Справа № 463/471/14
Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/5097/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі прокурора Лящука Т.І.,
позивача ОСОБА_2, представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 18 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до
Винниківської міської ради, ОСОБА_4,
третьої особи: управління Держкомзему
у м. Львові про визнання протиправним
рішення та визнання не чинним
державного акту про право приватної
власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 18 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Винниківської міської ради, ОСОБА_4,
третьої особи: управління Держкомзему
у м. Львові про визнання протиправним
рішення 25 сесії Винниківської міської
ради від 12 жовтня 2004 року №636 про
передачу у приватну власність ОСОБА_4
земельної ділянки по АДРЕСА_1, визнання
нечинним державного акту про право
приватної власності за ОСОБА_4 на
земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0540
га від 07.02.2005 року відмовлено за
безпідставністю.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог. Вважає,
що судом порушено норми матеріального
та процесуального права, а висновки
суду не відповідають обставинам
справи. Зазначає, що судом не взято до
уваги рішення Апеляційного суду
Львівської області від 21.06.2004 року, яким
відмовлено ОСОБА_4 у вилученні в ОСОБА_2
земельної ділянки. Також судом не
враховано ухвали Личаківського
районного суду від 4.11.2004 року, якою
ОСОБА_4 зобов'язано відновити межу по
стіні її будинку, тобто на відстань 1,6 м.
від її (позивача) будинку. Суд не
врахував протесту прокурора міста.
Також суд не взяв до уваги наявність
двох актів встановлення та узгодження
меж ділянки відповідача датованих
одним числом, які різняться між собою.
Також, суд не врахував, що вона є
власницею будинку АДРЕСА_2, а земельна
ділянка 420 кв.м. перейшла їй у
користування, що стверджується
обмірами в 1976р., рішенням Винниківської
міської ради, технічним паспортом.
Також, план схема земельної ділянки
ОСОБА_4 в технічному паспорті не
співпадає з земельною ділянкою в
державному акті. Згоди на вилучення у
неї земельної ділянки вона не надавала,
а ОСОБА_4 ніколи не мала у своєму
користуванні ділянки площею 540 кв.м.

У судове засідання представники
відповідача Винниківської міської
ради та третьої особи Управління
держкомзему у м.Львові не з'явилися,
причин неявки не повідомили.
Незважаючи на неявку представників
вказаних осіб, що беруть участь у
справі у судове засідання, суд вважав
за можливе проводити розгляд справи у
їх відсутності, зважаючи на те, що такі
особи повідомлялись про час та місце
розгляду справи належним чином,
клопотань про відкладення розгляду
справи від них до суду не надходило,
доказів, що свідчили б про поважність
причин неявки їх представників суду
представлено не було та зважаючи на ч.2
ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора
в заперечення апеляційної скарги,
пояснення позивача та її представника
на підтримання апеляційної скарги,
відповідача та її представника в
заперечення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Як вбачається із позовної заяви та
пояснень позивача та її представника у
суді апеляційної інстанції позивач
звернулась в суд з даним позовом про
скасування рішення органу місцевого
самоврядування щодо передачі у
приватну власність земельної ділянки
відповідачу та про визнання недійсним
державного акту про право власності на
земельну ділянку відповідача
посилаючись на таке. Вона з 1960 року є
власником житлового будинку АДРЕСА_2.
Відповідач є власником сусіднього
будинку №7 з 1973 року. Їх ділянки для
обслуговування будинків та
господарських будівель є суміжними.
Межа між їх будинками ще з 1946 року
проходила по стіні будинку №7 та ніколи
не змінювалась. Однак оспорюваними
рішенням та державним актом фактично
межу між їх ділянками змінено та
відповідачу передано у приватну
власність частина її ділянки, а саме
межа, яка завжди була на відстані 1,6 м
від її будинку та проходила по стіні
будинку відповідача зміщена в її бік на
80 сантиметрів, і тепер від стіни її
будинку до межі - 80 сантиметрів,
аналогічно і від стіни будинку
відповідача до межі тепер 80
сантиметрів. Вказане фактичне
вилучення частини її ділянки здійснено
без її згоди, її ділянка ніколи не була
у користуванні відповідача та підстав
вилучення такої не було. Крім цього, з
часу придбання нею будинку її ділянка
для його обслуговування до
оспорюваного рішення становила 420 м.кв.,
на даний час її зменшено. Відповідача ж
ділянка, яка була площею 399 м.кв. на
даний час збільшена до 540 м.кв. Крім
цього, державний акт на землю
відповідачу виданий без погодження нею
як суміжним землекористувачем меж
земельної ділянки.

Із змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що суд першої інстанції
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог виходив з того, що до 2004 року
жодній із сторін земельна ділянка для
користування за будинками не
закріплялася, їхні межі не
погоджувались, сторони здійснювали
фактичне користування земельними
ділянками на адресами АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1. Крім цього, за кожним
будинковолодінням у різні періоди
перебували у фактичному користуванні
земельні ділянки різного розміру. Крім
цього, у 2004 році в процесі розгляду
заяви ОСОБА_4 про передачу їй у
власність земельної ділянки за
згаданою адресою, комісією, що була
створена Винниківською міською радою
було складено акт встановлення та
узгодження меж ділянки відповідача.
Відповідно до акту межа між будинками
була визначена за фактичним
користуванням сторін на відстані 0,8 м
від кожного із будинків. Позивач згоди
на погодження і встановлення такої
межі не давала, однак після проведення
обстеження і встановлення меж між
ділянками комісія дійшла висновку про
безпідставність не підписання
позивачем акту узгодження і
встановлення меж та прийняла рішення
узгодити межу між ділянками сторін
згідно опису в акті і позначення в
абрисі. Суд вважає, що таке узгодження
меж повністю відповідало положенням ч.2
ст. 107 ЗК України, в редакції, що діяла на
той час. Також, судом під час виїзного
судового засідання на межі ділянок
виявлено встановлені у 2004 році межові
знаки та не виявлено жодних межових
знаків, які б вказували на розмежування
земельних ділянок по стіні житлового
будинку АДРЕСА_1. Тому суд вважав, що до
2004 року сторони у справі користувались
ділянками фактично без юридичного
закріплення права на користування
земельними ділянками та без визначення
меж ділянок і під час передачі ділянки
у власність ділянки відповідачу виник
спір з приводу розмежування ділянок та
орган місцевого самоврядування
визначив межу між будинками відповідно
до принципів добросусідства, в рівній
можливості забезпечивши власникам
обох будинків доступ для
обслуговування своїх будинків.

Тому суд вважав, що права позивача
спірними рішенням та державним актом
не порушені. Також суд вважав
безпідставним посилання позивача на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 21.06.2004 року, яким скасовано
рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 6.04.2004 року про задоволення
позову ОСОБА_4 про вилучення в ОСОБА_2
частини ділянки, яка прилягає до стіни
будинку ОСОБА_4 та передачу її у
постійне користування ОСОБА_4 та
постановлено нове рішення, яким
відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_4, оскільки рішення суду першої
інстанції скасовано через вихід судом
за межі своєї компетенції при
ухваленні такого, оскільки такі
повноваження належать органам
місцевого самоврядування.

Такі висновки суду першої інстанції
обставинам справи в повній мірі не
відповідають, певні обставини, які суд
вважав встановленими - не доведені.
Крім цього, судом не дотримано вимог
закону при ухваленні такого рішення.

Так, як вбачається із матеріалів
справи, встановлено судом першої
інстанції та сторонами не оспорювалось
кожна із сторін є власником житлового
будинку. Позивач - АДРЕСА_2, відповідач
же будинку АДРЕСА_1. Сторони є суміжними
землекористувачами. Так, ділянки якими
вони користуються для обслуговування
будинків та господарських будівель
межують між собою.

Позивач набула право власності на
будинок згідно договору
купівлі-продажу укладеного між нею та
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з іншого боку
15.07.1960 року. Відповідач же набула
будинок внаслідок договору дарування
від 26.10.1978 року, укладеного між нею та
ОСОБА_10

Відповідно до законодавства діючого на
час набуття сторонами житлових
будинків та перебування у їх власності
при переході права власності на
будинок за цивільно-правовими угодами
від відчужувача до набувача переходить
право користування земельною ділянкою,
на якій розташований будинок та яка
використовується для його
обслуговування (ЗК УРСР 8.07.1970 року ст. 90,
ЗК України 18.12.1990 року ст. 30, ЗК України
25.10.2001 року ст. 120)

Зважаючи на вказане до позивача при
придбанні житлового будинку №5
перейшла у користування ділянка, що
використовувалась для його
обслуговування у розмірі 421,29 м.кв. Така
площа ділянки, як вбачається із
матеріалів інвентаризаційної справи
була закріплена за будинком з 1946 року
та в подальшому при зміні власників
будинку за новими власниками такий
перереєстровувався із зазначенням
саме такої площі ділянки, при цьому
межа ділянки була встановлена на
віддалі від 1,9 метра від будинку №5 (1946
рік) до 1,6 метра при пізніших обмірах
ділянки 1976 року (генеральний план
ділянки 5.12.1946 року; план схема будинку
5.12.1946 року; висновки про реєстрацію
будинковолодіння на площі земельної
ділянки 421,29 м.кв. 26.09.1951 року, 10.09.1951 року;
абрис ділянки 22.02.1976 року; план ділянки
13.07.1976 року; (а.с. 2, 4, 13, 14, 30, 34
інвентаризаційної справи Львівського
МБТІ на будинок позивача). Згодом
ділянка такої площі (420 м.кв.) була взята
на облік і рішенням виконкому
Винниківської міської ради депутатів
трудящих від 8.07.1977 року №136/а «Про
результати обміру земель забудованого
кварталу №12», яким також було
затверджено представлені Львівським
міжміським бюро технічної
інвентаризації матеріали обміру
земель забудованого кварталу №12
загальною площею 3134 кв.м. (а.с. 107).
Розміри ділянки, що перебувала у
користуванні позивача не змінювалися і
в подальшому при видачі їй свідоцтва
про право власності на будинковлодіння
і реєстрації такого після проведення
капітально реконструкції 4.10.1987 року.

Із матеріалів Інвентаризаційної
справи Львівського МБТІ на будинок №7,
також, вбачається, що при придбанні
будинку відповідач набула будинок, що
розташований на ділянці площею 399 кв.м,
що перейшла їй у користування (договір
дарування а.с. 56-57 інвентаризаційної
справи Львівського МБТІ на будинок №7).
Така площа ділянки вказана і у довідці
Львівського МБТІ від 17.07.1975 року про
належність, технічний стан жилого
будинку та площу земельної ділянки
(а.с.32 інвентаризаційної справи). Крім
цього, із матеріалів інвентаризаційної
справи вбачається, що межа ділянки (що
дотична до ділянки позивача) проходила
по стіні будинку відповідача №7
(генеральний план 5.12.1946 року а.с. 4, план
будинку а.с. 6 інвентаризаційної
справи). Межа ділянки по стіні будинку
вказана і у абрисі ділянки від 21.07.1976
року (а.с. 33 та плані ділянки від 13.12.1976
року а.с. 35 абрисі ділянки від 2.04.1977 року
абрисі 14.11.1981 року а.с. 61
інвентаризаційної справи).

В подальшому площа її (відповідача)
ділянки змінювалась, однак жодних
рішень про збільшення такої органами
місцевого самоврядування чи будь-якими
іншими не приймалось. Така
збільшувалась відповідачем за її
фактичним користуванням з власної
волі. Більше того рішень про визначення
межі між сторонами іншої ніж була
встановлена на час набуття будинків
сторонами у 1960 та 1978 роках відповідно
та проходила по стіні будинку
відповідача на віддалі 1,6 м від будинку
позивача прийнято не було. Крім цього,
рішень про вилучення будь-якої частини
ділянки, якою користувалась позивач та
яка була взята на облік міською радою
не приймалось.

Площа ділянки відповідача та межа, що
зміщувалась до існуючої на даний час
згідно оспорюваного державного акту
змінювалась також за двома рішеннями
судів, які згодом були скасовані.

Тобто межа між ділянками сторін, які
вони отримали у користування внаслідок
набуття будинків за цивільно-правовими
угодами та які зареєстровані за ними, а
ділянки були взяті на облік, - жодними
рішеннями органу місцевого
самоврядування не змінювалась, а
частин ділянки позивача, якою вона
користувалась не вилучалось.

Зважаючи на вказане винесення
оскаржуваного рішення органом
місцевого самоврядування, яким
передано у власність відповідача
земельну ділянку площею 0,054 га,
частиною якої користується позивач,
без вилучення такої у встановленому
законом порядку у неї (позивача), а
також без визначення рішенням органом
місцевого самоврядування межі між їх
ділянками у такому вигляді є таким, що
порушує вимоги закону та права
позивача на користування ділянкою для
обслуговування її будинку та
господарських будівель. Тому таке слід
скасувати.

Рішення про визначення нової межі
комісією міської ради від 15.07.2004 року,
що є документом, що був врахований при
винесенні оскаржуваного рішення,
додатком до оскаржуваного рішення (а.с.
43) не може підміняти рішення органу
місцевого самоврядування, до
компетенції якого належать здійснення
таких повноважень.

Крім цього, що стосується державного
акту, що оспорюється, то такий, теж, на
думку колегії суддів, виданий з
численними порушеннями вимог закону та
такий слід визнати недійсним.

Так, після винесення оскаржуваного
рішення про передачу відповідачу у
власність конкретної ділянки, видачі
державного акту повинна передувати
процедура встановлення та узгодження
меж ділянки. Така проходить за участі
належних суміжних землекористувачів,
зокрема, і позивача, яка таким
користувачем вказана також і у
оспорюваному акті, тобто визнана таким
і відповідачем і органом місцевого
самоврядування. При непогодженні
суміжним землекористувачем межі,
особа, що має намір отримати ділянку у
власність має право на звернення до
суду з позовом про визнання такої
відмови у погодженні межі
безпідставною та при ухваленні рішення
про задоволення позову вона взмозі
отримати дозвіл на видачу їй
державного акту без підпису суміжного
землекористувача у акті встановлення
та узгодження меж ділянки. Таке рішення
суду в матеріалах справи відсутнє та як
ствердили сторони - не приймалось
судом. Натомість у матеріалах справи
наявний додаток до акту встановлення
та узгодження зовнішніх меж ділянки
відповідача від 1.10.2004 року (а.с. 200)
згідно якого та ж комісія сформована
органом місцевого самоврядування
визнала безпідставним не підписання
акту встановлення та узгодження
зовнішніх меж земельної ділянки
відповідача позивачем.

Суд вважає, що такий додаток до акту
прийнятий за межами компетенції
згаданої комісії, до повноважень якої,
як і до повноважень органу місцевого
самоврядування, не входить вирішення
питань про визнання факту непідписання
акту встановлення та узгодження меж
ділянки суміжним землекористувачем
правомірним чи неправомірним. Та на
основі такого документу, без підпису
суміжного землекористувача у акті
встановлення та узгодженням меж
ділянки; без рішення суду, яким би таке
не підписання було визнано
неправомірним та надано дозвіл на
виготовлення та видачу державного акту
без такого - державний акт виданий бути
не може. Посилання представника
відповідача на ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
в ред. станом на час видачі спірного
акту як підставу видачі такого додатку
до акту є безпідставним, оскільки така
стаття про згадані повноваження ні
органу місцевого самоврядування ні
певної створеної ним комісії не
свідчить.

Крім цього, як вбачається із двох актів
встановлення та узгодження меж ділянки
відповідача не підписаних позивачем,
які, як вказано у рішенні суду першої
інстанції взяті до уваги при видачі
спірного державного акту, на звороті
таких містяться різні абриси земельної
ділянки відповідача, конфігурації яких
схожі, однак у таких відсутні будь-які
дані стосовно розміру меж ділянки (їх
довжини) та площа ділянки щодо якої
встановлюються та узгоджуються межі.
Зважаючи на вказане неможливо точно
встановити стосовно якої саме ділянки,
(тобто з якими розмірами, конфігурацією
та площею) проводились зовнішні обміри
та здійснювалось встановлення та
узгодження меж, акт за наслідками
проведення яких надавався для
підписання позивачу.

Зважаючи на вказане, а саме
незаконність рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
виданий оспорюваний державний акт, ряд
порушень при його виданні про які
йшлося, такий теж залишатись в силі не
може та підлягає визнанню недійсним.

Вказані висновки відповідають вимогам
ст.ст. 107, 116, 118, 120, 121, 141, 152, 158 ЗК України в
редакціях, що діяли на час спірних
правовідносин.

Зважаючи на вказане позов слід визнати
підставним та задовольнити. Рішення ж
суду за яким у задоволенні такого було
відмовлено - скасувати з ухваленням
нового про його задоволення.

Вказаним слід визнати обґрунтованими
доводи апеляційної скарги та таку
задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 18 червня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 до Винниківської
міської ради, ОСОБА_4, третьої особи:
управління Держкомзему у м. Львові про
визнання протиправним рішення та
визнання не чинним державного акту про
право приватної власності на земельну
ділянку - задовольнити.

Рішення Винниківської міської ради
Львівської області №636 від 12.10.2004 року
«Про передачу у приватну власність гр.
ОСОБА_4 земельної ділянки на АДРЕСА_1» -
скасувати.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку Серія ЯА №203928, від
7.02.2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку площею 0,0540 га для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд за адресою
АДРЕСА_1 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4 та Винниківської
міської ради на користь ОСОБА_2 по 114,7
грн. сплаченого нею судового збору за
подання позовної заяви у суд першої
інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 та Винниківської
міської ради на користь ОСОБА_2 по 60,9
грн. судового збору сплаченого нею за
подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:

В.Я. Бакус

Т.А. Гірник