Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2551/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Белінської І.М.

Чельник О.І.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та його представника ОСОБА_3 на рішення
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 10 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2,
інтереси якого представляє ОСОБА_3, до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» про
визнання недійсними договорів оренди
землі та відшкодування матеріального
збитку,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» (далі - ТОВ
«Верес»), мотивуючи вимоги тим, що 15
січня 2008 року його дружина ОСОБА_4, яку
він не наділяв ніякими повноваженнями
щодо представництва його інтересів,
підписала два договори про передачу
відповідачу в оренду земельних ділянок
площею 3 га та 3,03 га строком на десять
років. Використанням належних йому на
праві власності земельних ділянок
відповідач завдав йому збитків, які
полягають у неотриманні доходів у
розмірі 1 000 грн. з 1 га землі, а всього
за 4 роки в сумі 24 000 грн. Посилаючись на
викладене, просив визнати недійсними
договори оренди землі, укладені 15 січня
2008 року від його імені з відповідачем,
зобов»язати ТОВ «Верес» відшкодувати
йому завдані збитки у зазначеному
розмірі та повернути земельні ділянки.

Рішенням Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 10 грудня 2013 року у
задоволенні позову про визнання
договорів оренди землі недійсними
відмовлено.

Додатковим рішенням
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 12 березня
2014 року відмовлено у задоволенні
позову про відшкодування матеріальних
збитків.

В апеляційній скарзі
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3
просять рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Позивач та його представник ОСОБА_3
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення, у судове засідання не
з»явилися, просили розглядати справу
без їхньої участі (а.с. 196-198, 205,206), що
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Заперечуючи проти доводів
апеляційної скарги, представник
відповідача посилався, зокрема, на те,
що правові підстави для визнання
договорів оренди землі недійсними
відсутні.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.ч.2,3
ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст.14 Закону України "Про
оренду землі" передбачено, що договір
оренди землі укладається у письмовій
формі.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, в
тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК
України про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Судом встановлено і
матеріалами справи підтверджується, що
позивач на підставі державного акту на
право приватної власності на землю
серії І-КР № 021666, виданого у 2001 році, та
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії КР № 044424,
виданого 17 листопада 2003 року, є
власником земельних ділянок
відповідно: НОМЕР_1 площею 3,03 га та
НОМЕР_2 площею 3,00 га, які
розташовані на території Павлиської
селищної ради Онуфріівського району
Кіровоградської області. Цільове
призначення земельних ділянок - для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
(а.с.10,13).

15 січня 2008 року укладено
договори оренди зазначених земельних
ділянок із ТОВ «Верес» строком на 10
років, які зареєстровано у Державному
реєстрі земель 17 жовтня 2008 року
відповідно за №00 та
№99. До договору оренди додано
акти прийому - передачі земельних
ділянок від 23 листопада 2007 року (а.с.7-14).

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач пропустив строк позовної
давності, оскільки отримав свій
примірник договорів у жовтні 2008 року
та, починаючи з 2008 року, щорічно
отримував орендну плату від
відповідача за користування
земельними ділянками, проте позов до
суду пред'явив лише у лютому 2013 року.

Однак колегія суддів не може
погодитися з цим висновком суду.

Підставою для звернення до суду з
позовом ОСОБА_2 зазначив, що
оскаржувані договори оренди він не
підписував.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК
України для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Судом апеляційної інстанції було
роз»яснено позивачу та його
представнику положення ч.4 ст.10 ЦПК
України щодо права подавати клопотання
про призначення експертизи та
підтвердження обставин справи
допустимим доказами згідно ч.2 ст.59 ЦПК
України (а.с.175,194).

Однак таке клопотання у
передбаченому законом порядку ними
заявлено не було, що підтверджується
матеріалами справи та змістом
письмових заяв від 10 та 24 листопада 2014
року щодо недоцільності проведення
експертизи (а.с. 177-188, 196-204).

Таким чином, будь-яких належних і
допустимих доказів на підтвердження
обставин, на які позивач посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
незважаючи на те, що відповідач цей
факт не визнавав, ОСОБА_2 не надав, не
містять їх і матеріали справи, а
обставини, на які позивач посилався, не
є достатніми для висновку про
наявність цивільно-правових підстав
для визнання недійсними договорів
оренди землі. Про призначення і
проведення судової почеркознавчої
експертизи не заявляв ні в суді першої
інстанції, що підтверджується даними
журналу судового засідання, ні в
апеляційній інстанції.

Відповідно до ст.ст. 10, 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюються на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене,
пояснення позивача, як орендодавця,
про те, що він не підписував договори
оренди землі, не можна визнати
достатньою обставиною для висновку про
відсутність його волевиявлення на
укладення договору оренди і, як
наслідок, визнання правочину недійсним
на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 203 ЦК,
якими обґрунтовувались позовні
вимоги, а, отже, для висновку про
доведеність зазначеної вимоги і
порушення права власності позивача на
земельну ділянку.

Однак, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції дійшов до помилкового
висновку про наявність правових
підстав для відмови у позові саме за
пропуском позовної давності.

Пленум Верховного Суду
України у п.28 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснив, що
перебіг позовної давності щодо вимог
про визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК України - від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

При цьому суд не врахував, що
положення ЦК України про позовну
давність застосовуються лише у випадку
обґрунтованості позову. У разі, якщо
вимоги позову є необґрунтованими, то
суд має відмовити в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Відповідно до п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною
у спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Оскільки обставини, що мають
значення для справи не доведені, суд
першої інстанції прийшов до висновків,
які не відповідають обставинам справи
та ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до ст.309 ЦПК України це є
підставами для скасування рішення
суду з ухваленням нового рішення.

З урахуванням викладеного,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у визнанні недійсними оспорюваних
договорів оренди від 15 січня 2008 року у
зв'язку з недоведеністю позовних
вимог.

У зв'язку із скасуванням рішення
суду не може залишатись у силі
додаткове рішення цього ж суду від 12
березня 2014 року.

Пленум Верховного Суду України у
п.20 постанови від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній справі"
роз»яснив, що у разі скасування рішення
у справі ухвалене додаткове рішення
втрачає силу.

Враховуючи положення закону
щодо презумпції правомірності
правочину, недоведеність позову про
визнання договорів оренди недійсними,
вимоги про відшкодування матеріальних
збитків у вигляді упущеної вигоди є
безпідставними.

Згідно ст.88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою у задоволенні
позову, позивачу судові витрати не
відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Онуфріївського районного
суду Кіровоградської області від
10 грудня 2013 року та додаткове рішення
суду від 12 березня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» про визнання
недійсними договорів оренди землі та
відшкодування матеріальних збитків
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: