Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/4701/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді- Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Берези В.І.

секретар - Глинський О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Галицького районного
суду м Львова від 24 лютого 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ПАТ «Ідея Банк»
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2,
ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс»
про звернення стягнення на предмет
застави.

Заявою від 18.11.2013 року позовні вимоги
уточнили та просили стягнути з
відповідачів солідарно борг за
невиконання умов Кредитного договору
№910.79802 від 15.08.2011 року в розмірі 45 183 грн.
46 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 24 лютого 2014
року позов задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Гарант Плюс»» в межах суми
25000,00 грн. на користь Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк
борг за невиконання умов Кредитного
договору №910.79802 від 15 серпня 2011 року в
розмірі 45183,46 грн. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Рішення суду, після залишення
ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 5 травня 2014 року без
задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення, в загальному порядку
оскаржила відповідач ОСОБА_2 Вважає
дане рішення незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з грубим
порушенням процесуального закону, що в
свою чергу потягло до порушення її прав
на доступне і справедливе правосуддя.

Просить рішення суду скасувати та
позовну заяву залишити без розгляду.
Свої вимоги обґрунтовує ти, що суд
упереджено і не об'єктивно віднісся до
розгляду даної справи і наявними
порушеннями процесуального закону
штучно створив умови, щоб не дати бути
присутньою у судовому засіданні.
Вважає заочний розгляд справи
незаконним.

Зазначає, що суд виніс рішення
без повного і всебічного з'ясування
обставин, позбавивши права надавати
відповідні докази та заперечення, що є
порушенням ст. 213 ЦПК України. Суд
безпідставно зробив висновок про
наявність заборгованості у розмірі 45 183
грн. 46 коп, пославшись на розрахунок
заборгованості, наданої позивачем, як
на належний доказ, тоді як згідно ст. 58
ЦПК України позивач зобов'язаний був
обґрунтувати належність цього доказу,
а суд перевірити його достовірність.

Крім того, вказує на те, що згідно
ст. 109 ЦПК України позови до фізичної
особи пред'являються за зареєстрованим
у встановленому законом порядку місцем
її проживання або перебування. Місцем
проживання відповідача значиться м.
Херсон вул. Перекопська, 203/71, а позов
повинен був бути пред'явлений за її
місцем проживання, однак позивач
звернувся за місцезнаходженням іншого
відповідача - поручителя ТзОВ
«Фінансова компанія «Гарант Плюс», про
якого нічого не знала. А оскільки
позивач і поручитель є юридичними
особами, то вимоги позивача до
поручителя повинні розглядатися у
господарському суді.

Учасники процесу в судове
засідання не з»явились повторно.
Належно повідомлені про розгляд
справи, про що до справи долучено
розписки про отримання судових
повісток. Про причини неявки не
повідомили. Колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляд справи,
що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК
України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст.
197 ЦПК України - фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законим є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам в повній мірі відповідає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 15 серпня 2011 року
між ПАТ «Плюс Банк» (на даний час
змінено організаційно-правову форму та
назву на ПАТ «Ідея Банк») та ОСОБА_2
укладеного кредитний договір №910.79802,
згідно з яким відповідачу було надано
кредит для придбання транспортного
засобу в сумі 71305,12 грн. зі сплатою 18,5000%
річних (а.с.7-12).

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення закону щодо
договору позики, якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 статті ст.1050 ЦК- якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 ЦК.

Зазначені норми матеріального права
були правильно застосовані судом
першої інстанції.

Також враховано, в забезпечення
виконання кредитного договору між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 15
серпня 2011 року було укладено договір
застави транспортного засобу
відповідно до якого відповідач передав
у заставу позивачу придбаний за
рахунок кредиту транспортний засіб.
Відповідно до умов договору застави
транспортного засобу позивач має право
достроково стягнути кредит та
проценти, винагороди за користування
ним, комісії при порушенні
відповідачем будь-якого із зобов'язань,
передбачених кредитним договором. Крім
цього, згідно з умовами договору
застави транспортного засобу позивач
має право звернути стягнення на
предмет застави у випадку, якщо в
момент настання термінів виконання
будь-якого із зобов'язань, передбачених
кредитним договором, вони не будуть
виконані, звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
вибором заставодержателя одним із
способів: за рішенням суду або шляхом
реалізації заставодержателем предмету
застави на свій розсуд будь-якій особі
за ціною, рівною заборгованості
заставодавцю за основним зобов'язанням
на момент звернення стягнення.

02 липня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та
відповідачем ТзОВ «Фінансова компанія
«Гарант Плюс» укладено договір поруки,
відповідно до п.2.1 якого, поручитель
надає поруку по зобов'язаннях
позичальників, які уклали кредитні
договори з Банком, та які відповідають
наведеним критеріям: по кредитах на
придбання автомобіля, починаючи з 01
березня 2007 року та протягом строку дії
цього Договору; станом на 01 січня 2008
року не мали прострочки по сплаті
кредиту більше ніж 30 календарних днів
та не були реструктуризовані; на дату
підписання цього договору строк
повернення за якими не настав (а.с.18-19).

Згідно з п.2.2. вищевказаного договору,
поручитель відповідає по зобов'язаннях
позичальників в обсязі, який не
перевищує 25000,00 грн. по кредитах на
придбання автомобілів.

Закон не передбачає необхідність
згоди боржника на укладення договору
поруки у забезпечення виконання його
боргових зобов»язань , тому мотиви
апеляційної скарги в цій частині не
можуть прийматися до уваги.

Відповідно до ч.2 ст.553 ЦК порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

На підставі ст. 554 ЦК - у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Вимога від 10 липня 2013 року №122011/50847.1, що
була пред'явлена до поручителя щодо
виконання зобов'язання, забезпеченого
договором поруки, залишена без
задоволення (а.с.20).

Мотиви апеляційної скарги про
позбавлення права надати
відповідачці відповідні докази, що
мають значення для справи - не дає
підстав для висновку про незаконність
рішення суду, оскільки апелянтом не
зазначено, які це докази та не
використана можливість надати такі
докази суду апеляційної інстанції, в
тому числі і ті що стосуються
нарахування суми заборгованості по
кредиту і відсутності такої
заборгованості. Тому суд першої
інстанції мав підстави для врахування
даних довідки-розрахунку наданої
банком, за якою сума боргу відповідача
за кредитним договором станом на 16
серпня 2013 року становить 30980,60 грн.,
прострочений борг 9736,48 грн., строкові
проценти 813,95 грн., разом по кредиту 41531,03
грн. Пеня за несвоєчасне виконання умов
кредитного договору за період з 16
серпня 2012 року по 16 серпня 2013 року
становить 3652,43 грн. Загальна
заборгованість - 45183,46 грн. (а.с.6).

Згідно ст.ст. 525,526,530 ЦК - зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цивільного законодавства у
встановлений строк.

З огляду на те, що позичальник ОСОБА_2
та її поручитель ТзОВ «Фінансова
компанія «Гарант Плюс» прострочили
погашення поточних платежів кредиту та
нарахованих відсотків, належним чином
не повертають отриманий кредит, не
виконують взятих за договором
зобов'язань, суд дійшов правильного
висновку про задоволення позову.

Мотиви апеляційної скарги про
порушення судом правил підсудності не
ґрунтуються на вимогах закону,
оскільки позов заявлено з врахуванням
положень ст. 113 ЦПК України.

Вирішуючи спір у справі, де
відповідачем є фізична та юридична
особа, судом також не допущено порушень
правил юрисдикційної підсудності.

Тому мотиви апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
обставинам справи є спростованими.
Судом першої інстанції всебічно і
об'єктивно досліджено всі обставини
справи, дано вірно правову оцінку та
ухвалено рішення, що відповідає
вимогам закону.

Тому колегія суддів не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги,
відтак її відхиляє, а рішення суду
першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.303, 304, п.1ч.1 ст. 307, 308,
ст.313, п.1 ч. 1 ст. 314, ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Заочне рішення Галицького
районного суду м. Львова від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий

Судді