Справа № 703/3447/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області в
складі:

головуючого-судді
Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій
І.В.

з участю представника
позивача ОСОБА_1

і представника відповідача
адвоката ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Смілі справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення боргу та відшкодування
моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 і ТОВ «Алекс-земпроект» про
стягнення боргу за договором позики,
укладеним 27 травня 2013 року.

Позивач стверджував, що позичив ОСОБА_4
26000 доларів США (що було еквівалентом
208000 грн.) на 1 рік до 27 травня 2014 року.
Позика була цільовою для придбання
трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і
повинна була погашатись щомісячними
рівними частками згідно із графіком, що
є додатком до договору. За користування
позикою належало сплачувати проценти
на рівні облікової ставки НБУ на момент
повернення. За несвоєчасне виконання
або невиконання договору позичальник
повинен був сплачувати штраф в розмірі
20% від суми невиконаного або
несвоєчасно виконаного зобов'язання, а
також пеню в розмірі 0,5% від суми
несвоєчасно виконаного зобов'язання за
кожен день прострочення.

Стверджуючи, що ОСОБА_4 повернув лише 3600
доларів США, позивач просив стягнути
борг за договором позики, а також
проценти, штраф і пеню відповідно до
курсу долара США на день звернення до
суду. Крім того, ОСОБА_3 просив стягнути
з відповідача на його користь 20000 грн.
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної невиконанням договору. В
подальшому позовні вимоги були
збільшені і становили: 352800 грн.
заборгованості за договором позики, 75028
грн. 25 коп. процентів, 70560 грн. штрафу,
298116 грн. пені та 50000 грн. моральної
шкоди.

Оскільки ТОВ «Алекс-земпроект» 3
вересня 2013 року уклало з ОСОБА_3 договір
поруки, за яким в межах суми в 5000 грн.
поручилось за виконання ОСОБА_4
договору позики, позивач просив також
стягнути з цього товариства на його
користь 5000 грн. В подальшому за заявою
позивача вимоги до ТОВ
«Алекс-земпроект» було залишено без
розгляду.

Суд залучив до участі в справі як
співвідповідача колишню дружину
відповідача ОСОБА_5, з якої позивач
вимагав солідарного задоволення
позовних вимог, оскільки договір
позики від 27 травня 2013 року було
укладено в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов.

Відповідач ОСОБА_4 визнав позов в
частині повернення тіла кредиту і
пояснив, що позичив у ОСОБА_3 26000 доларів
США для придбання квартири АДРЕСА_1. На
придбання квартири було витрачено
близько 16000 доларів США (128000 грн.). Решта
позичених коштів була витрачена на
ремонт квартири, придбання побутової
техніки. Три місяці він сплачував
кредит, а коли ОСОБА_5 вирішила
розривати шлюб, припинив виплату.
Вважає, що кредит повинен повертати
разом з ОСОБА_5, оскільки кошти були
витрачені на купівлю, ремонт і
обладнання квартири, придбаної під час
шлюбу.

Відповідачка позов не визнала і
пояснила, що про укладення наведеного
договору позики їй не було відомо. На
придбання квартири було витрачено 10000
доларів США її з ОСОБА_4 сімейних
заощаджень. Крім того, 1700 доларів США
вона позичила у своєї сестри ОСОБА_6, на
3300 доларів США взяла кредит в банку, а
близько 1000 доларів США (8000 грн.) зняла з
банківського рахунку своєї дочки.
Оскільки на придбання квартири не
витрачались кошти, позичені ОСОБА_4 у
ОСОБА_3, заявлені до неї вимоги вважає
безпідставними.

Позов підлягає до часткового
задоволення з таких підстав.

Судом досліджено договір позики від 27
травня 2013 року, згідно з п. 1.1 якого
ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 26000 доларів США,
які той повинен був повернути у
гривневому еквіваленті за офіційним
валютним курсом НБУ не пізніше ніж
через рік, тобто до 27 травня 2014 року. На
підставі п. 2.4 договору позику належало
повертати щомісячними платежами по 2170
доларів США.

Відповідач ОСОБА_4 визнав, що 27 травня
2013 року позичив у ОСОБА_3 26000 доларів
США, з яких вчасно повернув 3600 доларів
США, а 22400 доларів США не повернув.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України
ці обставини не підлягають доведенню
для позивача і відповідача ОСОБА_4

Відповідно до п. 1.3 договору позики за
користування грошовими коштами
позичальник зобов'язаний сплачувати
суму процентів річних в розмірі
облікової ставки НБУ на день
повернення позики. У відповідності з п.
3.3 договору за невиконання або
несвоєчасне виконання умов договору
відповідач ОСОБА_4 зобов'язаний
сплатити позивачу штраф в розмірі 20%
від суми невиконаного або несвоєчасно
виконаного зобов'язання. За це ж на
підставі п. 3.4 договору ОСОБА_4 повинен
сплатити ОСОБА_3 пеню в розмірі 0,5% від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Одностороння відмова відповідача
ОСОБА_4 від виконання зобов'язання за
договором позики є порушенням вимог ст.
525 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 623 ЦК
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Якщо за
порушення зобов'язання встановлено
неустойку, то вона підлягає стягненню у
повному розмірі, незалежно від
відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК
України). Оскільки зобов'язання за
договором було визначене в доларах США,
на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України до
стягнення підлягає сума в гривнях,
визначена за офіційним курсом на день
збільшення позовних вимог.

Відповідачі не оспорювали
правильність нарахування позивачем
процентів, штрафу і пені, хоча
заперечували (кожен із своїх підстав)
проти їх стягнення.

Згідно з вимогами ст. 549 ЦК України
штраф і пеня є різновидами неустойки -
грошової суми або іншого майна, які
боржник повинен передати кредиторові в
разі порушення боржником зобов'язання.
Договором позики від 27 травня 2013 року
сплата неустойки (як штрафу, так і пені)
визначена за один і той самий вид
порушення зобов'язання: за невиконання
або несвоєчасне виконання умов
договору. Тобто договором за одне
порушення зобов'язання передбачено
подвійну відповідальність одного виду.
Це суперечить вимогам ст. 61 Конституції
України, за якою ніхто не може бути
двічі притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне і
те саме порушення. Така правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалі Верховного
Суду України від 15 грудня 2010 року по
справі № 6-9583св10.

На підставі наведеного позовні вимоги
в частині стягнення заборгованості за
договором позики, процентів та пені
підлягають до задоволення з
відповідача ОСОБА_4, а в вимогах про
стягнення штрафу належить відмовити.

Суд не погоджується з твердженням
позивача і цього відповідача, що збитки
і неустойка підлягають солідарному
відшкодуванню з відповідачки ОСОБА_5 на
підставі ч. 4 ст. 65 СК України.

Згідно з цією нормою договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Принцип дизпозитивності цивільного
судочинства визначає, що суд розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних і юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підстав
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК
України).

Частиною 3 ст. 60 ЦПК України визначено,
що доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін
виникає спір.

Таким чином, по даній справі позивач
зобов'язаний надати визначені ч. 2 ст. 57
ЦПК України докази, що підтверджують
використання в інтересах сім'ї
грошових коштів, одержаних за
наведеним договором позики. Суду не
надано доказів того, що ці кошти було
сплачено продавцю за придбану ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦК
України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Суд вважає надуманим посилання
представника позивача на необхідність
врахування правової позиції,
висловленої в постановах Верховного
Суду України по справах № 6-163цс12 і №
6-55ц13. В справі № 6-55ц13 судом було
встановлено, що автомобіль було
придбано одним з подружжя в інтересах
сім'ї за рахунок банківського кредиту.
На відміну від цієї справи позивач не
надав суду доказів того, що позичені
ОСОБА_4 кошти було витрачено на
придбання квартири. У справі ж № 6-163цс12
Верховний Суд України дійшов висновку,
що позов про солідарне стягнення суми
кредиту з чоловіка і дружини не
підлягає до задоволення, якщо
відповідними доказами не підтверджено,
що одержані за кредитом грошові кошти
були витрачені в інтересах сім'ї, а
також не з'ясовано чи надавав другий з
подружжя у письмовій формі згоду на
укладення договору позики.

В даній справі сторони визнали, що
письмової згоди ОСОБА_5 на укладення
договору позики ОСОБА_4 надано не було.

Цивільне законодавство України не
передбачає можливості відшкодування
моральної шкоди за невиконання
договору позики; в таких випадках з
боржника стягується неустойка. В
вимогах про відшкодування моральної
шкоди належить відмовити, оскільки
вони не ґрунтуються на законі.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_4 в дохід держави
належить стягнути судовий збір
пропорційно до задоволеної частини
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 154, 213-215 ЦПК
України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 352800
грн. заборгованості за договором
позики, 75028 грн. 25 коп. процентів та 298116
грн. пені, а всього 725944 грн. 25 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_3
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 до спеціального
фонду Державного бюджету України 3330
грн. 30 коп. судового збору.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою суду від 9 липня 2014 року;
дозволити відчуження квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Черкаської області
через міськрайонний суд протягом 10
днів, набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі оскарження - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо рішення
не буде скасовано.

Головуючий
О.В. Компанієць