Справа № 363/2226/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого - судді
Чіркова Г.Є.,

при секретарі
Бариш А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання факту проживання однією сім'ю
та визнання майна спільною сумісною
власністю,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним
позовом, посилаючись на проживання з
відповідачем однією сім'єю як чоловіка
та жінки з 02 лютого 2002 року по 21 квітня
2007 року, а тому просить встановити
зазначений факт та згідно ст. 74 СК
України визнати їхньою спільною
сумісною власністю земельну ділянку
загальною площею 0,0838 га, що розташована
за адресою АДРЕСА_2.

Уточнивши позов, при поділі вказаного
просить присудити це майно
відповідачеві, стягнувши з нього на її
користь компенсацію в розмірі 1 291 658
грн. як за половину вартості майна.

У суді позивачка та її представник
просили про задоволення позову з
викладених в ньому підстав.

Представник відповідача проти позову
заперечив. Наполягав на тому, що до
реєстрації шлюбу 21 квітня 2007 року
сторони однією сім'єю не проживали.
Земельну ділянку відповідачем набуто у
власність за час попереднього шлюбу (до
21 травня 2003 року), а житловий будинок
відповідачем побудовано самостійно за
власні кошти, коли позивачка в суді не
довела, що приймала спільну участь у
будівництві вказаного будинку.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов
наступного.

Встановлено, що наприкінці 2002 року
сторони почали проживати разом однією
сім'єю, як чоловік і жінка за адресою
АДРЕСА_1 та вести спільне господарство.
Їхні відносини були таким, що
притаманні подружжю.

Про ці обставини ствердила в суді
позивачка, будучи допитана як свідок.
Про такі обставини повідомила в суді й
свідок ОСОБА_3 - близька подруга
позивачки.

Позивачка ОСОБА_1 в суді посвідчила
також і про те, що протягом дев'яти
місяців 2003 року разом з відповідачем
вони будували спірний будинок, до якого
заселилися наприкінці 2003 року.

Вона брала участь у будівництві,
облаштуванні будинку, купувала
відповідні будівельні матеріали,
меблі, тощо. На той момент мала
достатній для цього дохід. Проект
будинку розробляв чоловік її подруги.

Показання свідків підтверджуються
також письмовими доказами, зокрема:
фотографіями сторін про відносини
притаманні подружжю в період 2002-2003
років, даними проекту будівництва
індивідуального житлового будинку за
червень 2003 року, даними технічного
паспорту на спірний будинок про його
побудову в 2003 році, даними договору
купівлі-продажу від 27 липня 2006 року
щодо придбання позивачкою очисної
системи, актами прийому-передачі
товару, відповідними платіжними
документами (накладними, товарними
чеками, замовленнями) будівельних
матеріалів, меблів, предметів
домашньої обстановки, тощо протягом 2003
року.

21 квітня 2007 року сторони зареєстрували
шлюб, який розірвано 22 січня 2013 року.

Разом з тим в 2002 році відповідач все ще
знаходився в іншому шлюбі з ОСОБА_4,
який розірвано тільки 21 травня 2003 року.

Згідно ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Після розірвання шлюбу 21 травня 2003 року
відповідач проживав однією сім'єю з
позивачкою, а тому цей факт згідно
вимог ст. 74 СК України підлягає
встановленню з 22 травня 2003 року.

Після завершення будівництва спірного
житлового будинку 15 березня 2004 року
право власності на нього зареєстровано
у встановленому законом порядку за
ОСОБА_2

Отже право власності на спірний
будинок виникло у особи з моменту
реєстрації цього права.

Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно чинного на час виникнення
спірних правовідносин Тимчасового
положення «Про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно»
затвердженого Наказом Міністерства
Юстиції України 07 лютого 2002 року №7/5,
право власності на нерухоме майно
підлягає обов'язковій державній
реєстрації.

Державна реєстрація прав - це офіційне
визнання й підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно шляхом
вчинення відповідного запису до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 СК України
на майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Статтею 60 Глави 8 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За таких обставин слід визнати, що за
час проживання сторін однією сім'єю, з
урахуванням встановленого про це
факту, ними набуто у власність спірний
будинок, який в силу зазначених вимог
Закону є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності.

Що стосується спірної земельної
ділянки, то державний акт на неї серії
Р2 №421207 відповідачем отримано 07 травня
2003 року під час перебування в шлюбі з
ОСОБА_4

Згідно чинної на той час ч. 1 ст. 125 ЗК
України право власності та право
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації
(Державний акт ст. 126 ЗК України).

Таким чином підстав для визнання
спірної земельної ділянки спільним
майном подружжя не встановлено.

Не встановлено в суді й підстав для
присудження позивачці грошової
компенсації замість її частки у праві
спільної сумісної власності на спірний
будинок.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог до ст. 71 СК Майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Між тим стороною позивача в суді не
доведено наявність обставин
передбачених правилами ст. 71 СК
України, які слугують підставою для
присудження грошової компенсації, як
про це просить позивачка.

При цьому неможливість поділу спірного
будинку в суді не встановлено, коли
відповідач своєї згоди на виплату
компенсації не давав. До того ж
оскільки її розмір є значним у суді не
встановлено, що майновий стан
останнього дозволяє йому виплатити
таку суму та те, що стягнення цих коштів
не поставить його в скрутне
матеріальне становище.

З цих підстав у задоволенні вказаної
частини позову слід відмовити.

За таких обставин та виходячи з
принципу рівності часток, спірний
будинок слід залишити в спільній
власності сторін, визнавши за
сторонами право власності на рівні
частини в цьому майні (по ? кожному).

Таким чином вказаний позов підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного та
керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу в період з 22 травня 2003 року по 21
квітня 2007 року.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_2
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на ? частину кожному на
житловий будинок АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП -
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір
в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот
п'ятдесят чотири) грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області протягом 10 днів
з дня його проголошення шляхом подання
в зазначений строк апеляційної скарги
через Вишгородський районний суд.

Суддя