Номер провадження: 22-ц/785/6748/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Затоківської
селищної ради про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на майно за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13.05.2014 року,

встановила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
суду з позовом до ОСОБА_3, Затоківської
селищної ради про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на майно вказала, що
03.03.2012 року між нею та ОСОБА_3 у простій
письмовій формі було укладено договір
купівлі-продажу бази відпочинку
"Мечта", що складається з будинків
відпочинку: літ. "А", літ. "Б", літ. "В", літ.
"Г", літ. "Д", літ. "Є", літ. "Ж", літ. "З", літ.
"І", альтанок літ. "Л" та "М", споруд № 1-4 на
земельній ділянці площею 0,37 га по
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що вона свої
зобов'язання за договором виконала, а
саме сплатила за придбану базу
відпочинку "Мечта" 20000 грн., а відповідач
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
позивачка на підставі ст.220 ЦК України
просила визнати договір
купівлі-продажу бази відпочинку "Мечта"
дійсним та визнати за нею право
власності
Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 07.11.2012 року було закрито
провадження у справі у зв'язку з
визнанням мирової угоди (а.с.89-90).

28 лютого
2014 року апеляційним судом Одеської
області було постановлено ухвалу, якою
скасовано ухвалу
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 07.11.2012 року про затвердження
мирової угоди та закриття провадження
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, Затоківської селищної ради
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності на
майно, справу передано на новий розгляд
до того ж суду першої інстанції для
продовження розгляду (а.с.171-175).

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13.05.2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Затоківської
селищної ради про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на майно відмовлено.

Неопогоджуючись з ваказаним
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення міськрайонного суду і
ухвалити нове яким задовольнити позов
в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні оскаржуваного рішення
норм процесуального права та не
правильне застосування матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.
Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.
Судом встановлено, що 03 березня
2012 року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений в
простій письмовій формі договір
купівлі-продажу, у відповідності до
умов якого ОСОБА_3 зобов'язався в строк
до 08.03.2012 року засвідчити договір
нотаріально та своєчасно в строк до 3-х
днів після укладення договору та його
нотаріального посвідчення передати
об'єкт згідно акту прийома-передачі, а
ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язалася
своєчасно на протязі 3-х днів після
укладення договору здійснити оплату
вартості бази відпочинку "Мечта" у
розмірі 20000 грн. У підтвердження
виконання своїх зобов`язань за
договором, ОСОБА_2 надала до матеріалів
справи гарантійний лист про отримання
ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 20000
грн . Натомість, як стверджує позивач у
своєму позові, ОСОБА_3 фактично
передавши позивачу спірне майно, свої
зобов'язання щодо здійснення дій по
нотаріальному посвідченню та
реєстрації договору до цього часу не
виконав.
Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.
Нормою ч.2 ст.220 ЦК України передбачено,
що, якщо сторони домовилися щодо
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
умов договору, але одна із сторін
ухилилася від його нотаріального
посвідчення, суд може визнати такий
договір дійсним.
Однак суд зазначив, що згідно зі ст.
657 ЦК України(чинна на час виникнення
спірних правовідносин) договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.
Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК
України (чинна на час виникнення
спірних правовідносин) договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.
Тобто, з державною реєстрацією
правочину в розумінні ст. 210 ЦК України
відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України закон
пов'язує визначення моменту укладення
договору, а відтак і набуття сторонами
прав і обов'язків за договором житла.
Так п.п. 5,6
Тимчасового порядку державної
реєстрації правочинів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 травня 2004 року № 671, передбачено,
що державній реєстрації підлягають
договори купівлі-продажу, міни
земельної ділянки або іншого
нерухомого майна; державна реєстрація
правочинів проводиться шляхом
внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочину
одночасно з його нотаріальним
посвідченням.

Таким чином, закон надає суду
право визнавати дійсним договір, який
через недодержання сторонами вимог
закону про його нотаріальне
посвідчення є нікчемним.
Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі
недоодержання сторонами вимог про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Однак, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.
Проте,
правила ст. 220 ЦК України щодо
можливості визнання договору
купівлі-продажу дійсним не поширюється
на договори купівлі- продажу, предметом
яких є земельна ділянка, єдиний
майновий комплекс, житловий будинок
(квартира) або інше нерухоме майно,
оскільки такий правочин підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

У відповідності до
постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 6 листопада 2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" з підстав недодержання
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину, нікчемними є
тільки правочини, які відповідно до
чинного законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.
Це пов'язано із
тим, що момент вчинення такого
правочину, відповідно до положень ст.
ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо він за вимогами закону
підлягає такій реєстрації, не є
вчиненим і таким, що не породжує для
сторін прав та обов'язків.
У зв'язку з цим, не будучи
укладеним, договір не може бути
визнаний судом дійсним на підставі ст.
220 ЦК України. За таких обставин
вбачається, що договір купівлі-продажу
спірної бази відпочинку оформлений та
підписаний сторонами 03 березня 2012 року
у простій письмовій формі в силу
положень ст.ст. 640,657 ЦК України не є
вчиненим, тому не може бути визнаний
дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України,
а відповідно відсутні й правові
підстави для визнання права власності
на нерухоме майно, що є предметом
вказаного правочину.

Таким чином, врахувавши
вищевказані обставини, заначенні норми
права та постанову Верховного Суду
України суд першої інстанції відмови у
задоволенні позову.
Колегія суду погоджується з такими
висновками міскрайонного суду.
Оскільки, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позову. Вказані висновки
суду відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.
Докази та обставини, на які
посилається апелянт в скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.
Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.
Згідно ч. 1
ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.
Таким
чином колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.
Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст.209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13.05.2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Ю.І.Кравець

Судді

К.П.Мартинова

О.В.Оверіна