Справа № 456/2364/14-ц
Провадження № 2/456/1374/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області у
складі:

головуючого: судді
Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Дяк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Стрию справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним правочину, вчиненого під
впливом обману, -

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до
суду та просить визнати недійсним
договір оренди від 07.03.2012р., укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, щодо оренди
житлового будинку розміщеного по
АДРЕСА_1, як такий, що укладений шляхом
обману. В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що з 1971 року по
26.01.1978 він перебував у шлюбі з
відповідачем. За час спільного
проживання з відповідачкою, позивач за
власні кошти побудував житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. У 1991 році сторони поділили
спільно нажите майно подружжя по ?
ідеальної частки спільного
будинковолодіння. В 1997 році належну
позивачу частку, позивач подарував
своєму синові. 28.11.2000 року, син позивача
подарував свою частку вищевказаного
будинковолодіння своїй матері,
відповідачці - ОСОБА_2, а саме житловий
будинок з прилеглими до нього
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
згідно договору дарування житлового
будинку АВО № 423434 від 28.11.2000 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_4 Відповідач з кінця 2000
року та фактично по сьогоднішній день
перебуває за кордоном, дуже рідко
приїжджає в Україну, а приїжджаючи не
проживає в нашому будинку за адресою:
АДРЕСА_1, оскільки забезпечена іншим
житлом в місті Стрию. Позивачем
проведено ремонт та вчинено добудову
житлового будинку за вищевказаною
адресою, проведено ремонтні роботи та
облагороджено земельну ділянку на якій
знаходиться нерухоме майно. Протягом
тривалого часу позивачем у справі в
будинковолодінні в якому проживає та
на його прилеглій території ведеться
сільське господарство, тримається
домашню худобу і т.п. В лютому 2012 року
відповідач звернулась до Стрийського
міськрайонного суду з метою виселити
позивача з вищевказаного будинку без
надання іншого житлового приміщення. 30
березня 2012 року Рішенням Стрийського
міськрайонного суду відповідачці
відмовлено в задоволенні позову за
недоведеністю позовних вимог. В основу
мотивувальної частини рішення суд
поклав висновок про те, що позивачкою
(ОСОБА_2) не доведено тих обставин, що
ОСОБА_1 порушував правила співжиття,
громадського порядку, що могло б в силу
ст. 116 ЖК України стати підставою для
виселення із займаного житлового
приміщення без надання іншого житла.
Вищевказане рішення Стрийського
міськрайонного суду не оскаржувалось
та набрало законної сили. Після рішення
суду позивачки на території України
взагалі не було, однак її представник
ОСОБА_5 шляхом обману підписав з
позивачем ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення. Вищевказаний
договір житла був датованим 07.03.2012 року.
Даний договір 22.04.2013 року було одержано
та зареєстровано Вівнянською
сільською радою Стрийського району
Львівської області. Відповідач в особі
свого представника уклав вищевказаний
договір оренди з позивачем шляхом
обману останнього. Позивач вважає, що
такий договір повинен бути визнаний
недійсним оскільки відповідач,
отримавши рішення суду, яким
відмовлено йому в позові, останній
вирішив хитрістю виселити ОСОБА_1 із
житлового приміщення, в якому останній
безперервно проживає. Дану обставину
позивач усвідомив тільки нещодавно.
Так, керуючись умислом, звільнити
житлове приміщення від ОСОБА_1,
відповідач запросила останнього до
кабінету свого представника ОСОБА_5 та
пояснивши, що потрібно підписати
мирову угоду, щоб припинити судову
тяганину. Текст угоди ОСОБА_1 не читав,
бо не мав при собі окулярів, оскільки
страждає поганим зором і без окулярів
не бачить читати. Відповідач знала про
це і скориставшись цим також не
зачитувала угоду, оскільки не була
зацікавлена, в тому щоб останній був
ознайомлений з угодою. Тому бажання
ОСОБА_1 по-швидше завершити судову
тяганину та довірившись відповідачці,
підписав на його думку - мирову угоду.
Позивач не знав і навіть не догадувався
про те, що укладає з відповідачкою
договір найму. Позивач також стверджує,
що підстав для укладення договору
найму в нього не було жодних, наміру на
укладення договору він не мав, оскільки
постійно проживає в даному житловому
будинку, своїми силами та грошима
будував даний будинок, в подальшому
подарував його своєму синові, в даному
будинку веде господарство та сплачує
протягом усього часу комунальні
послуги. Тому виходячи з вищеописаного,
вбачається, що позивача було ошукано
відповідач оскільки даний правочин був
вчинений під впливом обману, оскільки
позивачу було невідомо, що той укладає
договір найму і якби він володів цією
інформацією, то в жодному випадку не
вступив би у правовідносини, невигідні
для нього. Позивач не мав наміру нікуди
виселятись з дані житлового будинку,
оскільки іншого житла немає, правил
співжиття не порушує. Окрім того, даний
правочин не був вчинений у місці
проживання фізичної особи або за
місцезнаходженням юридичної особи, яка
зробила пропозицію укласти договір, як
це передбачено вимогами ст.. 647 ЦК
України так і зміст договору не був
витлумачений у відповідності до вимог
ст.. 213 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_6, позовні вимоги
підтримали та просять їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5, в
судовому засіданні в задоволенні
позову заперечив та пояснив, що в 2012
році дійсно відповідач вимушена була
звернутися до суду з позовом про
виселення ОСОБА_1, із свого житла. В
задоволенні позову було відмовлено,
але в суді ОСОБА_1, ствердив, що між ним і
відповідачкою ОСОБА_2, часто виникали
скандали, що вона з Італії висилала
кошти на ремонт та добудову будинку.
Також ОСОБА_7, в тому ж судовому
засіданні заявив, що він зобов'язується
укласти договір найму або оренди житла
на два роки, оскілки на такий час
відповідач збирається виїхати в
Італію, а тому після закінчення
вказаного строку звільнить приміщення.
30.03.2012 року в судовому засіданні ОСОБА_1,
ствердив суду, що уклав таку угоду з
ОСОБА_2, долучив до справи договір
оренди спірного житлового приміщення,
просив суд його не виселяти з будинку
та відмовити в задоволенні позовних
вимог. Отже твердження позивача про те,
що договір найму житла було ним
підписано шляхом обману повністю
спростовується рішенням Стрийського
міськрайонного суду від 30 березня 2012
року. Дане рішення також підтверджує,
що ОСОБА_1, чинить перешкоди ОСОБА_2, в
проживанні у власному будинку, що
являється поважною причиною чому вона
в ньому не проживає. Про згадану
позивачем в позовній заяві якусь
мирову угоду взагалі мови тоді не
велось і не могло вестись, бо ніякої
згоди під час розгляду справи
досягнуто не було. Заява, позивача про
те, що договір найму житла було
підписано представ ником ОСОБА_2, з
ОСОБА_1, шляхом обману є видуманим і
повністю спростовується рішенням
Стрийського міськрайонного суду від
30.03.2012р., адже договір найму було
повністю зачитано 07.03.2012р., та
роз'яснено його зміст і сторонами
підписано. Що стосується місця
укладення договору, то договір було
укладено в м. Стрию, оскільки ОСОБА_2, не
бажала їхати в житло де проживав
ОСОБА_1, а вона проживала на той час в м.
Стрию в чужій квартирі. На підставі
викладено, просить в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Суд вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, свідка
ОСОБА_8, який в судовому засіданні
пояснив, що ОСОБА_1, проживає в їхньому
селі років 20. Чи будував ОСОБА_1, будинок
не знає. Знає про договір оренди і
договір, який передавав представник
відповідача ОСОБА_5 зареєстрований в
сільській раді, свідка ОСОБА_9, який в
судовому засіданні пояснив, що колишня
дружина позивача в спірному будинку не
проживає, а перебуває закордоном.
Позивач живе сам та доглядає за
будинком. Вирощує домашніх тварин.
Будинок будували всією громадою. Зі
слів позивача знає, що позивач свою
частку подарував синові, вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Згідно ст.. 16 ЦК України способами
захисту цивільних прав та інтересів,
може бути в тому числі припинення дії,
яка порушує право та відновлення
становища, яке існувало до його
порушення, зміна правовідношення. Як
правило, власник порушеного або
невизнаного права може скористатися не
любим, а цілком конкретним способом
захисту свого права. Частіше за все
спосіб захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Відповідно до ст.. 27 ЦПК України
доказами в цивільній справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких у
визначеному законом порядку суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обгрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інші обставини,
що мають значення для правильного
вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень і
такі докази подаються сторонами, однак
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Докази повинні бути
належними та допустимими, як того
вимагають ст.ст. 58, 29 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи 07
березня 2012 року, між позивачем та
відповідачем був укладений договір
найму житлового приміщення, яке являє
собою житловий будинок загальною
площею 95,7 кв.м., що розміщений по
АДРЕСА_1. Приміщення передається в
оренду строком на 2 (два) роки з 07.03.2012р.
по 07.03.2014р.

Позивач мотивує свої позовні вимоги
тим, що підписуючи договір найму,
вважав, що укладає мирову угоду у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про
виселення з житла без надання іншого
житлового приміщення, і що це завершить
судову тяганину і його не виселять з
будинку в якому він проживає,
довірившись відповідачці. Позивач не
знав і навіть не догадувався про те, що
укладає з відповідачкою договір найму.

Відповідно до п. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що
сторонами дотримані всі істотні умови
договору, правочин вчинений в простій
письмовій формі.

Згідно ст.. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК
України) такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсним», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. Ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

Під обманом законодавець визначив як
активну поведінку сторони правочину,
яка проявляється в запереченні
обставин, так і пасивну поведінку, яка
полягає в тому, що особа замовчує
існування істотних обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину.
Визначальною ознакою обману є умисні
дії сторони правочину. Необхідною
умовою для визнання правочину
недійсним є також те, щоб приховувані
(шляхом заперечення або замовчування)
обставини могли перешкодити вчиненню
правочину, якби інша особа дізналася
про їх існування.

Згідно ст.. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 30.03.2012р., позивач ОСОБА_1,
ствердив суду, що уклав угоду про
оренду житлового приміщення, яке являє
собою житловий будинок загальною
площею 95,7 кв.м., що по АДРЕСА_1, від
07.03.2012р., однак вказану угоду у
сільській раді не зареєстрував та
долучив до матеріалів справи договір
оренди спірного житлового приміщення,
та просив не виселяти з будинку в якому
він прописаний та проживає, що
доводиться матеріалами справи
№1323/1007/2012 провадження №2/1323/756/2012 та
рішенням по даній справі в якому чітко
вказано, що особисто ОСОБА_1 долучив
спірний договір.

З наведеного вбачається, що позивачем
обставини, на які він посилається, як на
підставу своїх вимог, а саме введення
останнього в оману не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду справи і не є підставою для
визнання недійсним договору оренди,
оскільки під судового розгляду справи
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про
виселення з житла без надання іншого
житлового приміщення, саме ним було
долучено до справи спірний договір на
підставі чого позивач наполягав на
відмові з задоволенні позовних вимог,
отже даний договір позивачем було
прочитано і він чітко розумів його
значення та наслідки настання за ним.

Крім того, посилання позивача на його
слабкий зір, то суд критично ставиться
до наданого позивачем доказу про стан
зору, а саме: проведення огляду в
кабінеті окуліста 18.06.2014р., адже
оспорюваний договір укладався в 2012
році, тому наданий доказ не підтверджує
наведеної обставини.

Матеріалами справи не доведено, що при
укладанні вищевказаного договору
оренди позивач був ведений в оману
відповідачем.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що позивач не довів факту обману у
фактах і обставинах, які відносились до
вчинення між сторонами правочину і що
це мало дійсне значення для позивача,
на підставі чого суд приходить до
висновку про необґрунтованість
заявлених позивачем позовних вимог, що
свідчить про безпідставність
пред'явленого позову.

Керуючись ст.ст.10, 58 - 61, 154, 209, 212, 214, 215, 218
ЦПК України, п.1, 3, 5 ст. 203, ст.. 230, ЦК
України суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору оренди
№1 від 07.03.2012р. укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 щодо оренди житлового будинку
розміщеного по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Суддя: Р. Т. Шрамко