Справа № 466/4250/13
Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/5856/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ТзОВ "Кредитні
ініціативи" на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 18 червня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ТзОВ "Кредитні
ініціативи" до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Кредитні
ініціативи" просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції неправомірно
застосував ст. 1 Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті" до
правовідносин, які виникли між ТзОВ
"Кредитні ініціативи" та ОСОБА_2 на
стадії судового розгляду. Примусове
стягнення нерухомого житлового майна
можливе лише в межах виконавчого
провадження, як на завершальній стадії
цивільного судочинства, а не на стадії
прийняття судом рішення.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Відповідно до 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що 21 квітня 2008 року між ВАТ
"Сведбанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний
договір №-051 у відповідності до
якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі
30 000 доларів США зі сплатою 11,9 %
відсотків за користування кредитом
строком до 20.04.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ОСОБА_2 передано
Банку в іпотеку, відповідно до
Іпотечного договору від 21.04.2008 року,
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35,3
кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., що
належить ОСОБА_2 на праві власності.

ТзОВ "Кредитні ініціативи" є
правонаступником ПАТ "Сведбанк" та ВАТ
"Сведбанк".

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по
поверненню кредиту належним чином не
виконувала, внаслідок чого станом на
01.04.2013 року виникла заборгованість в
сумі 17490,99 доларів США, що по курсу НБУ
еквівалентно 139805,48 грн. в тому числі;
відсотки за користування кредитом -
1766,99 доларів США, що еквівалентно 14123
грн. 55 коп.; пеня за прострочення
погашення відсотків та кредиту - 211,09
доларів США, що еквівалентно 1687 грн. 24
коп.

Банк направив відповідачу вимогу про
виконання грошових зобов'язань за
кредитним договором та про усунення
порушень кредитного договору,
обґрунтувавши свої вимоги ст. 33 Закону
України "Про іпотеку", згідно якої
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Вимоги банку про погашення
заборгованості за кредитним
договором відповідач не виконала, у
зв'язку з чим ТзОВ "Кредитні
ініціативи", як правонаступник ПАТ
"Сведбанк" та ВАТ "Сведбанк" звернулися
до ОСОБА_2 з даним позовом.

Згідно із ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання, одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки у встановленому
законом порядку на підставі рішення
суду при цьому є підстави для виселення
всіх мешканців квартири.

Статтею 32 вказаного Закону
передбачено, що у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.
Виселення проводиться у порядку,
встановленому законом.

За положенням ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору, всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 07
червня 2014 року, не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці та за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.
Закон втрачає чинність з дня набрання
чинності законом, який врегульовує
питання особливостей погашення
основної суми заборгованості,
вираженої в іноземній валюті, порядок
погашення (урахування) курсової
різниці, що виникає у бухгалтерському
та/або податковому обліку кредиторів
та позичальників, а також порядок
списання пені та штрафів, які
нараховуються (були нараховані) на таку
основну суму заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення із знаттям з
реєстрації, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що стягнення на предмет
іпотеки фактично зумовлене
невиконанням боржником своїх
зобов'язань, які забезпечені іпотекою,
що дає підставу іпотекодержателю
звернути стягнення на предмет іпотеки,
однак у зв'язку з прийняттям закону про
мораторій, таке стягнення під час дії
мораторію є неможливим.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач отримала кредит в іноземній
валюті, квартира, яка є предметом
іпотеки відповідає вимогам щодо
нерухомого житлового майна,
передбаченим Законом України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті", оскільки
загальна площа обтяженої квартири
складає 35,3 кв.м., тобто є меншою за
площу, коли Законом України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті"
допускається звернення стягнення.
(площа не перевищує 140 кв.м.)

Відповідач проживає і зареєстрована у
квартирі АДРЕСА_1, що вбачається з
відповіді на запит місцевого суду
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
України у Львівській області (а.с.64).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів на підтвердження того, що у
позичальника та іпотекодавця у
власності є інше нерухоме житлове
майно позивачем надано не було, як і не
спростовано докази щодо проживання
відповідача у квартирі, яка є предметом
іпотеки.

Безпідставними є покликання апелянтів
на те, що положення Закону "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті" не зупиняє
дію законів, які встановлюють підстави
звернення стягнення, а стосуються
стадії примусового виконання рішення
та не регулює відносини, які виникли до
набрання ним чинності, оскільки
приписи зазначеного
нормативно-правового акту тлумачиться
позивачем невірно. Відповідно до ст.4 ЗУ
"Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті" протягом дії цього Закону інші
закони України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм. Відтак, норми
Закону № 1304 - УІІ є спеціальними та
підлягають першочерговому
застосуванню при вирішенні питань про
звернення стягнення на майно, надане як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ТзОВ "Кредитні
ініціативи" - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 18 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: