АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
головуючого: Корчевного Г.В.,
суддів:
Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення суми за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, колегія суду, -
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення з відповідача суми боргу
1660,00 грн. та пені в сумі 3950,80 грн.
В обґрунтування вимог зазначав,
що 19.02.2013 р. він (позивач) надав в борг
відповідачу грошові кошти в сумі 1660,00
грн., про що сторонами було укладено
письмовий договір, відповідач
зобов'язався повернути позичені кошти
не пізніше 19.03.2013 року, але своїх
зобов'язань відповідач не виконує. Тому
згідно з п.6 Договору у разі
прострочення виконання зобов'язання
відповідач зобов'язаний сплатити пеню
в розмірі 1% від суми неповернутих
коштів за кожен день прострочення; факт
отримання коштів засвідчено
відповідачем розпискою від 19.02.2013 року.
Оскільки відповідач не повертає суму
боргу добровільно, за період з 19.03.2013
року по 12.11.2013р. (за 238 днів) позивачем
нараховано пеню в сумі 3950,80 грн., таким
чином позивач ОСОБА_2 просить суд
стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його
(позивача) користь 1660,00 грн. основного
боргу, 3950,80 грн. пені за несвоєчасне
повернення позики та судові витрати.
Відповідач ОСОБА_1 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2
про відшкодування моральної шкоди;
посилаючись на те, що договір позики
складений у порушення вимог ст.625, 1048, 1050
ЦК України; у зв'язку з вчиненням
недійсного правочину - Договору позики
йому (ОСОБА_1) завдано моральної шкоди,
яку він оцінює сумою 5610,80 грн. (у розмірі
вимог позивача за первісним позовом),
тому просив в задоволенні вимог ОСОБА_2
відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на його
користь 5610,80 грн. в порядку
відшкодування моральної шкоди та
судові витрати.
апеляційного провадження:
інстанції: Парамонов М.Л.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Корчевний
Г.В. Рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер
- НОМЕР_2) 5610 грн. 80 коп., судові витрати в
сумі 229 грн. 40 коп., а всього - 5840 (п'ять
тисяч вісімсот сорок) грн. 20 коп. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди в сумі 5610,80 грн. - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та
просив суд апеляційної інстанції
скасувати рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014
року в частині задоволення вимог
основного позову та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
Пославшись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
В апеляційній скарзі позивач
зазначає, що при ухваленні Дарницьким
районним судом м. Києва рішення від 23
жовтня 2014 року мало місце неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а тому це рішення
підлягає скасуванню.
Вказує, що судом не було досліджено
зміст договору - позики та розписки, не
враховано, що вказані документи були
написані ним під час сильного
душевного хвилювання, в тривозі,
фізично та психологічно стомленим і
виснаженим, повіривши на слово
працівникам СТО, не взято до уваги факт
існування зв'язку між позивачем (як
роботодавцем) та відповідачем (як
найманим працівником, водієм таксі на
автомобілі СТО) і те, що вказаний борг
за ремонт пошкодженого бамперу
частинами автоматично відраховувався
з його заробітної плати.
Зазначає, що судом не враховано докази,
які свідчать про те, що він працював на
умовах трудового договору в службі
таксі Таксішечка, яка зареєстрована за
поштовою адресою позивача, і в переліку
її кодів КВЕД не вказано надання послуг
Вважає, що невиконання істотних умов
договору є підставою вважати договір
неукладеним, оскільки гроші ніхто йому
не передавав, а він відповідно їх не
Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягають
задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції
встановлено, що згідно письмового
договору позики від 19.02.2013 року та
розписки від 19.02.2013 року ОСОБА_1
(відповідач) отримав в борг від ОСОБА_2
(позивача) грошову суму в розмірі 1660,00
грн., яку Позичальник (відповідач)
зобов'язався повернути не пізніше
19.03.2013 року (п.1-5 Договору, а.с.4, 5 - копії
Договору та розписки).
Крім того, судом першої інстанції
було досліджено оригінали Договору
позики від 19.02.2013 року та розписки на
суму 1660,00 грн., які зберігаються у
позивача ОСОБА_2 та були надані
представником позивача в судовому
засіданні для огляду суду.
Як вбачається з матеріалів справи
і не заперечується сторонами,
відповідно до п.6 Договору - у разі
прострочення повернення позики, на
неповернуту частину позики
Позикодавець вправі нарахувати пеню в
розмірі 1% від несплаченої суми за кожен
день прострочення; згідно п.5.1 Договору
позики - повернення позики (її частини)
підтверджується розпискою Позикодавця
Ухвалюючи оскаржуване рішення в
частині задоволення вимог основного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що згідно ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.
Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві суми боргу,
або зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
та зазначає, що згідно ст.1050, 625 ЦК
України, якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, на вимогу
кредитора він зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.
Згідно ст.526, 623, 624 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цивільного кодексу, а в разі
порушення зобов'язання боржник має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона
підлягає стягненню у повному розмірі,
незалежно від відшкодування збитків.
Згідно ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.
Колегія суддів зазначає, що згідно
положень ст.545 ЦК України відповідачем
ОСОБА_1 ні суду першої інстанції, ні
суду апеляційної інстанції не надано
належних доказів на підтвердження
часткового або повного виконання
зобов'язання щодо повернення суми 1660,00
грн. позивачеві за первісним позовом,
тобто позивачу ОСОБА_2 сума боргу у
розмірі 1660,00 грн. згідно договору
позики від 19.02.2013 року відповідачем
ОСОБА_1 не повернена по теперішній час.
З огляду на вказане, вірним є
висновок суду першої інстанції, що сума
боргу за договором позики від 19.02.2013
року, що підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_1 на користь позивача
ОСОБА_2, становить 1660,00 грн. (основного
боргу); розмір суми пені, що підлягає
стягненню за умовами договору - за
період з 20.03.2013 року по 12.11.2013 року (в
об'ємі заявлених вимог, за 238 днів)
прострочення виконання зобов'язання,
дорівнює (1660,00 х 0,01 х 238 дн.) = 3950,80 грн.
Згідно ст.1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі - продажу, найму
майна або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням;
заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики (ст.1047
Отже, підлягають до задоволення
позовні вимоги позивача ОСОБА_2 (в
об'ємі заявлених вимог) в частині
стягнення з відповідача ОСОБА_1 на його
користь (1660,00 + 3950,80) = 5610,80 грн.
Відтак вірно, відповідно до ст.88
ЦПК України з відповідача підлягають
також стягненню на користь позивача (за
первісним позовом) понесені позивачем
судові витрати (судовий збір) у розмірі
229,40 грн. (а.с.1).
Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
відносно відмови в задоволенні
позовних вимог зустрічного позову,
оскільки вказані вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди у розмірі 5610,80 грн. не доведені в
судовому засіданні належними доказами;
зазначені вимоги заявлені без
достатніх правових підстав та
Колегія суддів зазначає, що не
знайшли матеріалами справи доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
обґрунтування її вимог, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1
не заявлялось вимоги про визнання
договору позики від 19.02.2013 р., як
правочину, недійсним.
Також не надано належних доказів
на обґрунтування зазначених у
апеляційні скарзі обставин, а саме - не
надано доказів трудових відносин між
апелянтом та позивачем ОСОБА_2, тобто
підписаного трудового договору,
відомостей про нараховану та виплачену
заробітну плату, задокументованих
відомостей про відрахування боргу з
заробітної плати тощо.
З огляду на вказане, суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про те, що зустрічний позов є
безпідставним, необґрунтованим та
таким, що задоволенню не підлягає.
Колегія суддів вважає, що за
таких обставин доводи апеляційної
скарги, що мало місце неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а тому це рішення
підлягає скасуванню не знайшли
підтвердження матеріалами справи.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.
Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

З огляду на те, щодоводи
апеляційної скарги висновків в рішенні
суду не спростовують та містяться лише
на формальних міркуваннях, колегія
суддів вважає, що рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014
року обґрунтоване та законне і
скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 23 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: