Справа № 368/1596/14-ц
провадження № 2/368/470/14
Рішення

іменем України

"30" жовтня 2014 р. Кагарлицький
районний суд Київської області в
складі:

Головуючого судді -
Закаблука О.В.

При секретарі судового
засідання - Лєвшин Н.О.

Представника позивачів -
ОСОБА_1

Представника відповідача -
ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Кагарлик Київської
області в залі суду справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
правочину удаваним, суд, -

В С Т
А Н О В И В :

07.08.2014 року на адресу Кагарлицького
районного суду Київської області
надійшла позовна заява ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про визнання визнання
правочину удаваним, в якій позивачі
просять суд винести рішення, яким:

- визнати удаваним договір позики, який
був оформлений розпискою від 19.03.2011
року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та визнати
його попереднім договором купівлі -
продажу нерухомості зі сплатою авансу;

- визнати удаваним договір позики, який
був оформлений розпискою від 21.03.2011
року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та визнати
його попереднім договором купівлі -
продажу нерухомості зі сплатою авансу.

Свої позовні вимоги позивачі в
мотивувальній частині позовної заяви
обґрунтовували наступним.

09.02.2008 року між ОСОБА_3, ( позивачем по
даній справі), та ОСОБА_5 ( відповідачем
по даній справі) був укладений
попередній договір купівлі - продажу
нерухомості № 207 в м. Кагарлик
Київської області в тристоронньому
порядку: фізичними особами - продавцем
ОСОБА_3, ( позивачем по даній справі), та
покупцем ОСОБА_5, ( відповідачем по
даній справі), а також юридичною особою,
яка виступила третьою особою договору,
- ПП «Агентство нерухомості «Партнерс -
груп» в особі директора Кравченко
Лариси Олексіївни.

Також, 23.03.2008 року між ОСОБА_4, (позивачем
по даній справі), та ОСОБА_5 (
відповідачем по даній справі) був
укладений попередній договір купівлі -
продажу нерухомості № 211 в м. Кагарлик
Київської області в тристоронньому
порядку: фізичними особами - продавцем
ОСОБА_4., ( позивачем по даній справі), та
покупцем ОСОБА_5, ( відповідачем по
даній справі), а також юридичною особою,
яка виступила третьою особою договору,
- ПП «Агентство нерухомості «Партнерс -
груп» в особі директора Кравченко
Лариси Олексіївни.

Відповідно до ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов»язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір, сторони якого зобов»язуються
протягом певного строку (у певний
термін) укласти договір у майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.

Згідно п. 1.1. укладених договорів
позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є
продавцями за попереднім договором
купівлі - продажк нерухомості,
зобов»язувалися продати відповідачу
ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_5 (покупець
за попереднім договором купівлі -
продажу) зобов»язувався придбати
належні позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельні ділянки площею 0,17 га, які
розташовані в АДРЕСА_1 (дана ділянка
належить позивачу ОСОБА_3 та по АДРЕСА_1
( дана ділянка належить позивачу
ОСОБА_4).

У відповідності до п. 1.13 договорів
сторони домовилися про ціну купівлі -
продажу, яка на час укладання даного
договору була визначена в сумі 25500
доларів США, з яких 4 тисячі покупцем
передано в якості авансу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до підписання договору купівлі -
продажу.

Друга частина від заявленої продажної
ціни за цими договорами, тобто 21500
доларів США покупець, - відповідач по
даній справі, - ОСОБА_5 зобов»язувався
передати продавцям, - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які позивачами по даній справі, після
узгодження проекту договору купівлі -
продажу, перед здійсненням правочину

Відповідно до умов укладених
попередніх договорів, укладення
основних договорів купівлі - продажу
земельних ділянок повинно бути
здійснено через 20 днів з позивачем
ОСОБА_3 та через 1 місяць з позивачем
ОСОБА_4 після одержання акту, що
підтверджує право власності позивачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на об»єкти договору
купівлі - продажу.

Відтак до даного часу строк повного
виконання попередніх договорів не
наступив, так як згідно п. 3.1. договорів,
вони вступають в силу з моменту
підписання та діють до моменту
нотаріального оформлення договору
купівлі - продажу нерухомості.

За таких умов договори є дійсними та їх
дія, на підставах, викладених у п. 3.2
договорів, достроково не припинена.

Земельна ділянка позивача ОСОБА_3
площею 0,17 га, яка розташована в АДРЕСА_1
передана позивачу ОСОБА_3 у власність
на підставі державного акту серії ЯЖ №
234262, що був виданий Стайківською
сільською радою Кагарлицького району
06.06.2008 року.

Про існування державного акту у
вказаний вище строк відповідачу було
відомо з дня його отримання, так як
державний акт виготовлявся за надані
відповідачем ОСОБА_5 кошти для вказаної
мети, розмір яких становив 1 тисячу
доларів США.

Проте, у визначений договором строк
після отримання державного акту
відповідач ОСОБА_5 відмовився укладати
основний договір купівлі - продажу
земельної ділянки, посилаючись на
відсутність у нього коштів.

Що стосується позивача ОСОБА_4, то на
даний час державний акт на право
власності на земельну ділянку 0,17 га,
яка розташована в АДРЕСА_2 не отримано.

Строк отримання державного акту на
право власності на земельну ділянку,
яка повинна бути придбана
відповідачем, попереднім договором не
визначений.

Відповідно до абз. 2 п. 2.5. договорів
сторони дійшли згоди, що у разі відмови
покупця, в даному випадку ОСОБА_5 від
виконання взятих на себе зобов»язань
на здійснення купівлі зазначеної
нерухомості, покупець, ОСОБА_5 втрачає
право на повернення авансу, який
вважається неустойкою.

В березні 2011 року відповідач ОСОБА_5
приїхав до позивачів, - ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
та повідомив, що не має можливості
придбати земельну ділянку та попросив
повернути сплачений ним аванс, на що
позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що
згідно умов попереднього договору
відповідач ОСОБА_5 взяв на себе
зобов»язання придбати земельну
ділянку, тому не може в односторонньому
порядку відмовитися від зобов»язання.

Відповідач ОСОБА_5 повідомив, що через
кризу він не має коштів на придбання
ділянки, проте наполягав на поверненні
сплаченого авансу, а якщо позивачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть цього
зробити відразу, то вони можуть
повернути кошти через деякий час. При
цьому, позивач ОСОБА_5 почав просити
позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 написати
йому розписку на підтвердження
отримання коштів в рахунок авансу із
зазначенням можливого строку
повернення авансу.

Після написання 19.03.2011 року (позивач
ОСОБА_3) та 21.03.2011 року (позивач ОСОБА_4)
розписок, відповідач ОСОБА_5 та
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
домовилися про те, що все таки з часом
відповідач ОСОБА_5 придбає земельні
ділянки або знайде покупця на них.

Після написання розписки відповідач
ОСОБА_5 так і не уклав з позивачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 основні договори
купівлі - продажу земельних ділянок, а
вже в червні 2014 року звернувся до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за договором.

При цьому, подаючи позов, відповідач
стверджував, що між позивачами ОСОБА_3
та ОСОБА_4 були кладені договори
позики, які були оформлені розписками,
за якими відповідач ОСОБА_5 передав
позивачу ОСОБА_8 5000 тисяч доларів США, а
позивачу ОСОБА_4 4000 тисяч доларів США,
які останні зобов»язувалися повернути
до 15.01.2012 року та 01.09.2012 року, відповідно.

Згідно рішення Кагарлицького
районного суду від 30.07.2014 року позов
відповідача ОСОБА_5 до позивача ОСОБА_3
було задоволено. Стягнуто з позивача
ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_5
58156 грн. 19 коп. заборгованості за
договором позики, 3470 грн. 25 коп грн.. 3 %
річних та судові витрати.

Рішенням Кагарлицького районного суду
від 30.07.2014 року позов відповідача
ОСОБА_5 до позивача по даній справі
ОСОБА_4 було задоволено. Стягнуто з
відповідача ОСОБА_4 на користь позивача
ОСОБА_5 46524 грн. 95 коп. заборгованості за
договором позики, 2477 грн. 93 коп. 3 %
річних та судові витрати.

Хоча насправді між позивачами ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та відповідачем по даній справі
ОСОБА_5 був укладений не договір позики,
а попередні договори купівлі - продажу
нерухомості зі сплатою авансу.

Отже, складаючи розписку від 19.03.2011
року, сторони мали на увазі попередній
договір купівлі - продажу нерухомості
зі сплатою авансу.

Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно п. 25 ППВС України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання право чинів не дійсними» від
06.11.2009 року, за удаваним право чином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за
удаваним право чином права та
обов»язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Таким чином, оскільки позивачі ОСОБА_3
та ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5
насправді складаючи розписки від 19.03.2011
року та 21.03.2011 року оформили договір
позики з метою приховання попереднього
договору купівлі - продажу нерухомості
зі сплатою авансу, який насправді був
укладений між сторонами, відносини між
позивачами ОСОБА_9, ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_5 регулюються
правилами глав 52 та 57 ЦК України, що
регулює відносини сторін за попереднім
договором та договором купівлі -
продажу.

Виходячи з ч. 2 ст. 235 ЦК України та
роз»яснень Пленуму Верховного Суду
України після встановлення дійсної
правової природи правочину, укладеного
між позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4та
відповідачем ОСОБА_5, суд може визнати
правочин удаваним та застосувати
правила щодо правочину, який був
насправді укладений, а саме правила
щодо попереднього договору та договору
купівлі - продажу.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не
з»явився, з»явився його представник, -
ОСОБА_1

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не
з»явився, з»явився його представник, -
ОСОБА_1

В судовому засіданні представник
позивачів, - ОСОБА_1 позов підтримав в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, які викладені в
мотивувальній частині позовної заяви,
та які судом наведені вище.

В судове засіданні відповідач ОСОБА_5
не з»явився, з»явився його представник,
- ОСОБА_2

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 проти позову
заперечувала, посилаючись на наступні
обставини.

Позивачі по справі №368/1596/14-ц подали
позовну заяву про визнання правочинів
удаваними.

Однак, Відповідач та вона вважає, що
позовні вимоги являються незаконними,
безпідставними та необгрунтованими, а
тому необхідно відмовити позивачам в
задоволенні цього позову в повному
обсязі, з наступних підстав.

Позовна заява обґрунтована тим, що
розписки були укладені для
приховування іншого правочину, а саме
попередніх договорів купівлі-продажу
нерухомості.

Позивачі в позові зазначають, що
позивачі, складаючи розписки насправді
оформили їх з метою приховування
попереднього договору купівлі-продажу
нерухомості.

З цими твердження не погоджуються з
огляду на наступне.

Попередні договори купівлі-продажу
були укладені ще 09.02.2008 року, тобто за
три роки до укладання розписок.
Укладання вказаних договорів ніхто не
заперечує, і тим паче ніхто не приховує.
Тобто, на момент укладання договорів
позики, попередні договори
купівлі-продажу нерухомості давно вже
були укладені, і ніхто їх не приховує.

Згідно ст.235 ЦК України, головною умовою
визнання правочину удаваним є
приховування іншого правочину. Ця
стаття є підставою позовної заяви
позивачів. Але в даному випадку ніякі
правочини не приховуються, так як ніхто
не заперечує укладання у 2008 році
попередніх договорів купівлі - продажу,
і ніхто не заперечує написання
позивачами розписок у 2011 році. Це різні
по суті правочини, які нічим не
пов'язані між собою.

В позовній заяві позивачі зазначають,
що між сторонами насправді були
укладені не договори позики, а
попередні договори купівлі-продажу
нерухомості.

З цього приводу зазначила, що на момент
написання розписок у 2011 році, попередні
договори купівлі-продажу нерухомості
вже давно були укладені, ще у 2008 році, і
ніхто не приховував у судових
засіданнях їх існування.

Також зазначила, що згідно п.1.3.
попередніх договорів купівлі-продажу
нерухомості, продавець підтверджує
факт отримання авансу в сумі 4000,00 дол.
США. Тобто аванс був отриманий в момент
підписання попередніх договорів
купівлі-продажу нерухомості.

Також, згідно попередніх договорів
купівлі-продажу нерухомості, аванс був
отриманий в сумі 4000,00 дол. США по
кожному, а згідно розписок: по одній
5000,00 дол. США, а по іншій 4000,00 дол. США.

Тобто аванс був отриманий ще під час
підписання договорів у 2008 році, а суми
різняться, тому твердження позивачів
спростовуються.

В позові також зазначено, що позивачі
написали розписки про отримання коштів
в рахунок авансу, із зазначенням
можливого строку повернення авансу.

З цього зазначила, що жодного слова про
аванс в розписці не зазначено. В
наданих позивачами розписках чітко
зазначено, що позивачі отримали кошти в
такій то сумі, та зобов'язуються
повернути борг до такої то дати.

Тобто, позивачі намагаються ввести суд
в оману, та ухилитися від повернення
коштів. Тим паче, що ніяких належних та
допустимих доказів позивачі не надали
на підтвердження своїх тверджень.

Також зазначила, що по наданим
розпискам, вже винесено рішення суддею
Кагарлицького районного суду
Київської області Шевченко І.І., в якому
всі факти по справі були встановлені.
Ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не заперечували
написання ними вказаних розписок. В
рішенні суддею встановлено, що між
сторонами виникли правовідносини на
підставі договору позики.

А згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Тим паче, що розглядуваних справах
позивачі взагалі вказували, що
розписки не були попередніми
договорами купівлі-продажу, а були
просто безгрошовими. Тобто зараз у них
вже інша думка, що вказує лише на їх
намір ухилитися від виконання рішення
суду.

Враховуючи все вищевикладене вважає,
що позовна заява є необгрунтованою та
безпідставною, та такою що не
ґрунтується на належних та допустимих
доказів.

Суд, вислухавши представника позивачів
ОСОБА_1, який позов підтримав,
вислухавши думку представника
відповідача ОСОБА_2, яка проти позову
заперечувала, дослідивши матеріали
справи, приходить до висновку щодо
відмови від позову, обґрунтовуючи своє
рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені
судом в судовому засіданні, та
застосування до них норм матеріального
та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.03.2011 року відповідачем по даній
справі, - ОСОБА_3 було написано боргову
розписку, ( а.с., 6), згідно з якою
відповідач ОСОБА_3, паспорт серії
НОМЕР_1, виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС
України в Київській області 13 березня
2002 року, зареєстрований та проживає в
АДРЕСА_3 отримав від ОСОБА_5, паспорт
серії НОМЕР_2, виданий Чабанським СВМ ГУ
МВС України Київської області 21 травня
1997 року, суму в розмірі 5 (п»ять) тисяч
доларів США, що в еквіваленті становить
40 ( сорок) тисяч грн.

Зобов»язується повернути 15 січня 2012
року. Сторони домовилися, що по
спільній згоді термін даної розписки
може бути продовжений до 15 червня 2012
року.

21.03. 2011 року позивачем даній справі, -
ОСОБА_4 букло написано боргову
розписку, ( а.с., 7), згідно з якою позивач
по даній справі ОСОБА_4, паспорт серії
НОМЕР_3, виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС
України в Київській області 29 травня 2002
року, проживає в АДРЕСА_4, отримав від
ОСОБА_5, паспорт серії НОМЕР_2, виданий
Чабанським СВМ ГУ МВС України
Київської області 21 травня 1997 року,
суму в розмірі 4 (чотири) тисячі доларів
США, що в еквіваленті становить 32 (
тридцять дві) тисячі грн..,
зобов»язується повернути борг до 01
вересня 2012 року.

Відповідно, між позивачами по даній
справі, - ОСОБА_3., ОСОБА_4 та
відповідачем по даній справі, - ОСОБА_5 з
моменту видачі боргових розписок
виникли цивільно - правові відносини на
підставі договору позики.

Як видно з матеріалів справи, зокрема,
зі змісту боргової розписки, так як
згідно норм ЦПК України, зокрема, зі
змісту ч. 2 ст. 59 ЦПК України, це є єдиний
доказ у спорах такого характеру,
позикодавець, - відповідач по даній
справі, - ОСОБА_5свої зобов»язання
виконав, передавши кошти, вказані в
розписках, позивачам по даній справі, -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які, в свою чергу,
зобов»язання не виконали, борг не
повернули, про що свідчить наявні у
відповідача розписки, які
підтверджують укладення між
позивачами по даній справі та
відповідачем по даній справі договору
позики.

Так, як вбачається зі змісту боргових
розписок, які засвідчують факт
укладання договору позики, предметом
позики були грошові кошти у доларах
США.

Відповідно до положення ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона ( позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або ж таку
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Факт написання розписки саме
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
заперечується та стверджується
представником відповідача ОСОБА_1, тому
ця обставина в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню.

Отже, при розгляді справ, пов'язаних з
такими правовідносинами, суду
необхідно врахувати те, що виходячи зі
змісту ст.. 1047 ЦК України договір позики
грошей має містити відомості про
передачу позичальнику визначеної
грошової суми. Тобто такий договір є
реальним.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
повинен повернути гроші в обумовлений
договором позики термін. Позичальник,
як це встановлено ст. 1051 ЦК України, має
право оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Отже, посилання представника позивачів
ОСОБА_1 на те, що позивачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 були написані розписки, які
насправді приховують інші цивільно -
правові відносини між позивачами по
даній справі та відповідачем по даній
справі, так як на твердження
представника позивачів по даній справі
ОСОБА_1, правовідносини виникли в сипу
попередніх договорів купівлі продажу
нерухомості, а саме:

- договору № 207 укладеного 09 лютого 2008
року в місті Кагарлик Київської
області Київської області в
тристоронньому порядку: фізичними
особами - продавцем ОСОБА_3 та покупцем
ОСОБА_5, а також юридичною особою, яка
виступила третьою особою договору ПП
«Агенство нерухомості «Партнерс-груп»
в особі директора Кравченко Лариси
Олексіївни, яка діяла на підставі
Статуту підприємства;

- договору купівлі - продажу
нерухомості № 211 укладеного 29 березня
2008 року в місті Кагарлик Київської
області Київської області в
тристоронньому порядку: фізичними
особами - продавцем ОСОБА_4 та покупцем,
- ОСОБА_5, а також юридичною особою, яка
виступила третьою особою договору ПП
«Агенство нерухомості «Партнерс-груп»
в особі директора ОСОБА_7, яка діяла на
підставі Статуту підприємства, -

- не відповідають дійсним обставинам
справи.

В даному випадку суд наголошує на
положенні ЦПК України, зокрема, ч. 1 ст. 61
ЦПК України, в якій зазначено, що
обставини, визнані сторонами, та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

На думку суду, ні позивачі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в мотивувальній частині
позовної заяви, ні їх представник
ОСОБА_1 в судовому засіданні, не довели
та не надали достатніх та прийнятних
доказів того, що оспорювані договори
позики укладені з метою приховання
попередніх договорів купівлі - продажу
нерухомого майна, на які судом вказано
вище.

Свою позицію щодо не надання стороною
позивача належних та допустимих
доказів суд обґрунтовує наступним.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

Докази надаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів в їх сукупності.

Отже, позовна заява позивачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, та позиція представника
позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні
обґрунтована тим, що, як стверджує
сторона позивачів, розписки були
укладені для приховування іншого
правочину, а саме попередніх договорів
купівлі-продажу нерухомості.

Позивачі в позові та представник
позивачів в судовому засіданні
зазначають, що позивачі, складаючи
розписки, насправді оформили їх з метою
приховування попереднього договору
купівлі - продажу нерухомості, тобто
сторона позивачів стверджує, що
оспорювані договори є удаваними.

Суд не сприймає таке твердження
сторони позивачів з огляду на наступне.

Попередні договори купівлі-продажу
були укладені ще 09.02.2008 року, тобто за
три роки до укладання боргових
розписок.

Так, укладання попередніх договорів
регулюється ст. 635 ЦК України.

Згідно ст. 635 ЦК України

1. Попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встано влених попереднім
договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором, пого
джуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

2. Сторона, яка необгрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простро ченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного за
конодавства.

3. Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
до говір не укладений протягом строку
(у термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

4. Договір про наміри (протокол про
наміри тощо), якщо в ньому немає
волевияв лення сторін щодо надання
йому сили попереднього договору, не
вважається поперед нім договором.

Отже, суд зазначає, що для цивільного
обороту достатньо характерною є
ситуація, коли укладенню договору
передують тривалі переговори сторін.
Оскільки такі переговори можуть бути
пов'язані з витратами для однієї чи
обох сторін, сторони можуть бути
зацікавлені у встано вленні певних
гарантій щодо укладення договору в
результаті цих переговорів.

Функцію та кої гарантії може
виконувати попередній договір.
Укладення попереднього договору може
бути доцільним і в тих випадках, коли,
наприклад, річ, яка буде предметом
основного дого вору, ще не існує, або
хоча і існує, але ще не належить на
праві власності продавцю, ( як в даному
конкретному випадку)Юабо на лежить
продавцю, але обтяжена правами на неї
третіх осіб тощо.

Попередній договір містить умови,
по-перше ті, що належать до його змісту
і, по-друге, ті, що належать до змісту
основного договору.

Як слідує з визначення попереднього
договору, наданого у ч. 1 ст. 635 ЦК
України, обов'язковою (істотною) умовою
попереднього договору є строк чи
термін укладення основного договору
(ст. 252 ЦК).

Якщо такий строк (термін) відсутній,
угоду сторін слід вважати не попере
днім договором, а договором
(протоколом) про наміри.

Відповідно, в даному конкретному
випадку суд взагалі не вважає
попередні договори купівлі - продажу
нерухомості № 211 від 23.03.2011 року та № 207
від 09.02.2011 року як попередні договори у
розумінні Закону, а вважає їх
протоколами про наміри, так як в умовах
договору конкретний строк укладення
основного договору не зазначений.

Отже, якщо попередній договір не
містить, або містить не всі істотні
умови основного догово ру, він має
чітко визначати порядок їх наступного
узгодження сторонами (якщо такий поря
док не встановлений актами цивільного
законодавства).

Для попереднього договору у всіх
випадках обов'язковою є письмова форма.
А у випад ках, коли для основного
договору встановлена нотаріальна
форма, попередній договір та кож
потребує нотаріального посвідчення.

Виходячи зі змісту ст. 635 ЦК України у
випадку, ко ли одна із сторін
попереднього договору необгрунтовано
(без поважних причин) ухиляється від
укладення основного договору, друга
сторона має право звернутися з вимогою,
по-перше, про спонукання до укладення
договору і, по-друге, про відшкодування
збитків, за вданих простроченням
укладення основного договору, якщо
інше не встановлене самим по переднім
договором або актами цивільного
законодавства.

Відповідно, в даному конкретному
випадку суд критично відноситься до
твердження позивачів в позовній заяві
про те, що про існування державного
акту у позивача ОСОБА_3 з 06.06.2008 року
відповідачу ОСОБА_5 було відомо з дня
його отримання, так як державний акт
виготовлявся за надані відповідачем
ОСОБА_5 кошти для вказаної мети, розмір
яких становив 1 тисячу доларів США., та
про те, що у визначений договором строк
після отримання державного акту
відповідач ОСОБА_5 відмовився укладати
основний договір купівлі - продажу
земельної ділянки, посилаючись на
відсутність у нього коштів.

Свою критичність суд обґрунтовує тим,
що згідно положення ч. 3 ст. 635 ЦК України
позивачу ОСОБА_8 необхідно було
направити відповідачу ОСОБА_5
пропозицію щодо укладання основного
договору купівлі - продажу.

Відповідно, на думку суду, саме
підтвердження факту направлення
позивачем ОСОБА_8 відповідачу ОСОБА_5
пропозиції щодо укладання основного
договору купівлі - продажу слугувало б
моментом, з якого в установленому
законом порядку можна стверджувати про
обізнаність відповідача ОСОБА_5 про
факт виготовлення державного акту на
приватної власності на землю позивачем
ОСОБА_8

Далі, у випадку, якщо внаслідок ухи
лення (прострочення) однієї із сторін
друга сторона втратила інтерес щодо
укладення основного договору, вона
відповідно до ст. 612 ЦК України може
відмовитися від укладання основного
договору і вимагати відшкодування
збитків.

Відповідно, як вбачається з матеріалів
справи, позивачі по справі не
направляли відповідачу ОСОБА_5 ні
повідомлень про виготовлення
державного акту, ні пропозицій щодо
укладення осного договору купівлі -
продажу, ні претензій - відмов від
укладання осного договору купівлі -
продажу нерухомого майна.

Отже, укладання вищевказаних договорів
сторони не оспорюють, вони вважають їх
такими, які були укладені, хоча, на
думку вищевказані договори з точки
зору закону не є попередніми
договорами, а є протоколами про наміри.

Відповідно, на момент укладання
договорів позики, попередні договори
купівлі-продажу нерухомості вже були
укладені, і ніхто їх не приховує, не
оспорює, а тому суд критично
відноситься до факту укладання
попередніх договорів купівлі - продажу
нерухомого майна у виді боргових
розписок на знову ж таки на попередні
договори, з огляду на не логічність та
нікчемність такої ситуації.

Що стосується посилання сторони на
удаваність оспорюваних договорів, то
згідно ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого право чину, який
вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
пра вилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили.

Проте, суд зазначає, що удаваність
правочину полягає у тому, що сторони
вчиняють правочин, який насправді не
спрямований на настання тих наслідків,
які ним обумовлені, а лише приховує
інший пра вочин, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно, в дійсності між сторонами
виникають не ті правовідносини, які
обумовлені вчиненим ними правочином
(удаваним), а правовідно сини,
виникнення яких обумовлено
приховуваним правочином.

Законодавець прямо не пе редбачає
нікчемність або оспорюваність
удаваного правочину.

Положення ст. 235 ЦК України
передбачають регулювання
правовідносин, що в дійсності виникли
між сторонами, приписами щодо того
правочину, який вони намагались
приховати удаваним правочином.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший пра вочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Якщо пра вочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним.

Отже, виходяи зі змісту ст. 235 ЦК
України, головною умовою визнання
правочину удаваним є приховування
іншого правочину.

Проте, в даному конкретному випадку на
думку суду ніякі інші правочини не
приховуються, так як ні сторона
позивачів ні сторона відповідача не
заперечує укладання у 2008 році
попередніх договорів купівлі - продажу,
і ніхто не заперечує написання
позивачами розписок у 2011 році.

Крім того, суд критично відноситься до
твердження представника позивачів
ОСОБА_1, що однією із підстав визнання
даного договору удаваним можуть
слугувати ті обставини, що сторони по
справі не є родичами, близькими
друзями, що, на думку представника
позивачів ОСОБА_1, вже прямо вказує на
ту обставину, що дані розписки були
написані з метою приховання іншого
правочину.

Слід зазначити, що діючим ЦК України не
передбачено, що договори позики можуть
укладатися лише між родичами,
знайомими, що, відповідно, спростовує
позицію представника позивачів ОСОБА_1

Відповідно, попередні договори купівлі
- продажу нерухомості, які на погляд
суду є протоколами про наміри, та
договори позики, які оформлені
борговими розписками є різними по суті
правочинами, які фактично нічим не
пов'язані між собою, окрім загальних
норм ЦК України, які регулюють порядок
укладання правочинів.

Далі, в мотивувальній частині позовної
заяви зазначено, що позивачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 написали розписки про отримання
коштів в рахунок авансу, із зазначенням
можливого строку повернення авансу.

Проте, зглядаючись на зміст боргових
розписок, суд не вбачає ніяких підстав,
що дані розписки були написані в якості
авансу за договори купівлі - продажу
майна.

Дану позицію сторони позивачів суд
розцінює лише як спосіб ухилитися від
сплати коштів відповідачу, які
підлягають до сплати за договором
позики.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позиція сторони позивачів є
необгрунтованою та безпідставною, та
такою що не ґрунтується на належних та
допустимих доказах, а тому позов на
підлягає до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 235, 635 ЦК України, ст.ст. 215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И
В :

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання визнання правочину
удаваним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Рішення суду набирає законної
сили відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України.

Суддя: О. В. Закаблук