22-ц/775/1539/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя - доповідач
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі

головуючого -
Мальцевої Є.Є.

суддів -
Мироненко І.П., Супрун М.Ю.,

при секретарі -
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Зеленоярської
сільської ради Володарського району
Донецької області про встановлення
додаткового строку для прийняття
спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Володарського районного
суду Донецької області від 30 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Зеленоярської
сільської ради Володарського району
Донецької області про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
його батько ОСОБА_3, після смерті якого
відкрилась спадщина на грошовий вклад
в Ощадбанку та ваучери ПАТ «МК
«Азовсталь». Про таке спадкове майно
він випадково дізнався в 2014 році.
Вважає, що пропустив встановлений
законом строк на прийняття спадщини з
поважних причин, оскільки до 2014 року
йому не було відомо про наявність
даного спадкового майна та про
наявність розпорядчого заповіту на
його користь щодо грошового вкладу
батька.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 30 вересня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_2 до
Зеленоярської сільської ради
Володарського району Донецької
області про встановлення додаткового
строку для прийняття спадщини
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, позивач просить
апеляційний суд скасувати рішення суду
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Зокрема зазначає, що судом не прийнято
до уваги його пояснення у судовому
засіданні про те, що батьки проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу. З
батьком ОСОБА_3 позивач проживав до 1995
року в с.Лугове Володарського району
Донецької області.

Крім того, судом залишено поза увагою
положення ст.1235 ЦК України, відповідно
до якої заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин.

Вважає, що суд прийшов до невірного
висновку про відмову у визначенні
додаткового строку на прийняття
спадщини тільки з тих підстав, що його
документи про народження не містять
даних батька.

Судом не розглянуто його клопотання
про виклик свідків, які могли
підтвердити родинні зв'язки з батьком.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності представника відповідача,
який належним чином повідомлений про
дату, час і місце судового розгляду
справи. Із заявою про відкладення
розгляду справи до суду не звернувся.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_2, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції
і це підтверджується матеріалами
справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим повторно відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Володарського
районного управління юстиції у
Донецькій області 10 липня 2014 року,
актовий запис № 10 від ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.3).

Позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2,
як вбачається із свідоцтва про
народження НОМЕР_1, його батьком
записаний «ОСОБА_4» (а.с.6).

За повідомленням Зеленоярської
сільської ради Володарського району
Донецької області заповіту від імені
ОСОБА_3 на ім'я позивача не
зареєстровано (а.с.37).

Володарською державною нотаріальною
конторою повідомлено, що після смерті
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, із
заявами про прийняття спадщини ніхто
не звертався, спадкова справа не
заводилась, що підтверджується
інформаційною довідкою зі Спадкового
реєстру (а.с.23, 24).

Судом також встановлено, що позивач не
є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ні за законом, ні за
заповітом, оскільки доказів того, що
ОСОБА_3 є батьком або іншим родичем
позивача, останнім суду не надано.
Позивачем також не надано суду жодних
доказів у підтвердження того, що він є
спадкоємцем за заповітом після смерті
ОСОБА_3, прийняті судом першої і
апеляційної інстанції заходи для
повного встановлення обставин, на які
посилався позивач, ніякого результату
не дали.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
дійшов висновку, що позивачем, який не є
спадкоємцем, не доведено, що його права
порушені та підлягають судовому
захисту. Крім того, позивачем не вірно
обрано спосіб захисту свого права,
оскільки законодавством, яке діяло на
час виникнення спірних правовідносин,
передбачено порядок захисту прав
спадкоємця шляхом продовження строку
на прийняття спадщини, у разі його
пропущення з поважних причин, а
позивачем заявлені позовні вимоги про
встановлення додаткового строку для
прийняття спадщини в порядку ст.1272 ЦК
України, що також стало підставою для
відмови в задоволенні позову. Судом не
взято до уваги клопотання позивача про
допит свідків, заявлене в
обґрунтування його доводів про
родинний зв'язок з спадкодавцем,
оскільки обставини, які можуть бути
підтверджені певними доказами
(свідоцтво про народження, актовий
запис, рішення суду), не можуть бути
доведені в інший спосіб.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися.

Відповідно до положень ст.524 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з ст.525, 526 ЦК УРСР 1963 року часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця. Місцем відкриття
спадщини визнається останнє постійне
місце проживання спадкодавця, а якщо
воно невідоме, - місцезнаходження майна
або його основної частини.

Як передбачено ст.527 ЦК УРСР 1963 року
спадкоємцями можуть бути особи, що
були живими на момент смерті
спадкодавця.

Статтею 534 ЦК УРСР 1963 року передбачено,
що кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Строк для прийняття спадщини,
встановлений статтею 549 цього Кодексу,
може бути продовжений судом, якщо він
визнає причини пропуску строку
поважними (ст.550 ЦК УРСР в редакції 1963
року).

Згідно зі ст.214 ЦПК України, суд,
встановивши фактичні обставини справи,
для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
правовідносини, що виникли між
сторонами.

Як роз'яснено листом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування», на час відкриття
спадщини в період чинності ЦК УРСР його
нормами було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини, у тому
числі прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).
Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було
встановлено, що спадкове майно за
правом спадкоємства переходить до
держави, якщо жоден із спадкоємців не
прийняв спадщину. ЦК УРСР не
обмежувався строк для отримання
свідоцтва про право на спадщину за
законом або заповітом, у тому числі й
для держави. Тому, якщо упродовж
встановленого законом шестимісячного
строку ніхто зі спадкоємців за законом
або за заповітом не прийняв спадщину,
вважається, що спадщина перейшла до
держави. Отже, норми п.5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК, згідно з якими
ЦК застосовується також до спадщини,
яка відкрилася, але не була прийнята
ніким із спадкоємців до набрання
чинності цим Кодексом, слід розуміти
таким чином, що правила книги шостої ЦК
може бути застосовано лише до спадщини,
яка відкрилася після 1 липня 2003 року і
не була прийнята ніким зі спадкоємців,
право на спадкування яких виникло
відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3
відкрилася після його смерті у червні
1997 року, тобто, до 01 січня 2004 року, не
прийнята ні одним із спадкоємців, строк
на її прийняття закінчився, тому до
спірних правовідносин повинні
застосовуватися норми ЦК України 1963
року.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилався на положення ЦК
України та зазначив, що пропустив
встановлений законом строк на
прийняття спадщини з поважних причин,
оскільки дізнався про наявність
грошового вкладу з розпорядчим
заповітом та ваучерах померлого батька
ОСОБА_3 тільки у 2014 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, після смерті батька, позивач не
звертався до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини та не
надав як суду першої інстанції, так і
суду апеляційної інстанції, належних і
допустимих доказів на підтвердження
своїх вимог. В матеріалах справи
відсутні докази про наявність
спадкового майна та про те, що про його
наявність позивачу стало відомо у 2014
році.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
в ньому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються допустимими доказами,
дослідженими в судовому засіданні і
підстав для його скасування не
вбачається.

Наведені позивачем доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
першої інстанції.

Ніяких нових обставин чи доказів, які
не були предметом розгляду судом
першої інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Донецької області від 30 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді