишення без руху апеляційних скарг
ОСОБА_2 на постанову та ухвалу
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.09.2014 року
по адміністративній справі № 820/13335/14-а
та містить вимоги, направлені на
безпосереднє втручання в діяльність
Харківського апеляційного
адміністративного суду при здійсненні
правосуддя та спонукання суду до
вчинення певних процесуальних дій на
користь позивача ОСОБА_2, що є
неприпустимим та прямо заборонено
Конституцією та законами України.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2, наведених на її
обґрунтування, то ці доводи апелянта є
несуттєвими, мають формальний характер
і не містять передбачених законом
підстав для зміни чи скасування
процесуального судового рішення,
ухваленого судом першої інстанції, яке
є предметом апеляційного оскарження.

Таким чином, з огляду на викладене, та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду
м. Харкова від 10 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:
Судді: