Справа № 450/270/14-ц Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2014 р.Пустомитівський
районний суд Львівської області в
складі: головуючого - судді -Кукси Д. А.
при секретарі -Оленич О. І. за участю :

представника позивача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Пустомити цивільну справу за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Чишківської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області про
визнання права на користування
житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися
до суду з позовом до відповідачів , в
якому просять суд визнати на ними право
на користування житловим приміщенням
за адресою : АДРЕСА_1 та провести
реєстрацію проживання.

В обгрунтування своїх вимог позивачі
покликаються на те, що у лютому 1994 року
АТП „Винниківське" надало
відповідачеві ОСОБА_7 однокімнатну
квартиру в АДРЕСА_1 куди зі згоди ОСОБА_7
вселились позивачка ОСОБА_5 та її син
ОСОБА_6. З 1994 року сторони проживали за
вказною адресою втрьох як одна сім"я,
вели спільне господарство, мали
спільний сімейний бюджет і т.д. У 1994
році ОСОБА_7 набув право особистої
приватної власності на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 шляхом безоплатної
приватизації, що встановлено рішенням
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07.12.2009 року, яке
набрало законної сили 17.06.2010 року.

З моменту вселення у вказану квартиру
відповідач ОСОБА_7 не давав своєї згоди
на реєстрцію позивачів у вказаній
квартирі, мотивуючи тим, щоб не
сплачувати за комунальні послуги та
квартирну плату потрійну оплату, хоча
вони проживали як одна сім"я, вели
спільне господарство та мали спільний
сімейний бюджет. На цьому грунті у них
почали виникати конфлікти та
непорозуміння а тому, у 2004 році ОСОБА_7
забрав усі свої особисті речі та пішов
проживати до своєї колишньої дружини.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано на
підставі рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
09.09.2011 року.

Позивачі вказують, що після припинення
подружніх відносин між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 у 2004 році та розірвання шлюбу у
2011 році усі комунальні експлуатаційні
витрати по утриманню даної квартири
міські телефонні розмови, ремонтні
роботи, інші витрати у вказаній
квартирі, сплачують вони, оскільки
ОСОБА_7 у даній квартирі не проживає.

На даний час відповідач ОСОБА_7 не
визнає право позивачів на користування
спірним житловим приміщенням та чинить
перешкоди у користуванні таким.

На підставі наведеного позивачі
вказують, що законно вселились та
проживають у кв. АДРЕСА_1, як члени сім'ї
власника житла а від так, вважають, що
мають законне право на користування
таким з відповідною реєстрацією.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_5
та ОСОБА_6 позовні підтримали та
просять суд задоволити повністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_7
позовні вимоги позивачів не визнав та
просить суд в задоволенні таких
відмовити у зв'язку з безпідставністю.
Свої заперечення мотивує тим, що
являється власником квартири №10, в яку
у 1994 році разом з ним, та з його згоди
вселилися на той час його дружина
ОСОБА_5 зі своїм сином, які в ній
проживають до даного часу. Тривалий час
він не може потрапити до своєї
квартири, так як ОСОБА_5 поміняла вхідні
двері та замки, ключів від квартири
йому не дає та не впускає в квартиру. На
даний час у нього як власника квартири
не має наміру надавати позивачам право
на користування спірним житловим
приміщенням, оскільки проживання
останніх у такому буде суперечити його
правам та інтересам як власника даного
майна.

Проаналізувавши доводи сторін та
матеріали справи, дослуживши докази по
справі у їх сукупності, суд приходить
до переконання, що позовні вимоги
позивачів задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що у 1992 році ОСОБА_7
та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який у
вересні 2011 року розірваний за рішенням
суду.

У 1994 р. ОСОБА_7 набув право особистої
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 шляхом безоплатної
приватизації, що стверджується
свідоцтвом про право власності видане
Приватною аграрно-торговою фірмою
„Винниківська" від 06.03.2000,
зареєстроване Львівським державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки за
реєстровим № 380.

Згідно довідки № 90 від 24.01.2014 р., виданої
Чишківською сільською радою, власником
квартири АДРЕСА_1 являється ОСОБА_7, в
якій зареєстровані та проживають:
ОСОБА_7 - голова д/г, ОСОБА_10 - його дочка.
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - онуки.

Також встановлено, що у 1994 р. ОСОБА_5
вселилася в дану квартиру як дружина
ОСОБА_7, разом з своїм сином ОСОБА_6 в
якій вони проживають до даного часу без
реєстрації. Даний факт сторонами не
заперечується.

Статтею 405 ЦК України визначено, що
члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени
сім»ї власника житлового будинку
(квартири), які проживають разом з ним,
користуються даним жилим приміщенням
нарівні з власником. До членів сім»ї
власника належать особи, зазначені у ч.2
ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
майна володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно показів сторін, судом
встановлено, що після розірвання шлюбу
з позивачкою ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_7,
надав згоду на тимчасове (безкоштовне)
проживання позивачів у належній йому
квартирі, які проживають у ній на даний
час. Догору (найму) оренди житла між
ними не укладалось.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_5
та ОСОБА_6 не перебувають у родинних
відносинах із відповідачем, не є
членами його сім'ї в розумінні ст. З СК
України ч. 2 ст. 64 ЖК України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь- яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право осіб
користуватися житлом існує лише за
наявності на це волі власника.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги позивачів про визнання за ними
права користування на спірне житлове
примішення, за адресою АДРЕСА_1, без
згоди власника відповідача ОСОБА_7
призведе до порушення охоронюваних
законами України та конституційних
прав останнього на користування,
розпорядження та володіння належним
йому на праві приватної власності
майном.

Суд критично оцінює доводи позивачів
про набуття права користування спірним
житловим приміщенням, з підстав
належного утримання такого майна, так
як своїми діями позивачі виконували
умови досягнутої згоди з власником
майна на визначений ним термін, щодо
проживання в належному йому
приміщенні.

Згідно Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», громадяни
вільні у виборі місця проживання,
перебування та реєстрації.

Судом встановлено, що місце проживання
позивачки ОСОБА_5 зареєстроване за
адресою : АДРЕСА_4, що стверджується
відповідною відміткою в паспорті
громадянина України серія НОМЕР_1
виданого на ім'я ОСОБА_5

Місце проживання позивача ОСОБА_6
зареєстроване за адресою : АДРЕСА_5, що
стверджується відповідною відміткою в
паспорті громадянина України серія
НОМЕР_2 виданого на ім'я ОСОБА_6

Таким чином, враховуючи те, що доводи
позивачів про набуття ними права на
користування житловою квартирою
АДРЕСА_1, не знайшли свого
підтвердження в представлених суду
доказах та повністю спростовуються
встановленими судом обставинами
справи, та те, що судом не встановлено
жодних підстав, які б свідчили про
порушення відповідачем ОСОБА_7, прав
позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо
вільного вибору місця проживання,
перебування та реєстрації, позовні
вимоги є безпідставними, а тому
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 222 ЦПК
України, ст. ст. 16, 401, 405, 391 ЦК України, ст.
ст. 64, 156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Чишківської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області про визнання
права на користування житловим
приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та
проведення реєстрації проживання -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Львівської області через
Пустомитівський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

СуддяД. А. Кукса