Справа № 465/4280/14
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/6614/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В.,
Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Франківського районного суду
м.Львова від 16 вересня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства (ПАТ) «Завод
«Львівсільмаш», з участю третьої особи
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Львові, про
відшкодування шкоди, зобов'язання до
вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
про стягнення у відшкодування шкоди за
попередній період три роки 81 954 грн.,
стягнення моральної шкоди в розмірі 15
000 грн., оплату в подальшому щомісячних
платежів в розмірі 2 867,5 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2
Посилається на те, що вказане рішення
не ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
У апеляційній скарзі просить скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове
по суті позовних вимог. Вказує, що
перебував у трудових відносинах з
відповідачем. 9 вересня 1964 року із ним
стався нещасний випадок, про що було
складено відповідний акт про нещасний
випадок на виробництві. Внаслідок
отриманої травми йому було встановлено
другу групу інвалідності на один рік, а
в подальшому - третю групу інвалідності
довічно. У зв'язку з цим підприємство
виплачувало йому пенсію за період з 1965
року по 2005 рік. Зазначає, що в 2005 році у
зв'язку із виходом на пенсію по віку
він переоформив пенсію. Після
отримання трудового каліцтва він не
звертався до заводу за відшкодуванням
шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги і позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити.

На підставі ст.ст.11, 58, 59, 60, 61 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень належними та допустимими
доказами.

Встановлено, що позивач перебував
у трудових відносинах з відповідачем з
4 серпня 1964 року до 26 жовтня 1970 року
(а.с.9).

Згідно наданої позивачем копії
акту про нещасний випадок на
виробництві № 82 від 9 вересня 1964 року
(а.с.5) 9 вересня 1964 року з позивачем
стався нещасний випадок на виробництві
і він отримав травму руки.

З копії довідки серії КП № 254908
від 30 листопада 1964 року вбачається, що
ОСОБА_2 встановлено другу групу
інвалідності з наступним
переосвідуванням 27 листопада 1965 року
(а.с.6). Копія довідки серії ЯЮ №198608
стверджує, що вподальшому йому
встановлено третю групу інвалідності
(а.с.7).

У 2005 році позивач досяг
пенсійного віку та переоформив
призначену йому пенсію у зв'язку з
інвалідністю на пенсію по віку.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України
що шкода, заподіяна працівникові
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, відшкодовується у
встановленому законом порядку.

З 1 квітня 2001 року набрав чинності
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності». На
підставі цього Закону відшкодовується
шкода особам, які застраховані від
нещасного випадку та особам, право яких
на отримання відшкодування шкоди,
заподіяної їм внаслідок
травмування на виробництві або
професійного захворювання, пов'язаних
з виконанням трудових обов'язків було
встановлено раніше згідно з
відповідним законодавством СРСР, УРСР
чи України. Відповідно до Перехідних
положень Закону, уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я, виплачується
цими підприємствами, установами і
організаціями.

Згідно постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27
березня 1992 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» особам, які
потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001
року, Фонд сплачує страхові виплати з
того часу, коли відповідні
підприємства передали йому у
встановленому порядку документи, які
підтверджують право цих працівників на
такі виплати. Суми на відшкодування
шкоди мають присуджуватись
потерпілому з дня втрати
працездатності внаслідок нещасного
випадку. Розмір відшкодування шкоди
встановлюється виходячи із ступеня
втрати професійної працездатності та
середньомісячного заробітку, який
потерпілий мав до ушкодження здоров'я.
При зміні в період виплати
відшкодування шкоди розміру
мінімальної зарплати, зростання
середньої зарплати в галузях
національної економіки, розмір
відшкодування підлягає відповідному
перерахуванню.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що позивач не
надав доказів звернення до відповідача
із заявою про отримання щомісячних
страхових виплат з 2011 року по 2014 рік.
Він не надав оригіналу акту № 82 про
нещасний випадок, а також висновку
МСЕК, яким встановлено процент втрати
працездатності позивачем, що є
підставою для нарахування та
проведення виплат у зв'язку з
ушкодженням здоров'я. У відповідача
оригінал акту про нещасний випадок не
зберігся, оскільки пройшов 45-річний
строк його зберігання. Відтак, справа
позивача про нещасний випадок не може
бути сформована і передана до
структурного підрозділу Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, який розглядає ці
питання. Позивач не позбавлений
можливості пройти процедуру
оформлення розслідування нещасного
випадку на виробництві, встановлення
проценту втрати ним працездатності та
вирішення питання про проведення
виплат, пов'язаних із ушкодженням
здоров'я, у встановленому законом
порядку.

Відповідно до ст.ст.23,1167 ЦК
України, підставами для присудження
моральної шкоди є фізичний біль чи
страждання, пережиті особою у зв'язку з
каліцтвом чи іншим ушкодженням
здоров'я. У п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній або юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. На підтвердження таких
втрат та докладання додаткових зусиль
для організації свого життя та побуту
позивач не надав.

Позивач мотивував свої вимоги,
посилаючись на ст.ст. 1195,1197 ЦК України,
дія яких на спірні правовідносини не
поширюється, оскільки такі
врегульовані спеціальним
законодавством, норми якого мають
переважне застосування перед
загальними нормами. Зокрема, Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку та професійного
захворювання,які спричинили втрату
працездатності».

На підставі аналізу наявних у
справі доказів суд прийшов до вірного
висновку, що позовні вимоги не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

При встановленні зазначених обставин
судом першої інстанції не було
порушено норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

З висновками суду слід погодитися,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. Підстави
для скасування рішення Франківського
районного суду м.Львова відсутні, а
тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 16 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: