Справа № 2-11/11
Провадження №2/761/1/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 листопада 2014 року

Шевченківський районний суд м. Києва в
складі головуючого судді Мальцева
Д.О.при секретаріКривошия
О.О.розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, треті особи із самостійними
вимогами ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, Київської міської державної
адміністрації, Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»,
Комунальне підприємство «Керуюча
дирекція Шевченківського району»,
Головне управління Міністерства
внутрішніх справ у м. Києві, Комунальне
підприємство «Господар», Головне
управління державної казначейської
служби, треті особи без самостійних
вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про захист
прав власників, усунення перешкод у
здійсненні прав власників у зв'язку із
багаторазовим залиттям, відновлення
прав та попереднього становища
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, відшкодування шкоди
завданої рішенням, діями
(бездіяльністю) посадових (службових)
осіб , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з даним
позовом про захист прав власників,
усунення перешкод у здійсненні прав
власників у зв'язку із багаторазовим
залиттям, відновлення прав та
попереднього становища відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
відшкодування шкоди завданої рішенням,
діями (бездіяльністю) посадових
(службових) осіб. Під час розгляду
справи в суді позивачі неодноразово
уточнювали зміст позовних вимог та
згідно останніх уточнень просили:
зобов'язати відповідача ОСОБА_7 у
місячний термін з дня набрання
рішенням суду законної сили в місцях
водопостачання і водовідведення
квартири № 121 провести гідроізоляцію
підлог; відповідно до встановленої
судом вини кожного з відповідачів у
залиттях які сталися 24.09.1999р., 28.04.01р.,
05.05.02р., 20.10.02р. з квартири АДРЕСА_2
стягнути з ОСОБА_7, ДТГО
«Південно-Захзідня залізниця»,
Київська міська держадміністрація
шляхом безспірного списання органом
державної казначейської служби з
відповідних рахунків щодо
неприватизованих 8,0кв.м. місць
загального користування в квартирі №
121 з урахуванням індексу інфляції на
день вирішення справи на користь:

- ОСОБА_3 55461,33 грн. з індексом інфляції
на 01.07.04р., 6099,77 грн. та 58063 грн. без
індексу за завдану матеріальну шкоду і
по 150000грн. з кожного в якості
компенсації за моральну шкоду, 10007,78грн.
збитків з ОСОБА_7 за втрату часу ст.77 КПК
1963р.;

- ОСОБА_4 5076,03 грн. з індексом інфляції на
01.07.04р., 1000грн. та 58063грн. без індексу за
завдану матеріальну шкоду і по 150000грн.з
кожного в якості компенсації за
моральну шкоду;

- ОСОБА_11 з урахуванням індексу
інфляції на 01.07.04р. 3713,58 грн., та 20000грн.,
без індексу та по 150000грн. з кожного на
компенсацію моральної шкоди;

- ОСОБА_6 з урахуванням індексу інфляції
на 01.07.04р. 4273,74грн., та 20000грн. та по
150000грн.з кожного в якості компенсації
за моральну шкоду;

Стягнути з КП «Господар» на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6 по
20000грн. кожному в якості завданої
моральної шкоди;стягнути з ГУМВС
України у м. Києві на користь ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6 по 20000грн.
кожному в якості компенсації за
завдану моральну шкоду; стягнути з ДТГО
«Південно-Західна залізниця» на
користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6
по 100000грн. кожному в якості компенсації
за моральну шкоду; на користь ОСОБА_4
5076,03грн. за завдану матеріальну шкоду
та по 100000грн. з кожного відповідача в
якості компенсації моральної шкоди;
стягнути з ГУМВС України в м. Києві на
користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 20000грн.
кожному в якості компенсації за
завдану моральну шкоду.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують
тим, що 24.09.1999р., 28.04.01р., 05.05.02р., та 20.10.02р
відбулось залиття квартири АДРЕСА_1,
яка належить праві спільної сумісної
власності в рівних долях позивачу,
ОСОБА_11 та ОСОБА_6 та якою також
користується ОСОБА_4, з безпосередньо
вищерозташованої квартири № 121 (надалі
- квартира № 121). Внаслідок цих
неодноразових протиправних посягань
позивача та третіх осіб із
самостійними вимогами позбавлено
свободи часу, порушено конституційні
права, права власника, принижено
гідність, завдану матеріальну шкоду,
створено небезпечні умови для життя.
Відповідач ОСОБА_7 добровільно
відмовився відшкодувати завдану шкоду
, не вживалися ніякі відповідні заходи
ДТГО «ПЗЗ» на балансі якого знаходився
будинок № 38 та приховувалась від
позивачів, Радянського та
Святошинського райсуд інформація про
часткову приватизацію кв.121. при цьому
КМДА як виконавчий орган Київради при
наявності неприватизованих 8 кв.м.
квартири 121 також вчинила
бездіяльність щодо частини квартири
«№ 121 та залиття. Вказують, що розмір
шкоди а також сама подія підтверджені
висновком експерта який міститься у
матеріалах справи. Зазначають, що
ОСОБА_7, як власник частини квартири,
ДТГО «ПЗЗ» з КМДА не виконали обов'язку
утриматися від порушення чужого
абсолютного суб'єктивного права.

Під час розгляду справи, виявилося що
ДТГО «ПЗЗ», ГУ МВС України у м. Києві, КП
«Господар» сприяли вищевказаним
порушенням, які вчинено ОСОБА_7 та його
рідними відносно позивача та третіх
осіб із самостійними вимогами. Кожне
чергове залиття завдавало
психофізичні і моральні страждання.
Систематичність протиправних діянь, їх
тривалість у часі та їх негативні
наслідки постійно тримають позивачів
та третіх осіб із самостійними
вимогами у психоемоційній напрузі,
викликають переживання, завдають
значної моральної шкоди, яка
підтверджена і судовою психологічною
експертизою проведеною після залиття,
що сталося 20.10.2002р.

У судовому засіданні представники
позивача та як стреті особи ОСОБА_4 та
ОСОБА_11 позовні вимоги підтримали та
просили їх задовольнити.

Представник КП «Керуюча дирекція
Шевченківського району» заперечувала
проти задоволення позовних вимог
вважаючи їх необґрунтованими.

Відповідач-ОСОБА_7, Представники
Київської міської державної
адміністрації, ДТГО «ПЗЗ», ГУМВС
України у м. Києві, КП «Господар»,
Головного управління державної
казначейської служби України у м. Києві
у судове засідання не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили.

Треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у
судове засідання не зявились, про
причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 4
ст. 169 Цивільного процесуального
кодексу України (надалі - ЦПК України),
згідно яких у разі повторної неявки в
судове засідання відповідача,
повідомленого належним чином, суд
вирішує справу на підставі наявних у
ній даних чи доказів, судом
постановлено ухвалу про розгляд справи
за відсутності відповідачів.

Вислухавши пояснення ОСОБА_11, ОСОБА_4 як
представника позивача та третіх осіб
із самостійними вимогами на предмет
спору, оцінивши зібрані по справі
докази, судом встановлено наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з обставин викладених у
позовній заяві, змісту позовних вимог
та пояснень наданих ОСОБА_11 у судовому
засіданні, позивачі звертаючись з
даним позовом до суду, просять стягнути
матеріальну та моральну шкоду,
заподіяну позивачам протиправними
діями відповідачів.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України)
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2
ст. 16 ЦК України способами захисту
цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди, а також
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Стягнення
збитків є одним із видів
цивільно-правової відповідальності.
Для застосування такої міри
відповідальності потрібна наявність
усіх елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, причинного зв'язку між
протиправною поведінкою боржника та
збитками і вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів цивільна
відповідальність не настає.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України
регламентовано, що майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Однак, звертаючись до суду з позовом в
частині стягнення на користь ОСОБА_3
55461,33 грн. з індексом інфляції на 01.07.04р.,
6099,77 грн. та 58063 грн. без індексу за
завдану матеріальну шкоду, 10007,78грн.
збитків з ОСОБА_7 за втрату часу ст.77 КПК
1963р.; ОСОБА_4 5076,03 грн. з індексом
інфляції на 01.07.04р., 1000грн. та 58063грн. без
індексу; ОСОБА_11 з урахуванням індексу
інфляції на 01.07.04р. 3713,58 грн., та 20000грн.,
без індексу; ОСОБА_6 з урахуванням
індексу інфляції на 01.07.04р. 4273,74грн., та
20000грн. в якості відшкодування майнової
шкоди, позивачами та третіми особами із
самостійними вимогами не надано до
суду належних та допустимих доказів,
які б підтверджували вказаний розмір
заподіяної шкоди. Не встановлено
наявності таких доказів і під час
розгляду справи в суді. При цьому судом
не береться до уваги як на доказ
протиправності дій відповідача ОСОБА_7,
а саме копія висновку судової
будівельно - технічної експертизи № 3437
від 17.11.2000р., оскільки у резолютивній
частині висновку зазначено що
встановити причину залиття
конструктивних елементів, яке мало
місце 24.09.2999р. в АДРЕСА_1 на час
проведення обстеження не видається
можливим.

Крім цього, протягом усього часу
розгляду справи представниками
позивача та третіми особами із
самостійними вимогами не обґрунтовано
протиправність дій відповідачів та їх
вину, розмір шкоди завданої
відповідачами внаслідок залиття
квартири яке відбулось 24.09.1999р., 28.04.01р.,
05.05.02р., 20.10.02р та причинно-наслідковий
зв'язок між протиправними діями
відповідачів та завданою шкодою.

При цьому судом не приймається до уваги
складені працівниками ЖЕУ акти про
залиття, оскільки їх складанні не було
оглянуто квартиру № 121 та не
ознайомлено жодного з мешканців цієї
квартири.

Щодо позовних вимог в частині
відшкодування позивачам моральної
шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно положень ст. 1174 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

При цьому, однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши справу в межах
визначених позивачами предмету спору
та підстав для задоволення позову,
оцінюючи належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що обставини, на які посилаються
позивачі як на підставу для
задоволення позову, зокрема щодо
заподіяння відповідачами позивачам
матеріальної та моральної шкоди,
протиправності дій відповідачів та
наявності причинного зв'язку між
шкодою заподіяною позивачам і
протиправними діяннями відповідачів, а
також щодо вини останніх в її
заподіянні, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки не ґрунтуються на достатніх,
належних та допустимих доказах, а
вимоги про відшкодування
відповідачами як моральної, так і
матеріальної шкоди заподіяної
позивачам не ґрунтуються на вимогах
закону, суд прийшов до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 56, 129 Конституції України, ст.ст. 15,
16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України та
керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209,
212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3, треті
особи із самостійними вимогами ОСОБА_4,
ОСОБА_11, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Київської
міської державної адміністрації,
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця», Комунальне підприємство
«Керуюча дирекція Шевченківського
району», Головне управління
Міністерства внутрішніх справ у м.
Києві, Комунальне підприємство
«Господар», Головне управління
державної казначейської служби, треті
особи без самостійних вимог ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про захист прав
власників, усунення перешкод у
здійсненні прав власників у зв'язку із
багаторазовим залиттям, відновлення
прав та попереднього становища
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, відшкодування шкоди
завданої рішенням, діями
(бездіяльністю) посадових (службових)
осіб - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя