Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/5506/14 Головуючий у 1
інстанції: Рибалко Н.І.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 10» грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 04
листопада 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
права власності на частку квартири

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5, про поділ майна
подружжя, визнання права власності на
частку квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про
визнання права власності на частку
квартири.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 08.03.2012р. передала своєму
синові - відповідачу по справі грошові
кошти у сумі 18 500 доларів США, що
еквівалентно 148 925 грн. (за курсом 1 дол.
США = 8,05 грн.), для купівлі однокімнатної
квартири у м. Запоріжжі для її
подальшого проживання. Факт передачі
підтверджується розпискою
відповідача.

У зв'язку з тим, що вказаної суми було
недостатньо, просила сина взяти кредит
в банку. 17.05.2012 р. між відповідачем та
ПАТ «Ощадбанк» укладено договір про
іпотечний кредит №893 на суму 70 000 грн. В
цей же день укладено договір
купівлі-продажу однокімнатної
квартири АДРЕСА_1.

Після погашення кредиту відповідач
обіцяв переоформити на неї право
власності на квартиру, проте на її усні
вимоги відмовляв, посилаючись на
скрутне матеріальне становище.

10 червня 2013 року, їй стало відомо, що
кредит виплачений у повному обсязі, з
квартири знята іпотека, а також
заборона на її відчуження.

Фактично між нею та сином укладений
усний договір доручення, за яким вона
доручила придбати для неї за її кошти
однокімнатну квартиру у м. Запоріжжі і
для виконання цього доручення передала
грошові кошти в розмірі 148 925 грн., а
стосовно залишку суми виступила
майновим поручителем. Проте відповідач
зареєстрував на себе право власності
на вищезгадану квартиру, вона на день
подання позову квартиру у власність
фактично не набула.

Вважає, оскільки у відповідності
договору купівлі-продажу квартири від
17.05.2012р. її загальна вартість становить
192 000 грн., їй належить 78% або 39/50 частин
придбаної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини та
на ст.ст.321,392 ЦК України, позивачка
просила визнати за нею право власності
на 39/50 частин нерухомого майна -
однокімнатної квартири АДРЕСА_1

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи ОСОБА_6

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 11 березня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи ОСОБА_5

Під час розгляду справи ОСОБА_6
звернулась із позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про поділ
майна подружжя, визнання права
власності на 1/2 частини квартири, в
якому зазначила, що 25.07.1998 року уклала
шлюб з ОСОБА_4, від шлюбу мають
неповнолітню дочку, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період подружнього життя 14.01.2005 року
вона з чоловіком ОСОБА_4, дочкою і
свекрухою ОСОБА_3 приватизували
двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 в
м.Запоріжжі, в якій мешкали, по 1/4 частці
кожному.

На початку 2012 року з ОСОБА_4 вирішили
придбати квартиру для дочки з правом
тимчасового приживання в квартирі
ОСОБА_3 та свекра ОСОБА_5

Протягом 1998-2012 р.р. заощадили 11500
доларів США, 27.04.2012р. продали належний
їм автомобіль «Ланос», держномер
НОМЕР_1, за 5000 доларів США, а також на
ім'я ОСОБА_4 був взятий кредит в сумі 70000
грн.

17.05.2012 року на ім'я ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу була придбана квартира
АДРЕСА_2 за 24000 доларів США, що
еквівалентно 192000 грн. Оскільки договір
купівлі-продажу був укладений на ім'я
її чоловіка, вона як дружина підписала
вказаний договір. Договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та був
зареєстрований в ОП ЗМБТІ. Кредитний
договір від 17.05.2012 року також був
укладений на ім'я ОСОБА_4

Вона з ОСОБА_4 із сумісних коштів
сплачували внески на погашення
кредиту. В березні 2013 року вирішили, що
ОСОБА_4 візьме одноразову позику на
підприємстві, де працює, в сумі 10000 грн.,
яка була погашена в грудні 2013 року.

ОСОБА_3 ніяких грошей на придбання
спірної квартири не давала, про
наявність розписки їй стало відомо
тільки з первісної позовної заяви
ОСОБА_3

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013
року шлюб було розірвано, проте
фактично мешкали однією сім'єю і вели
спільне господарство до 18.01.2014 року.

У відповідності до ст.ст. 60,70 СК України
їй як дружині належить 1/2 частка
спірної квартири.

Просила поділити майно, що було набуто
в шлюбі - квартиру АДРЕСА_2, визнати за
нею право власності на 1/2 частку
спірної квартири, стягнути з
відповідачів на її користь судові
витрати.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 04
листопада 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_6 про поділ майна
подружжя,визнання права власності на
частку квартири задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2.

Вирішено питання про судові витрати.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що висновки суду про придбання спірної
квартири за спільні кошти подружжя не
відповідають обставинам справи, судом
першої інстанції помилково
застосовано ст. 60 СК України, гроші у
розмірі 18500 доларів США вона передавала
ОСОБА_4 не у власність, а для виконання
доручення про купівлю квартири для неї,
тому на ці кошти не розповсюджується
режим спільної сумісної власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_6, і вони не набули права
власності на всю квартиру. ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги про
визнання права власності на 39/50 частин
квартири АДРЕСА_3, в задоволенні позову
ОСОБА_6 - відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
однокімнатна квартира АДРЕСА_4
придбана під час перебування у шлюбі
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, визнав
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишив
квартиру у їх спільній частковій
власності.

Фактична сторона справи встановлена з
додержанням норм процесуального права,
оцінка доказам дана за правилами ст.212
ЦПК України, щодо встановлених
обставин справи суд дійшов вичерпних
юридичних висновків і правильно
застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено
поняття належності та допустимості
доказів.

Відповідно до правил статті 59 ЦПК про
допустимість доказів обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть бути підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені
правила звільнення сторони від
доказування та розподілу обов'язків по
доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Проте, це загальне правило діє, якщо в
нормах матеріального права відсутня
вказівка про перерозподіл обов'язків
доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на підставі спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Отже, за загальним правилом майно,
придбане подружжям у кредит, є спільною
сумісною власністю чоловіка та
дружини.

У відповідності до ст.63 СК дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 ч.3 СК України для
укладення договорів, що потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна згода
другого з подружжя має бути подана
письмово.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України, визначено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Тобто названі норми матеріального
права встановлюють презумпцію факту
спільної сумісної власності подружжя
щодо майна, набутого у шлюбі, доки не
доказано інше кимось із подружжя.

При розгляді справи судом встановлено,
що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі
з 25 липня 1998 р., від шлюбу мають дочку
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі 17 травня 2012
р. за договором купівлі-продажу
подружжям придбано однокімнатну
квартиру АДРЕСА_4, яка зареєстрована за
відповідачем ОСОБА_4 ( а.с.5-8). Договір
купівлі-продажу укладено за письмовою
і нотаріально посвідченою згодою
ОСОБА_6 (а.с.6 звор.).

17 травня 2012 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ
«Державний ощадний банк України»
договір про іпотечний кредит для
придбання зазначеної квартири і в його
забезпечення спірна квартира передана
в іпотеку. Зазначений договір
укладений за згодою ОСОБА_6 ( а.с. 11
звор.). Кредит погашено достроково і
квартира на час розгляду справи в
іпотеці не перебуває.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_6 не
довела джерело набуття коштів,
достатніх для придбання квартири, щоб
її вважати спільним майном подружжя, є
неприйнятними, оскільки вони не
ґрунтуються на вимогах закону про
презумпцію спільності майна подружжя,
в силу якої зворотне доводить особа,
яка вважає, що майно не є подружнім. Між
тим, ОСОБА_4 у суді не порушував питання
про визнання коштів, за рахунок яких
було проведено оплату за квартиру,
особистою власністю, сама ОСОБА_3 не є
суб'єктом правовідносин, які
ґрунтуються на взаєминах ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 у період їх шлюбу, у тому числі і
щодо придбаної у цей період квартири за
договором купівлі-продажу.

ОСОБА_3 не є учасником зазначеної угоди
і договір купівлі-продажу квартири не
оспорювала, на домовленість про
створення спільної власності з ОСОБА_6
та ОСОБА_4 не посилалася, а порука у
відповідності до ст.546 ЦК України є
забезпеченням виконання іпотечного
кредиту і не породжує право власності
на квартиру. Із розписки від 08.03.2012 р., на
підставі якої заявила ОСОБА_3 позов до
ОСОБА_4, не вбачається, що гроші були
передані саме подружжю в інтересах
сім'ї, як безоплатно так і в якості
позики, згода ОСОБА_6 відсутня, в
розписці не йдеться про передачу
грошей ОСОБА_4 для придбання саме
спірної квартири. В обґрунтування
позовних вимог про визнання права
власності на 39/50 частин квартири ОСОБА_3
зазначає, що гроші були передані ОСОБА_4
з метою виконання доручення для
купівлі нерухомості для неї. На ці
обставини ОСОБА_3 посилається і в
апеляційній скарзі. Проте сама по собі
розписка ОСОБА_4 не створює юридичних
наслідків для ОСОБА_6, не впливає на
режим майна, придбаного ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 під час шлюбу, не породжує у
ОСОБА_3 права на частину квартири,
придбаної подружжям у шлюбі, а
правовідносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
регулюється іншими нормами цивільного
права.

Посилання ОСОБА_3 на проживання,
реєстрацію у спірній квартирі та
сплату комунальних платежів не має
правового значення для вирішення
заявлених нею позовних вимог.

Зазначені обставини підтверджують
правильність висновків суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову ОСОБА_3 через його
необґрунтованість та спростовують
доводи апеляційної скарги, які
ґрунтуються на помилковому розумінні
правової природи правовідносин, які
виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
підставі розписки від 08.03.2012 р.

Оскільки докази, наявні в матеріалах
справи, свідчать на користь виникнення
у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 права спільної
сумісної власності на квартиру на
відповідній правовій підставі, суд
обґрунтовано застосував норми глави 8
розділу ІІ СК України.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржує, ОСОБА_3
не є його представником, ОСОБА_4 є
відповідачем за позовом ОСОБА_3, тому
доводи скарги щодо порушення прав
ОСОБА_4 не підлягають обговоренню.

Апеляційна скарга не містить доводів
про порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели чи
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: