Справа № 734/1948/14 Провадження №
22-ц/795/2406/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Анохін А. М. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Онищенко О.І.при
секретарі:Сахаровій К.О.за
участю:ОСОБА_5, його представника -
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Національної
академії внутрішніх справ на рішення
Козелецького районного суду
Чернігівської області від 30 вересня 2014
року по справі за позовом Національної
академії внутрішніх справ до ОСОБА_5
про відшкодування витрат, пов'язаних з
утриманням у навчальному закладі,

в с т а н о в и в:

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 30.09.2014 року в
задоволенні позовних вимог
Національної академії внутрішніх
справ до ОСОБА_5 про відшкодування
витрат, пов'язаних з утриманням у
навчальному закладі - відмовлено.

В апеляційній скарзі Національна
академія внутрішніх справ просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення по суті заявлених позовних
вимог, яким задовольнити вимоги позову,
стягнувши з ОСОБА_5 витрати, пов'язані з
утриманням у навчальному закладі у
розмірі 25807 грн.15 коп. та судові витрати.
Доводи апеляційної скарги зазначають,
що оскаржуване рішення суду є
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з неповним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи. Апелянт вказує, що
помилковим є висновок суду про відмову
у задоволенні вимог позову з
посиланням на те, що постановою
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.03.2013 року
було визнано протиправними та
скасовано пункт 1 наказу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області від 11.11.2011 року
№1694 „Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівників УМВС України в
Чернігівській області", щодо
звільнення відповідача з органів
внутрішніх справ, оскільки відповідач
не оскаржував іншого наказу від 30.12.2011
року № 277 о/с, виданого на підставі
наказу УМВС від 11.11.2011року №1694.Таким
чином, оскільки ОСОБА_5 не оскаржував
наказ про звільнення від 30.12.2011року
№277о/с, то на думку апелянта, відсутні
підстави вважати, що позивач має намір
поновитися та продовжувати службу в
ОВС. Апелянт вказує, що суд першої
інстанції не взяв до уваги положення,
викладені у п. 4.4. договору на
підготовку фахівця, яким передбачено,
що стягнення суми витрат припиняється
лише у разі поновлення особи на
навчання. Апелянт зазначає, що до
позивача від Козелецького РВ УМВС
України в Чернігівській області, а
також інших підрозділів ОВС України не
надходило інформації про скасування
наказу від 30.12.2011 року та поновлення
відповідача на службі в ОВС.

В судове засідання апеляційного суду
представник позивача, який є належним
чином повідомленим про час і місце
судового розгляду даної справи,
відповідно до повідомлень про вручення
поштових відправлень (а.с.70,72), не
з'явився. Згідно приписів ч.2 статті 305
ЦПК України, неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі приписі
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції, -
залишенню без змін, оскільки його судом
ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджується її матеріалами, що
відповідно до наказу ректора
Київського національного університету
внутрішніх справ від 22.07.2006 року № 69
дск(а.с.12), ОСОБА_5 з 01.09.2006 року
зараховано на навчання на 1 курс
навчально-наукового інституту
підготовки кадрів кримінальної
міліції Київського національного
університету внутрішніх справ.

29.11.2007 року між Київським національним
університетом внутрішніх справ,
правонаступником якого є позивач, і
відповідачем було укладено договір №
Чн-30 про підготовку фахівця у
Київському національному університеті
внутрішніх справ (а.с. 8-9).

Відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів від 27.08.2010 року № 1709-р„Про
реорганізацію деяких вищих навчальних
закладів Міністерства внутрішніх
справ'', Київський національний
університет внутрішніх справ було
реорганізовано шляхом перетворення у
Національну академію внутрішніх справ
(а.с.31).

Відповідно до п. 2.3.6.укладеного
договору про підготовку фахівця,
відповідач зобов'язався у разі
звільнення з ОВС по закінченні
навчання до встановленого трирічного
терміну перебування на службі за
підставами, передбаченими п.3 договору,
відшкодувати у повному обсязі фактичні
витрати, пов'язані з утриманням у
навчальному закладі згідно із
затвердженим розрахунком. Пунктом 3.1.
вказаного договору передбачено, що
підставою відшкодування фактичних
витрат на підготовку є звільнення з ОВС
за порушення дисципліни протягом
перших трьох років після закінчення
навчання (а.с. 8-9).

Відповідно до витягу з наказу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернігівській області
№ 277о/с від 30.12.2011 року (а.с.14),
відповідача було звільнено з органів
внутрішніх справ України за п. 66 (за
скоєння вчинків, що дискредитують
звання рядового і начальницького
складу); підставою для винесення
даного наказу зазначено наказ УМВС від
11.11.2011року № 1694.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.03.2013 року
було визнано протиправним та скасовано
пункт 1 наказу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Чернігівській області від 11.11.2011 року
№1694 „Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівників УМВС України в
Чернігівській області", щодо
звільнення ОСОБА_5 (а.с.42-43).Ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10.06.2014 року
вказану постанову було залишено без
змін (а.с. 44-47).

Відповідно до положень статті 18 Закону
України „Про міліцію", курсанти вищих
навчальних закладів Міністерства
внутрішніх справ України у разі
дострокового розірвання договору
через небажання продовжувати навчання
або через недисциплінованість чи в
разі відмови від подальшого
проходження служби на посадах
начальницького складу органів
внутрішніх справ після закінчення
вищого навчального закладу, а також
особи начальницького складу органів
внутрішніх справ, які звільняються із
служби протягом трьох років після
закінчення вищого навчального закладу
Міністерства внутрішніх справ України
за власним бажанням, через службову
невідповідність або за порушення
дисципліни, відшкодовують
Міністерству внутрішніх справ України
витрати, пов'язані з їх утриманням у
вищому навчальному закладі, в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. У разі відмови від
добровільного відшкодування витрат
таке відшкодування здійснюється в
судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем не були порушені
умови укладеного між сторонами
договору про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі
Міністерства внутрішніх справ України
від 29.11.2007 року. За даних обставин суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що заявлені позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з вірним
по суті висновком суду першої
інстанції, оскільки такий висновок
узгоджується з нормами матеріального
права, які регламентують спірні
правовідносини та фактичними
обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що висновки оскаржуваного
рішення суду не узгоджуються з нормами
матеріального права, а також те, що при
вирішенні спору по суті суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, не можуть бути підставою
для скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції, оскільки
вказані доводи апелянта не знайшли
свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

Обґрунтовуючи вимоги заявленого
позову про відшкодування витрат,
пов'язаних з утриманням у навчальному
закладі в сумі 25 807грн. 15 коп., (а.с.2-5),
позивач посилався на те, що відповідно
до п.2.3.6. укладеного договору про
підготовку фахівця, відповідач
зобов'язався у разі звільнення з ОВС по
закінченні навчання до встановленого
трирічного терміну перебування на
службі за підставами, передбаченими п.3
договору, відшкодувати у повному
обсязі фактичні витрати, пов'язані з
утриманням у навчальному закладі
згідно із затвердженим розрахунком.
Пунктом 3.1. вказаного договору
передбачено, що підставою
відшкодування фактичних витрат на
підготовку є звільнення з ОВС за
порушення дисципліни протягом перших
трьох років після закінчення навчання
(а.с. 8-9). Разом з тим, в ході судового
розгляду даної справи встановлено і
вказані обставини підтверджуються її
матеріалами, що постановою
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.03.2013 року
було визнано протиправним та скасовано
пункт 1 наказу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Чернігівській області від 11.11.2011 року №
1694 „Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників УМВС
України в Чернігівській області", щодо
звільнення ОСОБА_5.(а.с.42-43).Ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10.06.2014 року
вказану постанову було залишено без
змін (а.с.44-47). Таким чином, оскільки
судовим рішенням, яке набрало законної
сили, визнано протиправним та
скасовано пункт 1 наказу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області від 11.11.2011 року
№1694 „Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівників УМВС України в
Чернігівській області", щодо
звільнення ОСОБА_5, є обґрунтованим
висновок суду першої інстанції
відносно того, що заявлені позовні
вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки відповідачем не були порушені
умови укладеного між сторонами
договору про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі
Міністерства внутрішніх справ України
від 29.11.2007 року.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги щодо
необґрунтованості висновків рішення
суду першої інстанції не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи, оскільки
висновки оскаржуваного рішення суду
узгоджуються з фактичними обставинами
справи та нормами матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

Апелянт стверджує, що відповідно до
витягу з наказу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області № 277 о/с від
30.12.2011 року (а.с.14), відповідача було
звільнено з органів внутрішніх справ
України за п. 66 (за скоєння вчинків, що
дискредитують звання рядового і
начальницького складу). І оскільки
відповідач в судовому порядку оскаржив
лише наказ про притягнення його до
дисциплінарної відповідальності від
11.11.2011 року № 1694, а наказ № 277о/с від
30.12.2011 року не оскаржував, то вказаний
факт, на думку апелянта, свідчить про
те, що відповідач не має намірів
продовжувати службу в ОВС. Апеляційний
суд вважає, що вказані твердження
апелянта не можуть бути підставою для
скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції, оскільки як
вбачається з наказу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області №277 о/с від
30.12.2011 року (а.с.14), відповідача було
звільнено з органів внутрішніх справ
України за п. 66 (за скоєння вчинків, що
дискредитують звання рядового і
начальницького складу), і підставою для
винесення даного наказу зазначено
наказ УМВС від 11.11.2011року № 1694; в
подальшому постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від
11.03.2013 року було визнано протиправним
та скасовано пункт 1 вказаного наказу
від 11.11.2011року №1694 щодо звільнення
ОСОБА_5.(а.с.42-43);ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10.06.2014 року вказану постанову було
залишено без змін (а.с.44-47).

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що оскільки відповідач не має
намірів продовжувати службу в ОВС, то
суд першої інстанції ухвалив
необґрунтоване по суті рішення, також
не знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи,
оскільки вказані доводи апелянта
спростовуються її матеріалами.
Зокрема, в матеріалах справи (а.с.48)
міститься заява ОСОБА_5 від 23.06.2014року,
адресована УМВС України в
Чернігівській області, в якій
відповідач просить поновити його на
службі в органах внутрішніх справ
України. Відповідно до пояснень ОСОБА_5
в судовому засіданні апеляційного
суду, він проходить військово -
лікарську комісію в СМЗ УМВС України в
Чернігівській області, і після
отримання відповідного медичного
висновку має наміри поновитися на
службі в органах внутрішніх справ
України.

Приймаючи до уваги вищенаведене,
доводи апеляційної скарги не містять в
собі підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції, ухваленого на основі
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено, що оскільки судовим
рішенням, яке набрало законної сили, а
саме, постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від
11.03.2013 року визнано протиправним та
скасовано пункт 1 наказу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернігівській області від 11.11.2011 року
№ 1694 „Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівників УМВС України в
Чернігівській області", щодо
звільнення ОСОБА_5, то за даних обставин
не можна вважати, що відповідач був
звільнений з органів внутрішніх справ
за порушення дисципліни. Таким чином, є
вірним по суті висновок суду першої
інстанції відносно того, що
відповідачем не були порушені умови
укладеного між сторонами договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі Міністерства
внутрішніх справ України від
29.11.2007року, і за даних обставин відсутні
правові підстави для задоволення вимог
заявленого позову.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Національної
академії внутрішніх справ відхилити.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 30 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: