У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права користування
жилим приміщенням, вселення та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням, за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні жилим приміщенням,
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням за
касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою
представником - ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що житловий будинок
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу від 27 травня
2006 року. У листопаді 2008 року він з
відповідачем уклали шлюб, який
розірвано у лютому 2014 року. До
реєстрації шлюбу вони проживали однією
сім'єю, були поєднані спільним побутом
та господарюванням з 2003 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син -
ОСОБА_7. У зв'язку з тим, що
відповідачем створені умови, які
виключають можливість користування
цим будинком, він з 2 грудня 2013 року
позбавлений доступу до місця його
проживання та реєстрації.

Зазначав, що проживав у будинку,
належному його колишній дружині, як
член сім'ї власника житла, тому,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
визнати за ним право проживання та
користування житловим будинком
АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача не
чинити йому перешкод у користуванні
цим будинком.

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що з жовтня 2012 року
стосунки між ними припинились і вони
стали проживати окремо. Відповідач
після цього приходив до будинку під
приводом спілкування з сином. Оскільки
ОСОБА_4 у будинку не проживає, його
реєстрація у цьому будинку перешкоджає
реалізації її прав як власника.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5,
уточнивши позовні вимоги, просила суд
усунути перешкоди у здійсненні її прав
користування та розпорядження
житловим приміщенням у будинку
АДРЕСА_1, власником якого є вона, шляхом
зобов'язання управління міграційної
служби зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця
проживання та визнати його таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням за вказаною адресою.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 16
червня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням у будинку
АДРЕСА_1. У решті зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 2 вересня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_4 задоволено та визнано за
ним право користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4
перешкод у користуванні житловим
приміщенням. У задоволенні зустрічного
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі
представника - ОСОБА_6,
просить оскаржуване рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_4 та відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що підстав,
передбачених ст. 405 ЦК України, для
визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням немає.
Оскільки ОСОБА_4 чиняться перешкоди у
користуванні житловим приміщенням, то
його позов задоволено.

Доводи касаційної скарги про те, що
ОСОБА_4 пропустив строк апеляційного
оскарження, який апеляційним судом не
було поновлено, безпідставні, оскільки
його апеляційну скаргу здано на пошту 23
червня 2014 року (а.с. 127), що згідно з ч. 6 ст
70 ЦПК України є правомірним і
знаходиться в межах строку на
апеляційне оскарження (ст. 294 ЦПК
України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судове
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану
представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 2 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта