Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ26 листопада 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі: головуючогоГвоздика
П.О.,суддів: Євграфової Є.П., Журавель
В.І.,Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 21 серпня 2014 року,в с т а н о в
и л а:У лютому 2013 року Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 20 квітня 2006 року між
банком та відповідачем укладено
кредитний договір № DNH4KP9640217,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 7 800 гривень зі
сплатою 25,08 % річних за користування
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 20 жовтня 2009 року.
Посилаючись на те, що відповідач
належним чином не виконував умов
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 16 січня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 86 199 гривень 64
копійки, з яких: 7 686 гривень
16 копійок - заборгованість по кредиту,
29 534 гривні 95 копійок - заборгованість
за процентами за користування
кредитом, 44 397 гривень 59
копійок - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за кредитним договором за
період з червня 2006 року по січень 2013
року, а також 500 гривень -
штраф (фіксована частина) та 4 080 гривень
94 копійки (процентна складова), яку
позивач просив стягнути з відповідача
на свою користь. Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 23 червня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 21 серпня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено. У
касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права. Заслухавши доповідь
судді-доповідача, представника
позивача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного. Відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив з вимог ст.
ст. 256, 257 ЦК України, а також врахував, що
оскільки Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») - (далі Умови) відповідачем
не підписані і у заяві на отримання
кредиту відсутні умови щодо збільшення
строку позовної давності, дійшов
висновку про пропуск банком строку
звернення до суду з позовом. Залишаючи
без змін рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд також послався на
положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
відповідно до якого кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. Проте з такими висновками
судів погодитись не можна. Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що 20 квітня 2006 року
між банком та відповідачем укладено
кредитний договір № DNH4KP9640217,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 7 800 гривень зі
сплатою 25,08 % річних за користування
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 20 жовтня 2009 року.
Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється щомісячно
в період сплати, позичальник повинен
сплачувати щомісяця заборгованість за
кредитом, за відсотками, комісію, а
також інші витрати згідно з Умовами, з
якими відповідач ознайомився, про що
свідчить його підпис у заяві.
Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне
виконання).Відповідно до вимог ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України
встановлено загальну позовну давність
тривалістю у три роки. За загальним
правилом перебіг загальної і
спеціальної позовної давності
починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК
України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК
України позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі. Згідно
зі ст. 207 ЦК України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Пунктом 5.5 Умов
передбачено, що терміни позовної
давності до вимог про стягнення
кредиту, процентів за користування ним,
пені, штрафу сторонами встановлені
тривалістю в п'ять років, що відповідає
вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить
про дотримання банком строків позовної
давності. Оскільки сторони
досягли згоди та уклали договір, в
якому передбачили, що позовна давність,
установлена законом, збільшена за
домовленістю сторін до п'яти років
відповідно до п. 5.5 Умов, це відповідає
вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить
про дотримання банком строків позовної
давності. Вказана правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 24 вересня 2014 року у справі
№ 6-144цс14. Вирішуючи спір, суди на
вказані вимоги закону уваги не
звернули та дійшли передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову. Крім того, відповідно до п.
7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», якщо кредитодавець у
позасудовому порядку або до судового
провадження звертається з вимогою про
повернення споживчого кредиту або
погашення іншого боргового
зобов'язання споживача, кредитодавець
не може у будь-який спосіб вимагати
будь-якої плати або винагороди від
споживача за таке звернення. При цьому
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. Згідно із
правовим висновком Верховного Суду
України, який викладений у постанові
від 20 листопада 2013 року (справа № 6-126 цс
13) і є обов'язковим для застосування
судами України відповідно до ч. 1 ст. 360-7
ЦПК України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту. Таким
чином, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на вказані
вимоги закону уваги не звернув,
неправильно витлумачив п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та помилково залишив
рішення суду першої інстанції без
змін.За таких обставин ухвалені при
неправильному застосуванні норм
матеріального права та порушенні норм
процесуального права оскаржувані
судові рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338
ЦПК України, з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,у х в а л и л а:Касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»
задовольнити частково. Рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 23 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 21 серпня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий
П.О.
ГвоздикСудді:
Є.П. Євграфова
В.І.
Журавель
І.М. Завгородня

Ю.Г.
Іваненко