АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №646/693/14ц
Провадження № 22-ц-/790/4394/14
Головуючий І інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Івах
А.П.,

суддів -
Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі -
Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа -
Червонозаводський РВ у м. Харкові
Головного управління державної
імміграційної служби України в
Харківській області, про усунення
перешкод у здійсненні права власності
на житло та виселення, та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Червонозаводський РВ у м. Харкові
Головного управління державної
імміграційної служби України в
Харківській області про поновлення
порушеного права на житлову площу та
вселення,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року позивачі звернулись до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності на житло та
виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
посилалися на те, що спірна квартира
належить їм на праві спільної сумісної
власності на підставі Свідоцтва про
право власності на житло, виданого
відділом приватизації житлового фонду
управління комунального майна та
приватизації Харківської міської ради
Харківської області 21 серпня 2001 р., р. №
9-01- 151194-Х2. Квартира складається з трьох
житлових кімнат житловою площею 42,3
кв.м.

Всі вони перебувають у родинних
відносинах та підтримують добрі
родинні стосунки. Відповідач ОСОБА_1 є
колишнім чоловіком їх матері - ОСОБА_6, а
також батьком ОСОБА_4 Шлюб був
розірваний у липні 2001 року. У 2006 році за
проханням ОСОБА_1 вони дали згоду на
його реєстрацію і проживання у
квартирі АДРЕСА_1. Після розірвання
шлюбу між відповідачем та ОСОБА_6 у 1999
році, відповідач фактично перестав
проживати в спірній квартирі, кімнату,
в якій зберігав свої речі, перетворив у
склад, зламав камін, демонтував стіну,
тобто приводить жиле приміщення у
неможливий для проживання стан, руйнує
його, при цьому закрив та лишив їх
доступу до неї. На даний час відповідач
створює неможливі для сумісного
проживання умови, зважаючи на його
агресивну поведінку та недбале
ставлення до житла і неповаги до
співмешканців, а також не приймає
участі у сплаті комунальних послуг.

З посиланням на норми ст.. ст.. 116, 157 ЖК
Української РСР позивачі просили суд
про задоволення їх позовних вимог.

У березні, ОСОБА_1 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
зазначив, що з лютого 1991 року він
проживав однією сім'єю з відповідачкою
ОСОБА_6 та за її згодою вселився та
проживає у квартирі АДРЕСА_1. Також,
разом з ними проживали її діти від
попередніх шлюбів. У 1994 році у них
народилась дочка - ОСОБА_4.

21.08.2011 році його колишня дружина -
ОСОБА_6 з її дітьми приватизували
квартиру, про що було видане свідоцтво
про право власності на житло. Зазначив,
що після розірвання шлюбу він
піклувався про сім'ю, забезпечував
матеріально, а також турбувався про
житло. 05.07.2006 року за письмовою згодою
відповідачів він був зареєстрований у
спірній квартирі, однак з січня 2014 року
відповідачі замінили замки на вхідних
дверях квартири, позбавили його права
проживання в квартирі, яка є постійним
місцем його проживання, просив
поновити його порушене право
користування житловим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1, вселивши його
квартиру та зобов'язати
Червонозаводський РВ в м. Харкові
Головного управління державної
імміграційної служби України в
Харківській області поновити житлову
реєстрацію його у спірній квартирі.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
задоволено. Усунуто перешкоди у
здійсненні позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 права користування житловим
приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового приміщення
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1. Зобов'язано
Червонозаводський РВ в м. Харкові
Головного управління державної
імміграційної служби України в
Харківській області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_1, за
адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги ОСОБА_1
залишено без задоволення.

Зазначеним вимогам процесуального
закону рішення суду першої інстанції
не відповідає.

Розглядом справи достеменно
встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1
перебували у шлюбі, який на підставі
рішення суду від 10 листопада 1999 року
розірваний (а.с.3), свідоцтво про
розірвання шлюбу видано 27 липня 2001 року
(а.с.14).

Від шлюбу ОСОБА_6 мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло, виданого відділом
приватизації житлового фонду
управління комунального майна та
приватизації Харківської міської ради
Харківської області 21 серпня 2001 р., р. №
9-01- 151194-Х2 та технічного паспорту
квартира АДРЕСА_1 належала позивачам
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві
приватної власності. Квартира
складається з трьох житлових кімнат
житловою площею 42,3 кв.м. (а.с. 8-10).

Згідно Договору дарування частки
квартири, посвідченого Приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 01.02.2014 року
за реєстровим № 16, ОСОБА_6 подарувала ?
частку квартири АДРЕСА_1 своєму синові -
ОСОБА_3, (а.с. 58).

Тож на час розгляду справи власниками
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

ОСОБА_1, який є колишнім чоловіком
ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_4, з дозволу
усіх власників квартири був вселений
та зареєстрований на спірній житловій
площі.

Задовольняючи позовні вимоги позовні
вимоги позивачів за первісним позовом
та відмовляючи у задоволенні позовних
вимог за зустрічним позовом, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_1
після 1999 року в квартирі АДРЕСА_1 не
проживає, а кімнату, в якій зберігає
свої речі закрив та позбавив доступу до
неї власників квартири. З посиланням
на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України та ст..
ст.. 71, 72 Житлового Кодексу України суд
дійшов висновку, що відповідач втратив
право користування квартирою у зв'язку
з тривалим непроживанням у ній. При
цьому суд прийняв до уваги, що ОСОБА_1 є
громадянином Росії та має своє житло.

З висновком суду першої інстанції
погодитися не можна, оскільки дійшов
він його без повного та всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін у
правовідносинах, що виникли між
сторонами, належної правової оцінки
зібраних у справі доказам, що потягло
за собою неправильне застосування
матеріального закону.

Позивачі, з посиланням на
соціалістичні порушення ОСОБА_1 правил
соціалістичного співжиття, які
роблять неможливим для них проживання
з ним в одній квартирі та норми ст.. 116,
ст.. 157 Житлового кодексу, порушували
питання про виселення відповідача з
житлового приміщення (а.с.1-2).

На вказані позовні вимоги відповідачем
у порядку ст.. 128 ЦПК України були суду
надані заперечення (а.с.107-109).

Крім того, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
заперечуючи проти зустрічного позову
ОСОБА_1, наполягали на тому, що останній
створює для них неможливі для
проживання умови, він є конфліктною
людиною, вчиняє скандали, принижує їх
гідність, погрожує, приводить жиле
приміщення у непридатний для
проживання стан, руйнує його, не
приймає участі у сплаті комунальних
послуг. Неодноразові звернення до
працівників міліції належних
результатів не дали /а. с. 134-135/.

Наявні матеріали цивільної справи, не
містять даних про те, що позивачі
доповнювали чи змінювали свої позовні
вимоги.

Разом з тим, суд, вийшовши за межі
позовних вимог в порушення ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, вирішив питання щодо визнання
відповідача таким, що втратив вправо
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1.

При цьому суд керувався як вимогами ст.
405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК Української
РСР, так і положеннями ст. ст. 116, 157 ЖК.
Крім того застосував ст. 48 Закону
України «Про власність», який на цей
час не є чинним.

Порушення та неправильне застосування
норм матеріального або процесуального
права, як і неповне з?ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та невідповідність висновків суду
обставинам справи є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення, як це передбачається
вимогами ст. 309 ЦПК України.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що рішення суду, яке є предметом
перевірки щодо його законності і
обґрунтованості, підлягає скасуванню у
повному обсязі з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених
позивачами вимог і на підставі наданих
ними доказів на обґрунтування позову,
судова колегія приходить до висновку,
що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належними
та допустимими доказами, у розумінні
ст. ст. 57-59 ЦПК України, не доведено ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухваленні рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Главою 5 «Докази» Цивільного
процесуального кодексу України
передбачається, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Судова колегія вважає, що позивачами як
суду першої інстанції так і в ході
апеляційного розгляду справи не
доведено, що дії ОСОБА_1 підпадають під
положення ст. 116 ЖК, що відносно нього
проводилися заходи запобігання,
проводилася профілактична робота
працівниками міліції та громадськості.

З огляду на це, підстав для задоволення
позовних вимог про усунення перешкод
здійсненні права власності позивачами
на житлове приміщення у спірній
квартирі шляхом виселення відповідача
з житлового приміщення без надання
іншого жилого приміщення судова
колегія не вбачає та вважає, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити за недоведеністю тих
обставин, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги.

З урахуванням конкретних обставин
справи, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Встановлено розглядом справи та не
заперечується сторонами, що його
позбавили можливості потрапити в
квартиру, оскільки замки на вхідних
дверях були замінені після ухвалення
заочного рішення у цій справі.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року -
скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити,
поновити його порушене право на
житлову площу шляхом вселення його в
квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -