Провадження № 2/554/4249/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2014 року суддя Октябрського
районного суду м. Полтави Тімошенко
Н.В., розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Управління Державної міграційної
служби в Полтавській області, про
встановлення факту проживання,
визнання втратившим право
користування квартирою,

встановила:

позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, третя особа - Управління
Державної міграційної служби в
Полтавській області, про встановлення
факту проживання, визнання втратившим
право користування квартирою,
посилаючись на те, що вона є власницею
квартири АДРЕСА_1. Оскільки, у
зазначеному будинку зареєстрований
ОСОБА_2, який з 2004 року у ньому не
проживає, прохала визнати його таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням за вказаною адресою.

У судове засідання сторони не
з'явилися, надавши суду заяви з
проханням розглядати справу у їх
відсутність, позивач позовні вимоги
підтримала, відповідач - визнав.

Представник третьої особи у судове
засідання не з"явився, будучи належним
чином повідомленим про час і місце
слухання справи, причини своєї неявки
суду не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень ЦПК
розгляд справи здійснюється судом за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та інші
зібрані в судовому засіданні докази,
приходить до висновку про задоволення
позову з наступних підстав.

Суддею встановлено, що ОСОБА_1 є
власницею квартири АДРЕСА_1.

У вказаному будинку крім позивача
зареєстрований ОСОБА_2, який з 2004 року
там не проживає.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2004 року проживає
за адресою : АДРЕСА_2.

Відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України
правом власності є право особи на
майно, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. право
власності є непорушним. Ніхто не може
протиправно позбавлений його права чи
обмежений у його здійсненні.

Однак та обставина, що особа є
власником жилого приміщення, а отже має
охоронюване законом право володіти,
користуватись і розпоряджатись
належним йому майном, сама по собі не
може бути підставою для виселення
інших осіб, які там правомірно
проживають, а так само визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст. 405 ЦК
України).

На сьогодні відносини користування
житлом в приватному житловому фонді
врегульовані главою 59 ЦК України та
главою 6 ЖК УРСР. При цьому необхідно
звернути увагу на те, що положення
глави 6 ЖК УРСР застосовуються в
частині, що не суперечить ЦК України, та
розповсюджувались на відносини щодо
найму житла, яке належить на праві
приватної власності громадянину.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Ураховуючи те, що відповідач не
проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше
року без поважних причин, позов
підлягає задоволенню.

Питання судового збору суд вирішує на
підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стягнувши його з відповідача на
користь позивача пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 2-11,
58-61, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суддя

вирішила:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Управління Державної міграційної
служби в Полтавській області, про
встановлення факту проживання,
визнання втратившим право
користування квартирою, - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою :
АДРЕСА_2, в період з 2004 року.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, з подальшим зняттям
його з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 243,60 грн..

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через районний суд шляхом подання
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

СуддяН. В. Тімошенко