Справа № 466/3746/14
Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/6793/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Міністерства
внутрішніх справ (МВС) України на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 9 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_6 до МВС
України , ОСОБА_7, Головного Управління
Міндоходів у Львівській області,
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Львова
Головного Управління Міндоходів у
Львівській області, з участю третіх
осіб: Головного слідчого управління
МВС України та відділу реєстрації
речових прав реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, про звільнення майна з-під
арешту, -

встановила:

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 9
вересня 2014 року позов задоволено.
Ухвалено звільнити з-під арешту
житловий будинок АДРЕСА_1, розташований
на земельній ділянці розміром 0,0495 га,
що накладений постановою старшого
слідчого в особливо важливих справах
Головного слідчого управління МВС
України Киричок В.М. від 06 листопада 2012
року у кримінальній справі № 24-363 та
виключити з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна) відповідний запис
про арешт зазначеного житлового
будинку за № 13245851 від 14 листопада 2012
року.

Рішення оскаржує МВС України.
Посилається на те, що вказане рішення
не ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
У апеляційній скарзі просить скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове
про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що позивач належним чином не
довела факту існування у неї права
власності на нерухоме майно, яке було
арештовано слідчим. Стверджує, що
договір купівлі-продажу від 23
листопада 1995 року стосується покупки
позивачкою об»єкту незавершеного
будівництва.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Встановлено, що управлінням МВС
України проводилося розслідування у
кримінальній справі № 24-363 (кримінальне
провадження від 21 листопада 2012 року)
про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні
кримінальних правопорушень
передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 305 та ч.3
ст. 307 КК України.

З матеріалів справи, а саме з довідки
про склад сім'ї № 1197 від 24 жовтня 2012
року, виданої Брюховицькою селищною
радою, вбачається, що ОСОБА_7 проживав в
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Таким
чином, слідством зроблено висновок, що
даний будинок належить ОСОБА_7

Постановою слідчого від 6 листопада 2012
року у даному кримінальному
провадженні накладено арешт на спірний
будинок.

На підставі зазначеної постанови, 14
листопада 2012 року реєстратором:
Державне підприємство Інформаційний
центр Міністерства юстиції України в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна
зареєстровано обтяження (арешт
нерухомого майна) за № 13245851.

Вироком Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 14 лютого 2014 року № 607/16511/13-ц
визнано винним ОСОБА_7 у вчиненні
кримінальних правопорушень
передбачених ч. 1 ст. 255, ч. З ст. 305 та ч.З
ст. 307 КК України та конфісковано все
майно, належне засудженому на праві
власності.

Встановлено, що ОСОБА_6, згідно з
договором купівлі-продажу від 23
листопада 1995 року придбала у ОСОБА_9
незакінчений будівництвом житловий
будинок з відповідною земельною
ділянкою, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 6 даного Договору
купівлі-продажу, невід'ємною його
частиною є договір на будівництво
житлового будинку на правах приватної
власності, відповідно до якого
забудовник на земельній ділянці
зобов'язався побудувати житловий
двоповерховий будинок.

З технічного паспорта, виготовленого 5
червня 2008 року уповноваженим органом
ОКП ЛОР „БТІ та ЕО" за замовленням
власника - ОСОБА_6 вбачається, що вона
фактично закінчила будівництво
будинку АДРЕСА_1

Згідно ст. 224 ЦК УРСР, який був чинний на
час купівлі ОСОБА_6 спірного будинку, за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 227 вказаного ЦК договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу). Законодавством на той час не
було передбачено виникнення права
власності на нерухоме майно з часу
державної реєстрації.

Спірний будинок належить ОСОБА_6,
оскільки це майно створено на основі
належного їй на праві власності
об»єкта незавершеного будівництва.

Згідно з вироком Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 14 лютого 2014 року
постановлено конфіскувати все майно
належне ОСОБА_7 на праві приватної
власності. Судом встановлено, що
відповідний будинок не належав та не
належить засудженому на праві
приватної власності, факт його
проживання згідно з довідки про склад
сім'ї не є доказом, що засуджений є
власником будинку.

Підстави набуття права власності
визначено згідно з розділом 24
Цивільного кодексу України, зокрема,
згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Крім цього, статтею 19 Закону України
„Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
встановлено перелік документі, які
можуть посвідчувати право власності,
зокрема, такими є: договорів, укладених
у порядку, встановленому
законом;свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; рішень
судів, що набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Довідка про склад сім'ї не є правочином,
а також не може бути документом, який
посвідчує право власності особи на
майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Суд прийшов до вірного висновку, що
майно на яке накладено арешт, а саме:
будинок АДРЕСА_1 згідно з постановою
від 6 листопада 2012 року Головного
слідчого управління Міністерства
Внутрішніх справ України у
кримінальній справі № 24-363 належить
звільнити з-під арешту та скасувати
відповідний запис в Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна за № 13245851 від 14 листопада 2012 року.

Позивач не є учасником кримінального
процесу та не має жодного відношення до
кримінальної справи в рамках якої
накладеного арешт на майно
засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 370-1 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів '
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Так, зокрема, питання підвідомчості
даної категорії справ було вирішено
Постановою Верховного суду України від
15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13,
предметом перегляду якого стала
суперечка за позовом власника про
звільнення майна з-під арешту,
накладеного в процесі
кримінального провадження. Так,
позивач посилався на ту обставину, що
саме він є власником майна, яке було
обтяжене на підставі постанови
слідчого про накладення арешту на
майно та цінності підозрюваного, Право
власності позивача на арештоване майно
було підтверджено договором
купівлі-продажу, посвідченим
нотаріально, а підставою для звернення
до суду став той факт, що на належні
позивачу об'єкти нерухомого майна
накладено арешт в рамках
кримінального провадження, учасником
якого він не є. При цьому постанова була
прийнята щодо третьої особи, а сам
позивач не мав ніякого відношення
до підозрюваного. ВСУ дійшов висновку,
що право власності особи, яка не є
учасником кримінального судочинства,
має захищатися шляхом звільнення
цього майна з-під арешту, а отже,
законодавство про захист права
власності поширюється на ці відносини,
Так, у відповідності зі статтею 321 ЦК
право власності є непорушним і ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Власник майна на законних
підставах може вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном. Таким чином, вимоги особи,
засновані на його право власності на
арештоване майно, розглядаються за
правилами, встановленими для розгляду
позовів про звільнення майна з-під
арешту.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 6 від 27 серпня 1976 року
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» визначено, що
за правилами, встановленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує: боржника; особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках-особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізоване. У тих випадках, коли опис
проводився для забезпечення
конфіскації чи стягнення майна на
користь держави, як відповідач
притягується відповідна державна
податкова інспекція. А тому, Головне
управління Міндоходів у Львівській
області та Державна податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області беруть
участь в даній справі в якості
відповідачів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі
наявних у справі доказів.

З такими висновками суду належить
погодитися, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення ухвалене судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Підстави для скасування рішення суду
відсутні, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

хвалила:

Апеляційну скаргу Міністерства
внутрішніх справ України відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 9
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: