Справа №486/601/14-ц 03.12.2014 03.12.2014 03.12.2014
Провадження №22-ц/784/3215/14
Провадження №22-ц/784/3215/14
Головуючий суду першої інстанції -
Суддя-доповідач апеляційного суду -
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого - Колосовського
С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Ямкової О.О.,

із секретарем судового
засідання - Свіщуком О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
17 жовтня 2014 року, ухвалене за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, - державний нотаріус
Южноукраїнської державної
нотаріальної контори Миколаївської
області Лобова Ольга Миколаївна, про
визнання недійсною відмови в прийнятті
спадщини,

В С Т А Н О В И Л А:

7 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вищезазначеним позовом, який в
подальшому уточнювала та
обґрунтовувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7.

За життя він заповів ОСОБА_8 належну
йому частку квартири АДРЕСА_1, земельну
ділянку розташовану на території
Петрівської сільської ради
Знамянського району Кіровоградської
області площею 6,60 га, гараж НОМЕР_1 в
автомобільному кооперативі "Луч",
розташований в смт.Костянтинівка
Арбузинського району Миколаївської
області, а також всі грошові вклади з
відповідними відсотками і
компенсаціями.

Однак ОСОБА_8 приймати дану спадщини
відмовилась.

У зв'язку з чим в дію вступили норми
спадкування за законом.

Позивачка зазначала, що до першої черги
спадкоємців відносяться вона та
відповідачка, оскільки вони є дочками
померлого.

ОСОБА_3 вказувала, що між нею та
відповідачкою була досягнута
домовленість, відповідно до якої вона
отримує у спадщину ? частку
вищезазначеної квартири, але
відмовляється від іншого спадкового
майна.

На виконання вказаної домовленості
позивачкою було подано заяву про
відмову від своєї частки у спадщині.

В подальшому, звертаючись до нотаріуса
для отримання свідоцтва про право на
спадщину на квартиру, їй було
відмовлено у вчиненні нотаріальної дії
у зв'язку з її раніше заявленою
відмовою від прийняття спадщини.

Посилаючись на помилковість своїх дій
під час подання заяви про відмову у
прийнятті спадщини, що було спричинено
введенням її в оману відповідачкою,
ОСОБА_3 просила визнати вказану відмову
недійсною.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
17 жовтня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове про задоволення її
позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що він є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, з огляду на таке.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття
спадщини встановлено строк тривалістю
шість місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини.

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України
відмова від прийняття спадщини може
бути визнана судом недійсною з підстав,
встановлених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Пленум Верховного Суду України у
пунктах 19, 20 постанови від
06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що відповідно до ст.ст.229 - 233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилялася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_7 (а.с.59).

За життя ним було складено заповіт,
відповідно до якого він заповів своїй
онуці ОСОБА_8 належну йому 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1, земельну ділянку
площею 6,60 га, яка належала йому на
підставі державного акту про право
власності на землю серії І-КР №040589,
розташовану на території Петрівської
сільської ради Знамянського району
Кіровоградської області, гараж стоянки
автомобіля НОМЕР_1 в автомобільному
кооперативі "Луч", розташований в
смт.Костянтинівка Арбузинського
району Миколаївської області, а також
всі грошові вклади з відповідними
відсотками і компенсаціями, що
зберігаються в будь-яких банківських
установах і що будуть належати йому на
день смерті (а.с.60).

07 жовтня 2013 року ОСОБА_8 звернулась до
Южноукраїнської державної
нотаріальної контори Миколаївської
області із заявою про відмову від
прийняття спадщини за вказаним
заповітом (а.с.56).

Згідно з ст.1261 ЦК України спадкоємцями
першої черги за законом після смерті
ОСОБА_7 є його доньки: позивачка ОСОБА_3
і відповідачка ОСОБА_4

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України, 07
жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала
нотаріусу заяву про прийняття спадщини
після смерті батька (а.с.56 зворот).

У той же день тому самому нотаріусу
ОСОБА_3 подала заяву про відмову від
прийняття спадщини, яку протягом
строку, встановленого для прийняття
спадщини у нотаріуса не відкликала
(а.с.57).

Зміст цієї заяви свідчить, що у
позивачки не могло бути будь-яких
сумнівів у правових наслідках, які вона
за собою тягнула.

Волевиявлення позивачки було вільним
та самостійним, оскільки нею повністю
усвідомлювалися усі істотні обставини
вчинюваних нею дій, її волевиявлення
було спрямоване саме на досягнення
певного визначеного результату -
подальше оформлення відповідачкою
спадщини, оскільки інших спадкоємців
немає.

Позивачці було роз'яснено зміст та
наслідки ст.1273 ЦК України, а саме, що
відмова від прийняття спадщини є
безумовною і беззастережною та може
бути відкликана протягом строку,
встановленого для прийняття спадщини.

Виходячи зі змісту цієї статті,
спадкоємець не має права ставити
відмову від успадкування своєї частки
у майні померлого власника в
залежність від будь-яких умов чи
застережень.

Зазначеною нормою закону
передбачено, що спадкоємець не може в
обмін на відмову від прийняття
спадщини вимагати отримання для себе
або інших осіб будь-яких матеріальних
чи нематеріальних благ.

Отже, на думку колегії суддів,
районний суд правильно визначився, що
подання позивачкою оспорюваної нею
заяви з наведених нею мотивів не може
бути підставою для визнання відмови
від прийняття спадщини недійсною як
вчиненою під впливом помилки та обману.
Позивачкою не доведено зазначених
обставин.

За такого, судова колегія дійшла
висновку, що судом вірно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення суду
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його скасування
немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: