Справа № 1316/144/11
Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський
Провадження № 22-ц/783/5560/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді: Шеремети Н.О.

суддів:
Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.

з
участю:представників ОСОБА_2, ОСОБА_3. -
ОСОБА_4,

ОСОБА_5,
представників ОСОБА_6- ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом
до ОСОБА_6, Лисиничівської сільської
ради, Пустомитівського району,
Львівської області, з врахуванням
заяви про уточнення позовних вимог від
22.08.2013 р., просили суд визнати
недійсним державний акт на право
власності на землю серія ЛВ № 19613,
виданий Лисиничівською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області 11.08.2000 року ОСОБА_6
на право власності на земельну ділянку
площею 0,2284 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель в с. Лисиничі,
зобов'язати відповідачів відновити на
місцевості вулицю Квіткову в с.
Лисиничі, Пустомитівського району
Львівської області, в частині, що межує
із земельною ділянкою ОСОБА_6 та веде до
присадибної земельної ділянки ОСОБА_9,
шириною 6 м. та довжиною 28,2 м. згідно
проекту забудови земельної ділянки
ОСОБА_6, а також усунути їм перешкоди у
користуванні вказаною вулицею та
заїздом шляхом зобов'язання ОСОБА_6
звільнити цю вулицю від багаторічних
насаджень і піску.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, вважають, що оскаржуване
рішення ухвалене судом з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповно з»ясованих
обставинах справи, що мають значення
для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Стверджують, що відповідно до
проекту забудови земельної ділянки
ОСОБА_6 та проектів забудови земельних
ділянок суміжних землекористувачів
(ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13) в кварталі
забудови с. Лисиничі визначено дорогу
шириною 6 метрів, яка межує із земельною
ділянкою ОСОБА_6 і веде до земельної
ділянки ОСОБА_9, якою переривається.
Апелянти вважають, що до земельної
ділянки, на яку виданий оспорюваний
державний акт ОСОБА_6, незаконно
включено земельну ділянку загального
користування Лисиничівської сільської
ради (частина вулиця Квіткова), що є
порушенням ст. 4 ЗК УРСР(1990 року, в ред.
ЗУ від 13.03.1992 року).

Судом не надано жодної правової оцінки
відповіді відділу Держземагенства у
Пустомитівському районі Львівської
області у листі вих. № 01-15/1371 від 19.07.2013
року, на який, як на підставу своїх
заперечень, покликаються відповідачі,
і яким спростовується
планово-картографічний матеріал
Проекту роздержавлення і приватизації
земель агроспілки «Нива»
Лисиничівської сільської ради, який
розроблений та затверджений
розпорядженням голови Пустомитівської
районної адміністрації, і не визначає
конкретні вулиці та присадибні ділянки
с. Лисиничі, а визначає категорії
земель, угіддя та умовні межі населених
пунктів. Не врахував суд і того, що
Положенням про паювання і приватизацію
землі в агропромисловому комплексі
Львівської області, затвердженим
ухвалою ХІУ сесії Львівської обласної
Ради від 08.12.1993 року № 351, у п. 2.4
передбачено, що дорожньо-транспортну
мережу населеного пункту Проект не
визначає. Суд не дослідив, якої площі
земельна ділянка передана ОСОБА_6 у
власність відповідно до рішення
Лисиничівської сільської ради
Пустомитівського району № 38 від 18.08.1995
р., та чи відповідає площа земельної
ділянки в державному акті ОСОБА_6 площі,
зазначеній в рішенні № 38, оскільки
площа земельної ділянки, яка зазначена
в оспорюваному державному акті (0,2284 га)
не відповідає площі земельної ділянки,
відведеної ОСОБА_6 під забудову - 1129
кв.м. Поза увагою суду залишився і той
факт, що Державний акт про право
власності на земельну ділянку на ім»я
ОСОБА_6 та Державний акт на право
власності на земельну ділянку на ім»я
ОСОБА_9, видано на підставі одного
рішення виконкому Лисиничівської
сільської ради. Суд виключив з об"єкту
дослідження та оцінки містобудівну
документацію, якою регулюється
забудова та використання земель
населеного пункту та залишив в силі
державний акт, який виданий органом
місцевого самоврядування з порушенням
ст. 4 ЗК УРСР, зазначають, що підставами
для визнання державних актів
недійсними є невідповідність їх
вимогам чинного законодавства та
визначеній законом компетенції органу,
який його видав, що спростовує висновок
суду про те, що вимога про скасування
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку є
похідною і залежить від доведеності
незаконності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
виданий оспорюваний державний акт. З
наведних підстав просять скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року
апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволено частково, рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 04 листопада 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
недійсним державний акт на право
власності на землю серія ЛВ № 19613,
виданий Лисиничівською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області 11.08.2000 року ОСОБА_6
на право власності на земельну ділянку
площею 0,2284 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель в с. Лисиничі;
зобов'язано відповідачів ОСОБА_6 та
Лисиничівську сільську раду
Пустомитівського району відновити на
місцевості вулицю Квіткову в с.
Лисиничі, Пустомитівського району
Львівської області, в частині, що межує
із земельною ділянкою ОСОБА_6 та веде до
присадибної земельної ділянки ОСОБА_9,
відповідно до проекту кварталу
індивідуальної житлової забудови с.
Лисиничі, виготовленого Львівським
обласним проектно-виробничим
архітектурно-планувальним бюро та
погодженого районним архітектором
07.06.1991 року; зобов"язано ОСОБА_6 усунути
перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
користуванні вказаною вулицею. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_6 - задоволено частково,
рішення Апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до цього суду.

Скасовуючи рішення апеляційного суду і
передаючи справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції, суд
касаційної інстанції виходив з того, що
пославшись на генеральний план с.
Лисиничі Пустомитівського району
Львівської області, виготовлений
держаним підприємством державного
інституту проектування міст
"Містопроект" та затверджений рішенням
Лисиничівської сільської ради від 27
грудня 2012 року, апеляційний суд не
встановив чи був затверджений план
цього населеного пункту на час
прийняття рішення про надання
земельної ділянки у власність, а якщо
був, то чи була передбачена ним вулиця
Квіткова та де вона проходила згідно
плану. Таким чином, апеляційний суд, не
з'ясувавши зазначених обставин,
дійшовши передчасного висновку, що
ОСОБА_6 передано у приватну власність
частину земельної ділянки, яка є
земельною ділянкою загального
користування, а відтак неможливо
визнати обґрунтованим ухвалене ним
рішення про визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на землю. Не враховано
апеляційним судом і те, що в
оспорюваному державному акті вказано,
що площа земельної ділянки, яку
передано у власність відповідачу
складає 0, 2284 га, а у проекті забудови
ОСОБА_6 зазначено, що площа її земельної
ділянки складає 0.1129га і вона
знаходиться на вулиці Тракт
Глинянський.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8
щодо задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали
справи,перевіривши законність та
обгрунтовансть рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням осіб, в межах заявлених
ними вимог, кожна сторона зобов"язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що оскаржуване рішення
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що державний акт на право
власності на земельну ділянку є
документом, що видається на підставі,
зокрема, рішення відповідного органу
місцевого самоврядування, тому вимога
про скасування державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності законності рішення органу
місцевого самоврядування, на підставі
якого видано цей документ. Незважаючи
на це, позивачі не оспорювали рішення
виконавчого комітету Лисиничівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області від 18.08.1995
року № 38. Крім цього, матеріалами
справи не доведено порушення прав
позивачів, тому на переконання суду
першої інстанції, вимоги позивачів про
скасування державного акту на земельну
ділянку є безпідставними.

Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті ґрунтуються на нормах
Конституції України, які визначають
обов»язок держави забезпечувати
захист прав усіх суб»єктів права
власності і господарювання, захист
прав і свобод людини і громадянина
судом.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною 2 цієї статті визначено
перелік основних способів захисту
цивільних прав і інтересів, серед яких
припинення правовідношення та
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу місцевого самоврядування,їхніх
посадових та службових осіб.

Відповідно до ст. 17 ЗК України в
редакції 1990 року, чинної на час
виникнення спірних правовідносин,
передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищнними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування
земельної ділянки.

Право власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів (ч.1 ст. 23 ЗК України 1990 р., в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Вирішення питання про правомірність
видачі державного акта безпосередньо
залежить від законності рішення, на
підставі якого такий акт виданий, і
дотримання при передачі у власність
земельної ділянки вимог, передбачених
земельним законодавством, чинним на
момент виникнення цих правовідносин.

Аналогічні висновки, містяться у
постановах Верховного Суду України від
25 червня 2014 року (справа № 6-67цс14) та від
23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), які є
обов'язкові для судів в силу приписів
ст. 370-6 ЦПК України.

У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

Згідно із ч.3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до роз»яснень п.2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» судам
підвідомчі (підсудні) справи за
заявами, зокрема, з приводу володіння,
користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебують у
власності громадян чи юридичних осіб,
і визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Як встановлено судом та стверджується
матеріалами справи, ОСОБА_9 згідно
державного акта на право приватної
власності на землю серії 1-ЛВ № 069154,
виданого Лисиничівською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області 25.12.1997 року,
належала на праві власності земельна
ділянка площею 0,1498 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, яка
розташована на території села Лисиничі
Пустомитівського району Львівської
області. Після смерті ОСОБА_9,
відповідно до свідоцтв про право на
спадщину за заповітом від 22.05.2008 року,
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували
вказану земельну ділянку в рівних
частках.

Відповідно до державного акту на право
власності на землю серія ЛВ №19613,
виданого Лисиничівською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області 11.08.2000 року, на
підставі рішення виконавчого комітету
Лисиничівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області від 18.08.1995 року № 38, ОСОБА_6 на
праві власності належить земельна
ділянка площею 0,2284 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських споруд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі
зазначали, що передаючи у власність
ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0.2284 га,
Лисиничівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області з порушенням вимог чиннного
законодавства передала у приватну
власність відповідачці частину
земельної ділянки із земель загального
користування, а саме, вулиці Квіткової,
яка з врахуванням положень ч.4 ст. 4 ЗК
України (в редакції 1990 р.), що діяв на час
прийняття Лисиничівською сільською
радою рішення про передачу землі у
власність ОСОБА_6, як земля загального
користування, не могла передаватися у
приватну власність.

Крім цього зазначають, що рішенням
виконкому Пустомитівської районної
ради народних депутатів №253 від 20.06.1991
р. ОСОБА_6 було надано дозвіл на
будівництво індивідуального жилого
будинку на відведеній земельній
ділянці площею 0.1129 га відповідно до
рішення Лисиничівської сільської ради
від 24.05.1991 р., а тому на їх думку передачі
у власність підлягала земельна ділянка
саме такої площі.

Відтак, позивачі фактично не
погоджуються з площею земельної
ділянки, яка згідно з рішенням
Лисиничівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області від 18.08.1995 р. №38, була передана
ОСОБА_6 у власність, оскільки вважають,
що частина приватизованої ОСОБА_6
земельної діянки, є землею загального
користування, так як є вулицею
Квітковою, що підлягає відновленню.

Наслідком задоволення позовних вимог
позивачів про відновлення вулиці
Квіткової за рахунок частини земельної
ділянки, приватизованої ОСОБА_6, є
зменшення площі земельної ділянки,
переданої їй у приватну власність на
підставі рішення Лисиничівської
сільської ради від 18.08.1995 р. №38, згідно з
яким площа переданої у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель становить 0.2284 га. Відновлення
вулиці Квіткової за рахунок частини
земельної ділянки, приватизованої
ОСОБА_6, зменшення у зв»язку з цим площі
цієї земельної ділянки, призведе до
невідповідності даних площі земельної
ділянки, зазначеної у рішенні
виконкому Лисиничівської сільської
ради Пустомитівського району
Львівської області.

Разом з тим, позивачами рішення
виконавчого комітету Лисиничівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області від 18 серпня
1995 року № 38 не оспорювалося, перевірка
правомірності цього рішення судом з
власної ініціативи буде порушенням
вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо
гарантування принципу диспозитивності
та змагальності в цивільному процесі.

Оскільки право, посвідчене державним
актом, є похідним від відповідного
рішення органу державної влади чи
органу місцевого самоврядування,
захист прав осіб на земельні ділянки не
може здійснюватися лише шляхом
визнання відповідного державного акта
недійсним, якщо рішення, на підставі
якого видано цей державний акт, не
визнано недійсним у встановленому
порядку.

Відповідно до ст.ст. 57, 59 ЦПК України
доказами є будь - які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення спарви.
Обставини справи, які за зконом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими іншими
засобами доказування.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія
суддів також виходить з того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, пов'язаних із визначенням
статусу земельної ділянки, про
усунення перешкод в користуванні якою
заявлено позов саме як вулиці; що
вулиця Квіткова в с.Лисиничі була
передбачена генеральним планом
с.Лисиничі Пустомитівського району
Львівської області, затвердженим у
встановленому законом порядку на час
видачі оспорюваного позивачами
державного акту на право приватної
власності на землю, виданого ОСОБА_6; де
вона проходила згідно генерального
плану; чи проходила вулиця Квіткова
через приватизовану земельну ділянку.

Оскільки від вирішення позовної вимоги
про визнання недійсним державного акта
залежить вирішення інших позовних
вимог, як похідних від цієї вимоги, а
непред'явлення позову про визнання
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування про передачу у
власність ОСОБА_6 спірної частини
земельної ділянки, має своїм наслідком
їх передчасне вирішення, висновки суду
про відмову в задоволенні позову є
вірними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції про
безпідставність та необґрунтованість
позову, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду.

Згідно з роз»ясненнями постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено з поважних причин, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Підстави для відмови у задоволенні
позову, як з підстав необгрунтовансоті
позовних вимог, так і у зв»язку з
пропуском позовної давності, є
взаємовиключними та при вирішенні
позову одночасно застосовуватись не
можуть.

Оскільки положення цивільного
законодавства про позовну давність
поширюються лише на випадки
пред»явлення обґрунтованого позову, а
суд першої інстанції прийшов до
висновку про необгрунтваність позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3, що є самостійною
підставою для відмови у позові, питання
застосування позовної давності ним
правомірно не вирішувалось.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.