АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц-796/9687/14
Головуючий у 1 інстанції- Диба
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

головуючого -
Панченка М.М.

суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 30 вересня 2010
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_1 про розірвання
кредитного договору, стягнення
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на заставлене
майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року позивач Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» звернувся з позовом до
відповідача ОСОБА_1 і просив винести
рішення, яким розірвати кредитний
договір від 15.07.2005 року укладений
сторонами, згідно якого відповідач
отримав у банку споживчий кредит у
сумі 34.276 євро на придбання автомобіля.

Також просив достроково стягнути з
позичальника ОСОБА_1 на свою користь
заборгованість за указаним кредитним
договором, яка станом на 25.05.2009 року, з
урахуванням непогашеної частини тіла
кредита, складає 233.684 грн.51 коп., що за
курсом валют складає 21.962,83 євро, за
курсом 1 євро = 10,69 грн., а також просив
стягнути судові витрати.

Крім того, в рахунок погашення
указаного кредитного боргу, позивач
просив звернути стягнення на
заставлений позичальником автомобіль
«TOYOTA» модель «LAND CRUISER» 2005 року
виготовлення, шасі (кузов,рама) НОМЕР_3,
реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2 видане 15.07.2005 року, у спосіб
шляхом надання права позивачу на
продаж автомобіля іншій особі-покупцю
/т.1 а.с.1-6/.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 30 вересня 2010
року позов задоволено частково.
Постановлено розірвати кредитний
договір, а також стягнуто з
позичальника на користь банку
заборгованість за кредитним договором
у сумі 188.220,53 грн. з відсотками, та пеню у
розмірі 45.463,98 грн. Також судом звернуте
стягнення на заставлений автомобіль.
Стягнуто судові витрати /т.1 а.с.62-65/.

В поданій апеляційній скарзі
відповідач ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити у позові. Послався на
порушення банком вимог Закону України
«Про захист прав споживачів» в частині
застосування банком нечесної
підприємницької діяльності, та
створенні дисбалансу прав та
обов»язків сторін на користь банку, що
виразилось: в зобов»язанні
позичальника страхувати своє життя; в
підвищеному розмірі пені - 0,5% за кожень
день від суми простроченого платежу;
крім того, перед зверненням до суду,
банк в порушення ч.10 ст.11 Закону «Про
захист прав споживачів» не надав
позичальнику тридцять днів для
добровільного погашення ним
кредитного боргу.

Також скаржник послався на те, що банк
не підтвердив у судовому засіданні
розмір позовних вимог /т.1 а.с.119-124/.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від
13.09.2013 року скасоване заочне рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 30 вересня 2010 року та ухвалене нове
рішення про часткове задоволення
позову, яким стягнуто з позичальника на
користь банку заборгованість за тілом
кредиту у сумі 4.566,51 євро, що за курсом
валют становить 48.157,85 грн. /т.2 а.с.63-68/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 25.12.2013 року
скасоване рішення Апеляційного суду
м.Києва від 13.09.2013 року з передачею
справи на новий апеляційний розгляд /т.2
а.с.181-184/.

В указаній ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 25.12.2013 року висловлені
наступні зауваження та вимоги:

- висновки судово-економічної
експертизи за №0265 від 12.02.2013 року, на
яких ґрунтуються доводи суду
апеляційної інстанції, зроблені на
неповно досліджених первинних
документах про нарахування та сплату
кредитних коштів за кредитним
договором, а також експертиза не дала
відповіді на всі поставлені судом
питання, а тому судом треба було
обговорити необхідність проведення
додаткової чи повторної експертизи;

- судом фактично не було з»ясовано
питання про наявність простроченої
заборгованості зі сплати кредиту,
процентів за користування кредитом та
пені;

- судом не досліджені виписки про рух
коштів по кредитному договору, надані
представником банку;

- судом не дано належної оцінки
розрахункам кредитної заборгованості,
наданих банком;

- встановивши наявність кредитної
заборгованості перед позивачем,
апеляційний суд в той же час відмовив у
задоволенні позову в частині звернення
стягнення на предмет застави, при цьому
не мотивував свої висновки у цій
частині;

- встановивши наявність кредитної
заборгованості перед позивачем,
апеляційним судом не наведено
будь-яких мотивів з приводу правових
підстав розірвання кредитного
договору;

- апеляційний суд на порушення приписів
ч.1 ст.60 ЦПК України вважаючи, що
обов»язок доказування обставин,
пов»язаних зі сплатою коштів за
зазначеним договором, покладено на
банк, не звернув уваги на те, що саме
відповідач, заперечуючи проти доводів
банку та наданих ним розрахунків
заборгованості, повинен доводити ці
обставини та надати суду відповідні
квитанції;

- в порушення приписів ст.ст.59,303 ЦПК
України апеляційний суд залишив поза
увагою те, що відповідно до п.1.1.
указаного кредитного договору
відповідачу було надано кредит у
розмірі 34.276 євро, а загальна сума
заборгованості станом на 25.05.2009 року
становить 15.981,16 євро (34.276 євро - 18.294,84
євро). За обставин, коли розмір кредиту
за договором становить 34.276 євро, а
фактично боржником сплачено лише 18.294,84
євро то наслідком стягнення з
відповідача лише 4.566,51 євро
заборгованості за тілом кредиту, як
ухвалив апеляційний суд, буде
неповернення позивачу не лише
відсотків за користування кредитом та
пені, а й тіла кредиту, визначеного п.1.1.
договору;

- ухвалюючи рішення про розірвання
кредитного договору, на порушення
приписів ст.ст.214,303 ЦПК України суди
будь-яких мотивів з приводу правових
підстав розірвання договору не навели.

В ході повторного розгляду справи
Апеляційним судом м.Києва від 4.03.2014
року апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_1 відхилено, а заочне рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 30.09.2010 року залишене без змін /т.2
а.с.193-195/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 28.05.2014 року
скасовано ухвалу Апеляційного суду
м.Києва від 4.03.2014 року, а справу
передано на новий апеляційний розгляд
/т.2 а.с.211-213/.

Згідно указаної ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 28.05.2014 року зазначено, що
судом апеляційної інстанції не усунуте
протиріччя в тій частині, що за
експертним висновком, станом на 25.05.2009
року, визначена сума непогашеного
кредиту у розмірі 14.181,16 євро, що не
відповідає наданому позивачем
розрахунку щодо розміру непогашеного
кредиту - 15.981,16 євро.

Крім того, як зазначила касаційна
інстанція, апеляційний суд при
повторному розгляді справи не врахував
зауваження і висновки, викладені в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 25.12.2013 року /т.2
а.с.211-213/.

Повторно (втретє) переглядаючи рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
керується положенням ч.4 ст.338 ЦПК
України, згідно якої, висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення, є
обов»язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 30 вересня 2010
року підлягає частковому скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким; в
частині розірвання кредитного
договору належить відмовити; в частині
вимог про стягнення кредитної
заборгованості позов задовольнити
частково; а також, з урахуванням
ухвалення нового рішення в частині
стягнення кредитного боргу, ухвалити
нове рішення щодо звернення стягнення
на предмет застави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу свої вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення суду першої
інстанції в повній мірі не відповідає.

Скаржник ОСОБА_1, будучи належним чином
повідомленим про день та час розгляду
справи, у судове засідання не з'явився,
клопотання про перенесення судового
розгляду не подавав,тому відповідно до
положень ст. 305 ЦПК України колегія
суддів провела судовий розгляд за його
відсутності.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Встановлено, що 15.07.2005 року за
№014/384773/15462 між Акціонерним
поштово-пенсійним банком Аваль»,
правонаступником якого є, з 6.12.2007 року -
Відкрите акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», а з 4.11.2009 року -
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль»(далі -
ПАТ«Райффайзен Банк Аваль») та
позичальником ОСОБА_1 укладено
кредитну угоду у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 34.276 євро під 12% річних на
термін до 15.07.2011 року з цільовим
призначенням - на придбання
автомобіля/т.1 а.с.13-14,15-16/.

Згідно п.3.3. Кредитної угоди
сторони обумовили, що сплата відсотків
здійснюється на залишок
заборгованості за кредитом з дня
надання кредиту до його повного
погашення.

Відповідно до розділу 5
Кредитної угоди позичальник
зобов»язаний щомісячно, до 28 числа
кожного місяця, здійснювати платежі з
погашення тіла кредиту та відсотків
згідно графіка, встановленого,
відповідно до п.1.3. цього Договору,
тобто, щомісячно в розмірі 1/72 частини
всієї суми кредиту (34.276 євро), що
складає 477 євро /а.с.15-16/.

В силу п.6.5. Кредитного договору
банк має право достроково стягувати
заборгованість за кредитом, нараховані
відсотки за користування кредитом та
штрафні санкції. Таке стягнення
здійснюється за рахунок коштів, майна
та майнових прав позичальника,
включаючи забезпечення за цим
Договором.

Згідно п.9.1. Кредитного договору
за порушення строків повернення
кредитної заборгованості та відсотків
за користування кредитом позичальник
сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5% від
суми простроченого платежу, за кожний
день прострочення.

Відповідно до графіку платежів
по тілу кредиту позичальник
зобов»язаний щомісячно вносити 1/72
частину кредиту, що складає 476,07 євро на
рахунок банку.

Застосування строку позовної давності
з усіх платежів сторонами визначений у
відповідності з чинним цивільним
законодавством.

Підтвердженням отримання відповідачем
ОСОБА_1 кредитних коштів є заява
позичальника від 15.07.2005 року на видачу
готівки та квитанція №151 від 15.07.2005 року
про здійснення валютно-обмінної
операції, згідно якої сума кредиту 34.276
євро переведені у гривні, за курсом 1 до
6, у розмірі 205.656 грн. /т.1 а.с.18/.

Відповідно до квитанції від 15.07.2005 року
кошти у сумі 205.650 грн. перераховані
ОСОБА_1 на рахунок ТОВ»Тринити» за
придбання автомобіля /т.1 а.с.19/.

Таким чином, між ПАТ«Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_1 виникли
відносини договору кредиту, які,
відповідно до ст.1054 ЦК України
полягають у тому, що банк
(кредитодавець) зобов"язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов"язується повернути кредит та
сплатити проценти.

На забезпечення указаних
кредитних зобов»язань ОСОБА_1,
відповідно до нотаріально
посвідченого договору застави
транспортного засобу від 15.07.2005 року
заставив банку придбаний ним
автомобіль «TOYOTA» модель «LAND CRUISER» 2005
року виготовлення, шасі (кузов,рама)
НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1,
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 видане
15.07.2005 року /т.1 а.с.17/.

Згідно п.1.3. договору застави предмет
застави оцінений сторонами у сумі 241.950
грн.

А, відповідно до п.2.3. договору застави
заставодержатель набуває права
стягнення заборгованості за рахунок
предмета застави у випадку якщо кредит,
що забезпечений заставою не буде
погашений у встановлені кредитним
договором строки.

Із зазначеного слідує, що між
ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1
також виникли відносини договору
застави, в силу яких, відповідно до ст.572
ЦК України кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов»язання,
забезпеченого заставою одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Згідно до ст.629 ЦК України договір є
обов»язковим для виконання його
сторонами.

У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України
якщо договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Крім того, як встановлено судом, в силу
п.6.5. кредитної угоди, сторони
домовились, що банк має право вимагати
дострокового виконання позичальником
своїх зобов»язань за кредитним
договором.

Згідно ст.627 ЦК України відповідно до
ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв, ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 не
виконував належним чином свої
зобов»язання за кредитним договором,
ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» надіслав
відповідачу претензію-повідомлення
від 28.04.2009 року, в якій, на підставі ч.2
ст.1050 ЦК України вимагав у 30-денний
термін, достроково, сплатити
заборгованість по тілу кредиту,
відсоткам та пені, яка утворилась на
час звернення з цією претензією, а
також залишок заборгованості по тілу
кредиту/т.1 а.с.29-30/.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не виконав
зазначену вимогу, позивач у липні 2009
року звернувся з цим позовом до суду.

Встановлено, що всі вимоги по стягненню
кредитної заборгованості, позивач
вимагає стягнути з відповідача на свою
користь, станом на 25.05.2009 року.

При визначенні строку перебігу строку
позовної давності, в межах якого можуть
бути задоволені позовні вимоги,
колегія суддів керується ст.ст.257,258 ЦК
України, та виходить з дати надіслання
поштою позовної заяви до суду - 06.07.2009
року, що підтверджується штемпелем на
конверті /т.1 а.с.33,34, звор.).

Встановлено, що до суду з клопотанням
про застосування строку позовної
давності сторони не звертались, однак,
враховуючи, що спірний кредит є
споживчим, колегія суддів вважає за
правомірне застосувати до спірних
правовідносин строки позовної
давності, передбачені ЦК.

Таким чином, колегія суддів при
визначенні кредитної заборгованості
відповідача ОСОБА_1, виходить з того, що
заборгованість по тілу кредиту та
відсоткам повинна бути врахована за
трирічний строк позовної давності,
тобто, починаючи з 6.07.2006 року по 25.05.2009
року, а пеня за прострочку тіла кредиту
та відсотків за один рік, починаючи з
6.07.2008 року по 25.05.2009 року.

Беручи до уваги розрахунок
заборгованості по тілу кредиту
наданий суду Банком /т.1 а.с.7-8/ за період
з серпня 2005 року по квітень 2009 року,
колегія суддів враховує його дані лише
за період, починаючи з липня 2006 року, що
складає 2.952,27 євро (за курсом валют -
31.559,77 грн.) із такого розрахунку:

16.186,04євро - 13.233,77 євро = 2.952,27 євро

де: 16.186,04євро - розмір тіла кредиту,
яки повинен бути сплачений за 34 місяці,
з липня 2006 р. по липень 2009 р. по 407, 06 євро
щомісяця;

13.233,77 євро - розмір тіла кредиту
сплачений за трирічний період з липня
2006 р. по липень 2009 р.

При цьому, колегія суддів бере до уваги,
що Банком при наданні суду розрахунку
заборгованості по тілу кредиту
враховані квитанції представлені суду
відповідачем на підтвердження
погашення ним тіла кредиту: квитанція
від 4.04.2008 року на суму 2.247,95 євро,
/т.1а.с.212/; квитанція від 26.07.2008 року на
суму 476,06 євро /т.1 а.с.214/; квитанція від
30.12.2008 року на суму 924,37 євро /т.1 а.с.215/;
квитанція від 10.02.2009 року на суму 708,69
євро /т.1 а.с.216/.

Інших квитанцій на підтвердження
погашення тіла кредиту, відповідач
суду не надав, а тому його доводи в
апеляційній скарзі відносно того, що
судом не враховані всі платежі
здійснені ним на погашення тіла
кредиту є безпідставними і не
ґрунтуються на належних доказах.

В частині позовних вимог про стягнення
пені за прострочку погашення тіла
кредиту, позивач, у відповідності з
вимогами ст.258 ЦК України, просить
стягнути пеню, відповідно до ст.258 ЦК
України, за річний період строку
позовної давності, починаючи з липня
2008 року по квітень 2009 року у сумі 2.843,72
євро./т.1а.с.9/.

Дослідивши розрахунок банку в частині
погашення тіла кредиту, колегія суддів
встановила, що ця заборгованість (в
межах трирічного строку позовної
давності) виникла, починаючи з 29.08.2008
року, оскільки за липень 2008 року
боржником сплачений черговий платіж за
тіло кредиту у розмірі та в строки,
встановлені графіком погашення
платежів - 476,06 євро/т.1 а.с.8/, а тому при
визначенні пені по тілу кредиту слід
виходити із заборгованості, починаючи
з 29.08.2008 року із такого розрахунку:

29.08.08р. - 31 дн х 476,06 євро х 0,5% = 73,79
євро

29.09.08р. - 30 дн х 952,12 євро х 0,5% = 147,58
євро

29.10.08р. - 31дн х 1.428,18 євро х 0,5% = 214,23
євро

29.11.08р. - 30 дн х 1.904,24 євро х 0,5% = 295,16
євро

29.12.08р. - 2 дн х 2.380,36 євро х 0,5% = 357,04
євро

31.12.08р. - 29дн х 1.455,93 євро х 0,5% = 211,11
євро

29.01.09р. - 13дн х 1.931,05 євро х 0,5% = 280,14
євро

11.02.09р. - 18дн х 1.223,3 євро х 0,5% = 110,1
євро

29.02.09р. - 28дн х 1.699,36 євро х 0,5% =152,94
євро

29.03.09р. - 31дн х 2.175,42 євро х 0,5% = 337,19
євро

29.04.09р. - 27дн х 2.651,54 євро х 0,5% = 357,96
євро, що в сумі становить - 2.537,24 євро.

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення пені за прострочку погашення
тіла кредиту належить задовольнити
частково, у сумі 2.537,24 євро (за курсом
валют 27.123 грн.10 коп.), що не спростовано
відповідачем і не надано суду
квитанцій про погашення ним
заборгованості по пені за прострочку
сплати тіла кредиту.

Вимагаючи стягнення залишку
заборгованості у сумі 15.981,16 євро по
тілу кредиту за період з травня 2009
року, позивач виходить з того, що ця
сума є різницею між отриманою
позичальником сумою кредиту 34.276 євро,
та сумою, що повинна бути сплаченою
позичальником з моменту отримання
кредиту - у липні 2005 року по квітень 2009
року у сумі 18.294,84 євро.

Між тим, як встановлено судом вище,
заборгованість по тілу кредиту за
період з серпня 2005 року по червень 2006
року стягненню не підлягає, оскільки
відносно зазначеного періоду
позивач пропустив строк позовної
давності, а відносно періоду з липня 2006
року по квітень 2009 року заборгованість
по тілу кредиту визначена у сумі 2.952,27
євро (за курсом валют 31.559 грн.77 коп.),

Таким чином, колегія суддів вважає, що
розрахунок залишкової частини тіла
кредиту за період з травня 2009 року по
день закінчення дії договору - 15.07.2011
року повинен бути вирахуваний згідно
графіка щомісячного погашення тіла
кредиту по 476,06 євро, що складає 12.853,6
євро за 27 місяців (27 міс. х 476,06 євро).

Отже, позовні вимоги щодо стягнення
залишкової частини тіла кредиту
підлягають частковому задоволенню, у
сумі 12.853,6 євро, що за курсом валют
відповідає 137.404грн.98 коп..

В частині позовних вимог щодо
стягнення прострочених відсотків за
користування кредитом колегія суддів
вважає указані вимоги правомірними,
оскільки позичальником погашалась
плата за користування кредитом не
регулярно, та не в повній мірі, як
передбачено пунктами 1.4. та 5.1.
Кредитного договору /т.1 а.с.8-9/.

Колегія суддів не погоджується з
розрахунком заборгованості за
відсотками у сумі 1,708,74 євро за період з
липня 2005 року по квітень 2009 року,
виконаного банком.

Так, відповідно до ст.257 ЦК України, якою
передбачений трирічний строк позовної
давності, указана заборгованість за
відсотками має бути стягнута за період
з липня 2006 року по травень 2009 року, що
становить 1.747,75 євро, (за курсом валют
становить 18.683 грн.45 коп.), виходячи із
розрахунку:

7.449,83 євро - 5.702,08 євро = 1.747,75 євро,-

де: - 7.449,83 євро - нараховані відсотки за
трирічний строк перед зверненням
позивача до суду, з травня 2006 року по
червень 2009 року;

- 5.702,08 євро - сплачені
позичальником відсотки за трирічний
строк перед зверненням позивача до
суду з травня 2006 року по червень 2009
року.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 надав суду
квитанції про погашення відсотків у
розмірі 372,58 євро /т.1 а.с.213/, та у розмірі
831,61 євро /т.1 а.с.211/, які враховані у
розрахунку відсотків наданих суду
банком /т.1 а.с.9/. Інших документальних
доказів погашення ним відсотків, які б
спростовували доводи позивача в
частині нарахованих відсотків,
позичальник не зміг надати суду.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Оскільки позичальником мало місце
прострочення сплати відсотків за
користування кредитом, вимоги позивача
в частині стягнення пені за
прострочені відсотки є правомірними і
такими, що узгоджуються з вимогами
закону та умов, передбачених п.9.1.
Кредитної угоди.

Колегія суддів вважає, що розрахунок
пені за прострочені відсотки у розмірі
1.429,21 євро (за курсом валют 15.2787 грн.25
коп.) виконаний позивачем правильно з
дотриманням річного строку позовної
давності, передбаченого ст.258 ЦК
України /т.1 а.с.10/.

Вище зазначені нарахування
заборгованості по тілу кредита, у сумі
2.952,27 євро, відсотків у сумі 1.747,75 євро,
та по пені за прострочку тіла кредиту
у сумі 2.537,24 євро, та за прострочку
відсотків у сумі 1.429,21 євро, виконані на
підставі розрахунку заборгованості
(т.1 а.с.7-10), виписки з особового рахунку
№7 боржника /т.1 а.с.232-275/, а також з
урахуванням наданих суду відповідачем
квитанцій (т.1 а.с.211, 212, 213, 214, 215, 216/.

Отже, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_1 в частині
стягнення заборгованості по кредиту
належить стягнути у сумі 21.520,07 євро
(2.952,27 + 1.747,75 + 2.537,24 + 1.429,21 + 12.853,6), що
за курсом валют становить 230.049грн.54 коп.

Щодо вказівок Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 28.05.2014 року
відносно того, що судом апеляційної
інстанції не усунуте протиріччя в
частині визначення суми непогашеного
кредиту згідно експертного висновку
№0265 від12.02.2013 року Незалежного
інституту судових експертиз - 14.181,16
євро в порівнянні з наданим позивачем
розрахунку - 15.981,16 євро., колегія суддів
звертає увагу на наступне.

Указане протиріччя викликане
технічною помилкою експерта, що
пояснюється наступним.

Так, описуючи квитанцію №151 від 15.07.2005
року (яка також, за неуважності
експерта позначена у експертному
висновку за №1251), про отримання
позичальником кредитної суми,
експертом зазначено, що позичальник
ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 32.476
євро. /т.2 а.с.9/.Між тим, при дослідженні в
судовому засіданні указаної квитанції
(т.1 а.с.18) встановлено, що кредит видано
у розмірі 34.276 євро, а не в розмірі 32.476
євро, як зазначено експертом.

В подальшому, досліджуючи кредитну
заборгованість, як по тілу кредиту, так
і за відсотками, експерт у своєму
висновку виходив з неправильної суми
отриманого позичальником кредиту.

Цією обставиною, як встановлено судом
апеляційної інстанції, пояснюється
протиріччя, на яке звернув увагу ВССУ в
ухвалі від 28.05.2014 року в частині
невідповідності суми непогашеного
кредиту за розрахунком банку (15.981,16
євро.) та за розрахунком експерта (14.181,16
євро).

Крім того, відхиляючи указаний
експертний висновок (№0265 від12.02.2013
року Незалежного інституту судових
експертиз /т.2 а.с.1-17/) як доказ, колегія
суддів звертає увагу на те, що, як
слідує із квитанції №151 від 4.04.2008
року(т.1 а.с.210) про оплату пені за
прострочку тіла кредита, кошти
позичальником вносились до каси банку
у гривнях (3.373,16 грн.), а в ході виконання
експертизи ця сума зазначена у євро (т.2
а.с.9), що також не сприяло об»єктивному
виконанню експертного висновку.

Оскільки, жодна зі сторін не
скористалась правом призначення
повторної економічної експертизи, тому
суд вважає за можливе винести рішення
на підставі доказів, які досліджені у
судовому засіданні, оскільки таких
доказів на розсуд суду є достатньо, що
постановити об»єктивне та законне
рішення.

В частині позовних вимог про
розірвання кредитного договору,
колегія суддів дійшла висновку про
відмову у позові, враховуючи наступне.

Так, згідно роз»яснень, викладених у
п.29 постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», згідно до
яких - передбачене статтею 1050 ЦК право
кредитодавця вимагати від
позичальника дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, є
самостійним. Реалізація такого права
жодним чином не залежить від
пред»явлення кредитодавцем вимог про
розірвання кредитного договору
відповідно до положень ст.651 ЦК.

Одностороння відмова від договору
передбачена ч.2 ст.651 ЦК України згідно
якої договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладанні договору.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
вирішенні спорів щодо розірвання
кредитного договору суд має
враховувати положення ч.2 ст.652 ЦК
України і виходити з того, що закон
пов»язує можливість розірвання
договору безпосередньо не з наявністю
істотної зміни обставин, а з наявністю
одночасно чотирьох умов, визначених ч.2
цієї статті, при істотній зміні
обставин.

Так, відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України
якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінилися, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов: 1) в момент
укладення договору сторони виходили з
того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися; 3) виконання договору
порушило б співвідношення майнових
інтересів сторін і позбавило б
заінтересовану сторону того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору; 4) із суті договору або
звичаїв ділового обороту не випливає,
що ризик зміни обставин несе
заінтересована сторона.

Оскільки, на думку колегії суддів,
виконання договору Позичальником не
порушило б співвідношення майнових,
інтересів сторін і не позбавило б Банк,
як заінтересовану сторону того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору, тому відсутні підстави для
розірвання кредитної угоди.

В частині позовних вимог щодо
звернення стягнення на заставлений
позичальником автомобіль «TOYOTA» модель
«LAND CRUISER» реєстраційний номер НОМЕР_1
колегія суддів вважає за необхідне
скасувати в цій частині рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Скасовуючи в цій частині рішення суду
першої інстанції, та ухвалюючи нове
рішення, колегія суддів виходить з
того, що, оскільки судом апеляційної
інстанції визначена інша сума
кредитної заборгованості, ніж сума
визначена рішенням суду першої
інстанції, тому в разі звернення
стягнення предмету застави, суду
належить зазначити ту суму
кредитного боргу, в рахунок погашення
якої ухвалюється звернення стягнення
на предмет застави.

Задовольняючи позов в частині
звернення стягнення предмета застави,
суд керується ст. ст.572,589,590 ЦК України,
ст.20 Закону України «Про заставу»,
нотаріально посвідченим Договором
застави транспортного засобу від 15.07.2005
року /т.1 а.с.17/, та виходить з того, що
сторонами, на забезпечення кредитних
зобов»язань позичальника ОСОБА_1,
останнім був заставлений вище
зазначений автомобіль на користь
заставодержателя ПАТ»Райффайзен Банк
Аваль».

Оскільки, як встановлено, ОСОБА_1 не
виконував свої договірні зобов»язання,
банк, достроково стягнув
заборгованість по кредиту, а також
звернувся до суду з позовом про
звернення стягнення на заставлений
автомобіль у передбачений законом
спосіб шляхом реалізації цього
автомобіля третім особам.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі суд відхиляє як безпідставні.

Так, посилання скаржника на порушення
банком вимог Закону України «Про
захист прав споживачів» в частині
застосування банком нечесної
підприємницької діяльності, та
створенні дисбалансу прав та
обов»язків сторін на користь банку, що
виразилось: в зобов»язанні
позичальника страхувати своє життя; в
підвищеному розмірі пені - 0,5% за кожень
день від суми простроченого платежу
колегія суддів не вбачає такими, що
ущемляють права відповідача, як
позичальника, оскільки такі умови
кредитних договорів є стандартними і
не протирічать ні чинному
законодавству ні моральним засадам
суспільства.

В частині вимог скаржника, що перед
зверненням до суду, банк в порушення
ч.10 ст.11 Закону «Про захист прав
споживачів» не надав позичальнику
тридцять днів для добровільного
погашення кредитного боргу також є
безпідставним, оскільки з часу
звернення позивача до суду з цим
позовом пройшло більше тридцяти днів,
протягом яких скаржник мав можливість
виконати своє зобов»язання з погашення
кредитного боргу.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
вирішення судом першої інстанції
питання про стягнення судових витрат
належить залишити без змін.

Керуючись ст..ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 30 вересня 2010 року в частині
стягнення кредитного боргу, звернення
стягнення на заставлений автомобіль та
розірвання кредитного договору,
ухваливши в цих частинах нове рішення
наступного змісту.

Позовну заяву Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість по кредитному договору
у сумі 21.520,07 (двадцять одна тис. п»ятсот
двадцять євро, сім євроцентів) що за
курсом валют становить 230.049(двісті
тридцять тис. сорок дев»ять) грн.54 коп.

В рахунок погашення кредитного боргу у
сумі 21.520,07 євро, сім євроцентів, що за
курсом валют становить 230.049(двісті
тридцять тис. сорок дев»ять) грн.54 коп.
який рахується за ОСОБА_1 перед
Публічним акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ-
23494105) звернути стягнення на предмет
застави - автомобіль марки «Тоyота»
модель «LАND СRUІSЕR», 2005 року
виготовлення, шасі (кузов, рама,
коляска) НОМЕР_3 універсал, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1,
зареєстрований МРЕВ-4 ДАІ ГУ УМВС
України у м.Києві 15.07.2005 року, свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу
серії НОМЕР_2, видане 15.07.2005 року,
належний ОСОБА_1 шляхом надання права
Публічному акціонерному товариству
«Райффайзен Банк Аваль» на продаж
цього автомобіля від свого імені
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу, для чого надати
Публічному акціонерному товариству
«Райффайзен Банк Аваль» право зняття
автомобіля з реєстраційного обліку.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_1 про розірвання
кредитного договору за №014/384773/15462 від
15.07.2005 року відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді