У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
права власності на майно та виключення
майна з-під арешту, зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 25
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від
16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що у провадженні відділу ДВС
Рівненського міського управління
юстиції перебуває виконавче
провадження № 36627243 про примусове
виконання ухвали Рівненського
міського суду від 15 лютого 2013 року по
справі № 569/2541/13-ц за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. 19
лютого 2013 року головним державним
виконавцем відділу ДВС Рівненського
міського управління юстиції Коваль
М.В., у рамках виконавчого провадження
№ 36627243, складено акт опису і арешту
майна. Загальна вартість вказаного
майна відповідно до акту опису і арешту
майна від 19 лютого 2013 року становить 118
920 грн. Вказане майно (окрім генератора)
належить позивачу на праві власності, а
відтак накладення на нього арешту є
неправомірним. Оскільки власником
описаного в акті опису й арешту від 19
лютого 2013 року майна є позивач на
підставі договору купівлі-продажу від
24 грудня 2009 року, то арешт майна порушує
право власності останнього і підлягає
скасуванню.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що з 15 жовтня 1993 року
по січень 2013 року вона з відповідачем
перебували у зареєстрованому шлюбі,
вели спільне господарство та володіли
спільним майном, набутим за час
перебування у шлюбі, на праві сумісної
власності. 24 грудня 2009 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 було укладено
договір, згідно якого ОСОБА_4 продав, а
ОСОБА_3 купив майно для виготовлення
меблів. Пунктом 7 договору купівлі
продажу визначено, що сторони
домовилися, що майно за цим договором
продається за 117 400 грн. Устаткування
для виробництва меблів, зазначене в
договорі, придбане ними протягом 2007-2008
років за спільні кошти подружжя.
Відповідно до ст. 60, 63 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
їм на праві спільної сумісної
власності і вони мають рівні права на
його володіння, користування і
розпорядження.

Однак, їй не було відомо, що між
відповідачами був укладений договір
купівлі-продажу, давала згоди на
укладення якого вона не давала.
Відсутність такої згоди з боку одного
із подружжя при укладенні правочину є
підставою для визнання його згідно з
ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 березня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 16 вересня 2014 року, у
задоволенні первісного позову
відмовлено, зустрічний позов
задоволено. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 24 грудня 2009
року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення первісного позову та
відмову у задоволенні зустрічного
позову.

ОСОБА_3 ухвалені у справі судові
рішення в касаційному порядку не
оскаржив.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що спірне майно було придбано під час
перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у шлюбі,
та оскільки загальна вартість
проданого устаткування для
виробництва меблів згідно договору
становить 117 400 грн., то даний правочин
виходить за межі дрібного побутового. У
зв'язку з наведеним відсутність згоди з
одним з подружжя на укладення договору
є підставою для визнання його згідно з
ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
матеріалах справи.

Судом установлено, що 24 грудня 2009 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу, згідно п. 1
якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив
майно для виготовлення меблів. Пунктом
7 договору купівлі-продажу визначено,
що сторони домовилися, що майно за цим
договором продається за 117 400 грн. (а. с.
6).

У провадженні відділу ДВС Рівненського
міського управління юстиції перебуває
виконавче провадження № 36627243 про
примусове виконання ухвали
Рівненського міського суду від 15
лютого 2013 року по справі № 569/2541/13-ц за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя.

19 лютого 2013 року
головним державним виконавцем відділу
ДВС Рівненського міського управління
юстиції Коваль М.В., у рамках
виконавчого провадження № 36627243,
складено акт опису і арешту майна.
Загальна вартість вказаного майна
відповідно до акту опису і арешту майна
від 19 лютого 2013 року становить 118 920 грн.
(а. с. 8-9).

Зі змісту нормативних положень
глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї
існує у двох правових режимах: спільна
сумісна власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у
ст. ст. 63, 65 СК України.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи-підприємця регулюються нормами
ЦК України, ГК України та Закону
України "Про підприємництво".

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник
має право використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом. Законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності. Окремою
формою підприємницької діяльності є
підприємницька діяльність фізичних
осіб. Жодних спеціальних умов чи
обмежень використання фізичною особою,
яка перебуває у шлюбі, свого майна для
здійснення підприємницької діяльності
законом не встановлено. Як
зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України,
фізична особа - підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Суди, визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу від 24 грудня
2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
вважали, що спірне майно є спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
воно набуте під час шлюбу, за спільні
кошти подружжя та дійшли вірного
висновку про відмову у задоволенні
первісного позову та задоволення
зустрічного позову.

Судові рішення у справі ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводами
касаційної скарги не спростовані, тому
підстав для їх зміни чи скасування
немає.

Керуючись ст. ст. 333, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 16 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко