АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2746/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 53, 55 Пироженко В.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пальонний В. С. РІШЕННЯ
02 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПальонного В.
С.суддівЄльцова В. О. , Нерушак Л. В. при
секретарях Посипайко А.І., Журавель Т.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 25 вересня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_8,
третя особа Черкаський міський центр
зайнятості, про визнання незаконним
звільнення, зміну дати та формулювання
причин звільнення, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
компенсації за невикористану
відпустку та середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні, -
в с т а н о в и л а :
1 квітня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_8, третя особа
Черкаський міський центр зайнятості,
про розірвання трудового договору,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку та компенсації за час
В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що згідно трудового
зареєстрованого в Черкаському
міському центрі зайнятості, її було
прийнято на роботу до відповідача на
19 грудня 2013 року вона подала заяву про
звільнення за власним бажанням. За
усною домовленістю з відповідачем вона
мала працювати до 30 грудня 2013 року.
Пропрацювавши до вказаної дати, 31
грудня 2013 року вона на роботу не вийшла,
але відповідач за її заявою трудовий
договір не розірвала, звільнення не
оформила, в день звільнення належним
чином оформлену трудову книжку їй не
видала і не провела з нею розрахунок.
Тільки після її неодноразових усних та
письмових звернень, звернення до
прокуратури та територіальної
інспекції праці відповідач розірвала
укладений з нею трудовий договір з
підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП
України, за прогул, з 2 квітня 2014 року і
подала документи про зняття його з
реєстрації до Черкаського міського
центру зайнятості, на підставі яких він
і був знятий з реєстрації.
Вважала, що відповідач має виплатити їй
недоплачену заробітну плату за грудень
2013 року, компенсацію за невикористані
відпустки за період роботи з 2
листопада 2007 року по 30 грудня 2013 року та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_7
просила визнати незаконним її
звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП, розірвати
укладений з нею безстроковий трудовий
договір з підстав, передбачених ст. 38
КЗпП України з 31 грудня 2013 року,
зобов'язати Черкаський міський центр
зайнятості анулювати зняття з
реєстрації укладеного з нею трудового
договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України, зобов'язати відповідачку
внести запис до її трудової книжки про
звільнення за ст. 38 КЗпП, стягнути з
відповідачки на її користь
заборгованість по заробітній платі в
сумі 955 грн. 84 коп., грошову компенсацію
за невикористані відпустки в розмірі
5649 грн. 89 коп., середній заробіток за
затримку розрахунку в сумі 3467 грн. 52
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 25 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити у справі
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_7 та її представника, які
підтримали апеляційну скаргу,
представника фізичної
особи-підпириємця ОСОБА_8, яка
заперечувала проти її задоволення,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що звільнення позивачки
з роботи з підстав, передбачених п.4 ст.40
КЗпП України, відповідає вимогам
трудового законодавства, оскільки вона
безпідставно не вийшла на роботу з 31
грудня 2013 року, а всі суми, належні
позивачці при звільненні, виплачені їй
роботодавцем тільки під час судового
розгляду справи.

Проте, погодитись з таким висновком
суду не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи і суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального права.

Судом встановлено, що позивачка згідно
трудового договору від 2 листопада 2007
року, укладеного на невизначений строк,
працювала у відповідача на посаді
кухаря.

19 грудня 2013 року позивачка подала заяву
про звільнення за власним бажанням
відповідно до ст.38 КЗпП України, за
домовленістю з позивачкою
відпрацювала до 30 грудня 2013 року і 31
грудня на роботу не вийшла.

Роботодавець фізична
особа-підприємець ОСОБА_8 з приводу
поданої позивачкою заяви будь-яких
рішень відповідно до вимог трудового
законодавства не прийняла, а коли
позивачка звернулась до неї з вимогою
про проведення розрахунку - звільнила
її з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП
України, за прогул, з 2 квітня 2014 року.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Прогулом відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України,
наданих в п.24 постанови №9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
визнається відсутність працівника на
роботі як протягом усього робочого дня,
так і більше трьох годин безперервно
або сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

З матеріалів справи вбачається, що
невихід позивачки на роботу з 31 грудня
2013 року пов'язаний з поданням нею заяви
про звільнення і вона вважала, що за
домовленістю з роботодавцем трудовий
договір є розірваним саме з цієї дати.

За таких обставин відсутність
позивачки на роботі з 31 грудня 2013 року
не може вважатися прогулом і
відповідно підстави для її звільнення
з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання, переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість, вступ до навчального
закладу, неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком, вагітність, догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку, або
дитиною-інвалідом, догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом 1 групи, вихід на
пенсію, прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Як вбачається з матеріалів справи,
трудовий договір позивачкою був
укладений з фізичною
особою-підприємцем, яка використовує
найману працю.

Реєстрація та зняття з реєстрації
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю, регулюється Порядком
реєстрації трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю,
затвердженим наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 8 червня 2001 року № 260.

Відповідно до п.8 зазначеного Порядку в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, у разі
закінчення строку трудового договору
або припинення його дії достроково в
трудовому договорі фізична особа
робить запис про підстави його
припинення з посиланням на відповідні
статті Кодексу законів про працю
України, про що сторони сповіщають
центр зайнятості, який реєстрував
трудовий договір.

Таким чином, отримавши заяву позивачки
про звільнення за власним бажанням,
відповідачка повинна була внести у
трудовий договір, укладений з
позивачкою, запис про її звільнення,
зазначивши підставу (ч.1 ст.38 КЗпП
України) звільнення та дату припинення
трудового договору, а також
забезпечити виплату позивачці всіх
сум, що належать їй від роботодавця в
день звільнення, про що і зазначила у
адресованому відповідачці приписі від
17 березня 2014 року головний державний
інспектор праці територіальної
державної інспекції з питань праці у
Черкаській області.

Оскільки за домовленістю сторін
позивачка працювала до 30 грудня 2013 року
включно, то датою її звільнення з
роботи і мала бути саме ця дата.

Посилання відповідачки на
неправильність оформлення заяви
позивачки про звільнення колегія
суддів вважає необґрунтованою,
оскільки чинне законодавство про
працю не визначає обов'язкової форми та
змісту такої заяви.

Частиною першою статті 116 КЗпП України
визначено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
звільнення.

Позивачка вважає, що станом на 30 грудня
2013 року їй не була виплачена заробітна
плата за грудень 2013 року та компенсація
за невикористані відпустки за період
роботи з 2 листопада 2007 року по день
звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи,
заробітна плата за грудень 2013 року в
сумі 605 грн. 02 коп. та компенсація за
невикористану відпустку за 2013 рік в
сумі 1250 грн. 31 коп. виплачені позивачці 5
серпня 2014 року шляхом перерахування
зазначених сум на вказаний позивачкою
банківський рахунок. Щодо розміру цих
сум позивачка будь-яких претензій не
заявляла, а тому колегія суддів вважає,
що в цій частині спір між сторонами
врегулювано.

Позивачка також вважає, що їй не
виплачена компенсація за
невикористані відпустки, починаючи з
2007 року, проте, як вбачається з
матеріалів справи, грошова компенсація
за невикористані дні щорічних
відпусток за період роботи 2007-2012 рр.
позивачці нараховувалась і
виплачувалась, що підтверджується
наданими відповідачкою
бухгалтерськими документами, зокрема
відомостями нарахування заробітної
плати та відомостями на виплату грошей
за відповідні періоди.

Таким чином, на день звільнення
позивачці з вини роботодавця не були
виплачені заробітна плата за грудень
2013 року і грошова компенсація за дні
невикористаної відпустки за період
роботи з 2 листопада 2012 року по 30 грудня
2013 року, які роботодавець виплатила їй
тільки 5 серпня 2014 року.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Оскільки фактичний розрахунок з
позивачкою проведено 5 серпня 2014 року,
то з відповідачки на користь позивачки
підлягає стягненню її середній
заробіток за період з 31 грудня 2013 року
по 5 серпня 2014 року, але, враховуючи
позовні вимоги, відповідно до яких
позивачка просить стягнути з
відповідачки середній заробіток за
період з 31 грудня 2013 року по 28 лютого 2014
року та положення ч.1 ст.11 ЦПК України,
згідно яких суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних і юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню за період з 31
грудня 2013 року по 28 лютого 2014 року.

Розрахунок середнього заробітку
позивачки необхідно здійснити
відповідно до п.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 8 лютого 1995
року, виходячи з виплат за останні 2
календарні місяці роботи, що передують
звільненню - жовтень і листопад 2013 року,
оскільки звільнення мало місце в
грудні 2013 року.

Згідно довідки про доходи, виданої
роботодавцем ОСОБА_7, та даних
управління Пенсійного фонду України в
м. Черкаси заробітна плата позивачки за
жовтень 2013 року 1265 грн. 92 коп., за
листопад 2013 року 1155 грн. 84 коп. За
вказаний період позивачкою
відпрацьовано 44 дні (23 дні в жовтні та 21
день в листопаді). Відповідно
середньоденний заробіток складає: (1265
грн. 92 коп. + 1155 грн. 84 коп.) : 44 дні = 55 грн.
04 коп.

Кількість робочих днів за період з 31
грудня 2013 року по 28 лютого 2014 року
складає 42 дні. Відповідно сума
середнього заробітку позивачки, яка
підлягає стягненню на її користь з
відповідачки за вказаний період
складає: 55 грн.04 коп. х 42 дні = 2311 грн. 68
коп.

З огляду на викладене оскаржуване
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням у справі нового рішення,
яким необхідно задовольнити позовні
вимоги про зміну дати і формулювання
причин звільнення з роботи позивачки
та про стягнення з відповідачки на
користь позивачки її середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні.

В задоволенні позовних вимог про
стягнення на користь позивачки
компенсації за невикористані
відпустки за період роботи 2007-2012 рр.
необхідно відмовити за
безпідставністю, а в задоволенні
позовних вимог про стягнення
заробітної плати за грудень 2013 року і
компенсації за невикористану
відпустку за період роботи з 2
листопада 2012 року по 30 грудня 2013 року - в
зв'язку з добровільним врегулюванням
сторонами спору в цій частині.

З відповідачки на користь держави
необхідно стягнути судовий збір, від
сплати якого звільнена позивачка, в
сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, ст. ст. 38, 40, 116, 117 КЗпП України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 25 вересня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_8, третя особа
Черкаський міський центр зайнятості
про визнання незаконним звільнення,
зміну дати та формулювання причин
звільнення, стягнення невиплаченої
заробітної плати, компенсації за
невикористану відпустку та середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_7 з
роботи з підстав, передбачених п.4 ст.40
КЗпП України.

Змінити дату та формулювання причин
звільнення ОСОБА_7 з роботи на посаді
кухаря у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_8 з 2 квітня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП
України на 30 грудня 2013 року за ч.1 ст. 38
КЗпП України.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні за період з 31 грудня 2013 року
по 28 лютого 2014 року в сумі 2311 грн. 68 коп.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_8 на користь держави судовий збір
в сумі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий :

Судді :