Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/4211/14
Головуючий у 1 інстанції Холод Р.С.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 02 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог: приватний
нотаріусу Запорізького міського
нотаріального округу Масловець Л.С. про
визнання договору дарування недійсним
та розірвання усної угоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання договору
дарування недійсним та розірвання
усної угоди.

В позові зазначала, що вона за станом
здоров'я потребує стороннього догляду
та турботи, знаходиться в безпорадному
стані внаслідок похилого віку та
тяжкої хвороби. За станом здоров'я
лікарі рекомендували їй, з метою
припинення прогресування захворювань,
змінити регіон місця проживання на
регіон АР Крим. Відповідачі, враховуючи
її безпорадне одиноке існування,
надавали їй побутові послуги, а
дізнавшись про її бажання змінити
місце проживання, запропонували надати
не тільки побутові послуги, а й
провести обмін місця проживання, тобто
провести обмін її квартири на
відповідне житло в АР Крим. Для
виконання ними цієї послуги вона
повинна була оформити договір
дарування на відповідача ОСОБА_6, який
мав займатися підбором варіанту обміну
житла.

03.06.2002 року вона підписала на ім'я
відповідача ОСОБА_6 договір дарування
своєї однокімнатної квартири жилою
площею 12,7 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що,
перебуваючи в безпорадному стані та
маючи в наявності серйозні
захворювання (церебросклероз 2 ст. з
гіпертонією, вестібулопатія,
загублення зору, болячка Паркінсона,
судинна дементація), в момент
підписання договору дарування
значення своїх дій не розуміла,
адекватно уявляти свій стан та
впливати на нього можливості не мала,
умислу на відмову від своєї приватної
власності та на її безоплатну передачу
у неї не було і при підписанні договору
вона взагалі не бачила, що підписує,
просила суд визнати укладений договір
недійсним.

У подальшому, 15.01.2014 року ОСОБА_3
доповнила свій позов, зазначивши, що
підставами визнання договору
дарування недійсним є невиконання
вимог, передбачених ч.ч. 1,2,3,5 ст.203 ЦК
України тобто за ч.1 ст.215 ЦК України, та
ч.1 ст.225 ЦК України. Додатково позивач
зазначила, що нотаріус, яка
засвідчувала договір дарування, не
попереджувала її, що спірна квартира
перейде у власність до ОСОБА_6 та не
врахувала її здоров'я і наявність
діагнозів тяжких хвороб.

У січні 2014 року ОСОБА_3 у уточнила свої
позовні вимоги, та просила суд визнати
договір дарування від 20.09.2002 року
недійсним на підставі ч.ч. 1,2,3,5 ст.203, ч.1
ст.215 та ч.1 ст.225 ЦК України та розірвати
на підставі ст.ст.638, 639, 644, 651 ЦК України
усну угоду між нею та ОСОБА_4 і ОСОБА_5
щодо обміну спірної квартири.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з заявою про поновлення строку для
оскаржена укладеного договору
дарування від 03.06.2002 року, враховуючи,
що укладення спірного договору стало
результатом укладення усної угоди щодо
обміну квартири. З урахуванням того, що
усна угода не була виконана ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, але останні періодично
пропонували певні варіанти обміну
квартири, тому, ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_4
та ОСОБА_5 своїми діями переривали
строк позовної давності. Крім того,
коли вона впевнилася у обмані
відповідачів, почала систематично
звертатися до правоохоронних органів з
питанням захисти її права, тому вважає
пропуск строку позовної давності з
поважних причин.

Рішенням Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 02 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати, та ухвалити
нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог та
заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК
України, розглядає цивільну справу в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем не доведені обставини, на які
вона посилається, як на підстави своїх
вимог щодо визнання недійсним договору
дарування та розірвання усної угоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини виникли у сторін
по справі щодо визнання недійсним
договору дарування від 03.06.2002р. на
підставі ст. 203, ч.1 ст.215, ч.1 ст. 225 ЦК
України.

Відповідно положень ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 717
Цивільного Кодексу України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність;
договір, що встановлює обов»язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною/
сторонами/ вимог, які встановлені
ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

В судовому засіданні
встановлено наступне.

03.06.2002 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 було укладено договір
дарування, за умовами якого ОСОБА_3
подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дарунок
квартиру АДРЕСА_2. Ця квартира належала
дарувальнику на праві приватної
власності на підставі Свідоцтва про
право власності на житло, виданого
виконкомом Комунарської райради м.
Запоріжжя 05.04.1993р.

Зазначений договір
дарування був посвідчений державним
нотаріусом Шостої Запорізької
державної нотаріальної контори
Масловець Л.С. та зареєстрований в
реєстрі за №1-1116.

Вказаний договір викладений в
письмовій формі і в установленому
порядку посвідчений нотаріусом, та
відповідає за формою і змістом вимогам
ст. 717 ЦК України.

Аналізуючи матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку про те, що
відсутні докази відсутності
волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення
спірного правочину - договору
дарування, отже не має підстав для
визнання його недійсним за вказаними
підставами.

При цьому, колегія
суддів врахувала, що ОСОБА_3 вже
зверталася до суду про визнання
договору дарування недійсним з
підстав, передбачених ст.ст. 229,230 ЦК
України.

Рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2012р.,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Запорізької області
від 19.09.2012 року, в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування було відмовлено. Вказане
рішення набрало законної сили.

Згідно вимог ст. 225 ЦК України ч. 1 -
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Посилання позивачки на те, що стан її
здоров»я не дозволяв їй
усвідомлювати та контролювати
власні дії у повному обсязі,
спростовуються висновком
судово-психіатричної експертизи №277
від 15.05.2014р., з якого вбачається, що
ОСОБА_3 під час складання і
підписання договору дарування 03.06.2002
року могла розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позивач, укладаючи договір дарування
чітко усвідомлювала його значення та
наслідки.

Також позивачем не доведено вимоги про
розірвання усної угоди між нею та
відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 щодо
пошуку їй житла та проведення обміну її
квартири на житло в АР Крим, оскільки
підстав вважати взагалі укладеною таку
угоду немає.

Висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

Докази та обставини, на
які посилається апелянт в
апеляційній скарзі, були предметом
дослідження судом І інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом І
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

загалі ою такою угоди
немає.им.ння обмігу її квартири на
житло в АР Крим.відповідачами ОСОБА_5
говір дарування чітко усвідомлюДоводи
апеляційної скарги висновків суду,
викладених в рішенні не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і підстав для його скасування
не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,313-315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 02 вересня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: