У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 27 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
6 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що 12
листопада 2010 року між ним та
відповідачем був укладений договір про
надання правової допомоги з
додатковими угодами по здійсненню
представництва ОСОБА_4 під час розгляду
Охтирським міськрайонним судом
Сумської області справи про вселення,
визнання права сумісної власності на
домоволодіння, поділ майна. Ним
виконувалися обов'язки по здійсненню
представництва ОСОБА_4 як відповідача у
цивільній справі № 2-2830/2010, а
також у зв'язку зі зверненням ОСОБА_4 з
позовом до ОСОБА_5 про визнання права
власності та визнання особи такою, що
втратила право користування житлом.
Відповідно до умов п. 3.1.1 додаткової
угоди № 1 до договору про надання
правової допомоги клієнт сплачує
адвокату гонорар за правову допомогу
за погодинним тарифом у розмірі 100 грн.
Ним сумлінно виконувалися передбачені
договором обов'язки, про вчинені дії
регулярно надавалися звіти. Претензій
відповідач не висловлювала, однак нею
не виконувалися умови договору щодо
оплати послуг. У зв'язку з цим 1 вересня
2011 року позивач попередив відповідача
про дострокове розірвання договору в
разі невиконання його умов. Так як
умови договору відповідачем не були
виконані, ним було розірвано договір в
односторонньому порядку, про що
повідомлено відповідача. 28 жовтня 2011
року він повернув відповідачу отримані
документи. У зв'язку з невиконанням
відповідачем умов договору, просив
задовольнити позов.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 червня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
6 серпня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 600 грн за договором про надання
правової допомоги. Вирішено питання
про стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувану ухвалу
апеляційного суду скасувати та змінити
рішення суду першої інстанції у
частині відмови у задоволенні його
вимог, ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що 12 листопада 2010
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено
договір про надання правової допомоги,
відповідно до п. 1.2 предметом якого є
оплатне здійснення останнім за
дорученням і за рахунок клієнта
необхідних юридичних дій, зазначених у
п. 1.3 договору, спрямованих на
представництво його інтересів у
справі. Сторони погодили, що за
прострочення клієнтом строків виплати
гонорару чи інших, передбачених
договором платежів, за весь термін
прострочення клієнту нараховується і
виплачується на користь виконавця
неустойка за кожен день прострочення у
розмірі 1 % від розміру суми, що мала
бути виплачена, однак не була виплачена
у встановлений строк.

Додатковою угодою № 1 від 12 листопада
2010 року до договору сторони визначили
гонорар за правову допомогу, порядок
оплати і компенсацію затрат. Так,
гонорар залежить від витраченого на
справу часу з погодинним тарифом 100 грн.
Сторони визначили, що сума щомісячних
гонорарів складатиме не менше 500 грн.
Час, затрачений для підготовки і
надання клієнту звітів оплачується ним
як гонорар за правову допомогу за
договором. Щомісячні гонорари
виплачуються клієнтом, починаючи з
грудня 2010 року не пізніше 1-го
числа кожного місяця під час дії
договору. Також клієнт щомісячно
фінансує грошовими коштами у розмірі 200
грн на оплату затрат, пов'язаних з
виготовленням копій, відправкою
кореспонденції, здійсненням платежів,
транспортними послугами,
канцелярськими матеріалами та інше. У
разі, якщо розмір понесених затрат
перевищує зазначену суму, клієнт
зобов'язується компенсувати фактично
понесені затрати. Розмір не
обумовлених представницьких затрат не
повинен перевищувати 20% від їх
загальної суми.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 представляв інтереси ОСОБА_4 у
цивільних справах: за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання житлового
будинку об'єктом права спільної
часткової власності; за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила право на користування житлом.

15 вересня 2011 року вказаний договір про
надання правової допомоги було
припинено у зв'язку з достроковим
розірванням.

Відмовляючи у задоволенні позову у
частині стягнення пені, суд першої
інстанції з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів у підтвердження
повідомлення відповідача про
наявність заборгованості з оплати
послуг.

Однак повністю з такими висновками
погодитись неможливо.

Стаття 625 ЦК України встановлює
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК
України дає підстави для висновку, що
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання, встановлена
статтею 625 ЦК України, передбачає
насамперед наявність договірних
правовідносин, тобто положення
зазначеної статті поширюються на
порушення грошового зобов'язання.

При вирішення спору апеляційний суд на
вказані норми права уваги не звернув,
не врахував тих обставин, що за
невиконання встановленого договором
обов'язку - сплати гонорару, стягується
неустойка, передбачена його умовами, і
настає відповідальність, передбачена
ст. 625 ЦК України.

З врахуванням того, що суди вважали
доведеними вимоги позивача про
стягнення на його користь 100 грн у
зв'язку із несплатою в такому розмірі
наданих ним послуг відповідачу, то
відмову у стягненні неустойки,
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 625 ЦК України, з
наведених у рішенні мотивів не можна
вважати обґрунтованою. Суди не
з'ясували, коли у відповідача виник
обов'язок по сплаті гонорару у розмірі
100 грн, який стягнутий на користь ОСОБА_3

З огляду на викладене, допущені судами
порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи у частині вирішення
вимог про стягнення неустойки, трьох
процентів річних та індексу інфляції,
тому судові рішення у цій частині не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими, у зв'язку з чим вони
підлягають скасуванню з передачею
справи у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Щодо вирішення вимог про стягнення
гонорару у розмірі 100 грн та 500 грн
штрафу, то у цій частині оскаржувані
рішення ухвалені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для їх скасування відсутні.

Так, відповідно до п. 6.3 договору про
надання правової допомоги у разі
дострокового розірвання договору
клієнт виплачує адвокату штраф у
розмірі 500 грн, який на користь
останнього і стягнув суд. Оскільки
позивачем не доведено, що у нього
виникло право на отримання гонорару у
більшому розмірі ніж 100 грн, суди
правильно визначили суму коштів, яка
підлягала стягненню.

Посилання апеляційного суду на
постанову Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року № 590 при
вирішенні спору є помилковим. Вказана
постанова не регулює відносини,
пов'язані із стягненням гонорару право
на отримання якого виникло у особи на
підставі договору, укладеного із іншою
особою та невиконанням останньою
обов'язків по його сплаті. Однак, за
встановлених підстав відмови у позові
про стягнення гонорару у більшому
розмірі у зв'язку з його недоведеністю
в цій частині, таке не може тягти за
собою скасування рішення.

При цьому колегія суддів виходить з
положень ст. 335 ЦПК України, згідно яких
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 27 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 6 серпня 2014 року у
частині вирішення вимог про стягнення
неустойки, трьох процентів річних і
індексу інфляції скасувати, справу у
цій частині передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник