Справа № 346/4671/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2430/2014
Головуючий у 1 інстанції
Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин
Г.П.

суддів
Шалаути Г.І., Шишка А.І.

секретаря Капущак
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Коломийського
міськрайонного суду від 29 вересня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором в розмірі 10 915,25 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 29 вересня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 10 615,25
грн. заборгованості за кредитним
договором № IFA0RG14160048 від 27 квітня 2012
року та судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. Зазначає, що судом
першої інстанції не прийнято до уваги
тієї обставини, що кредитний договір
укладено на строк до 26.04.2015 року і саме
протягом цього періоду він
розраховував на використання
кредитних коштів. Погашення кредиту
ним здійснювалося частково, що
викликано зміною істотних обставин.
Оскільки судом стягнуто всю суму
заборгованості, в тому числі і
достроково суму кредиту, вважав, що дія
кредитного договору закінчилася. Тим
самим суд фактично розірвав договір,
однак рішення про це не постановив.

З цих підстав просив рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
нього на користь позивача 10 615,25 грн.
заборгованості за кредитним договором
та вважати цей кредитний договір
припиненим.

В засідання апеляційного суду апелянт
не з'явився повторно та причин неявки
суду не повідомив, що не перешкоджає
розгляду справи в його відсутності.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
доводів скарги не визнала посилаючись
на обґрунтованість висновків суду.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 неналежно виконував взяті на
себе кредитним договором зобов'язання,
а тому банк вправі був звернутися до
суду з позовом про дострокове
стягнення всієї суми заборгованості за
договором. При цьому частково
задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» судом зменшено загальну
суму заборгованості відповідача на
суму коштів, внесених ним на рахунок
банку в ході розгляду справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Судом правильно встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі поданої 27 квітня 2012 року
ОСОБА_2 заяви між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір № IFA0RG14160048, відповідно до умов
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 10 010,23 грн. на строк до 26 квітня
2015 року зі сплатою відсоткої ставки 0,12 %
річних, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту 299,31
грн., а також зі сплатою в період з «20»
по «24» числа кожного місяця
щомісячного платежу в сумі 278,58 грн., а з
25.10.2012 року - 577,89 грн.

При цьому позичальник підтвердив свою
згоду на те, що Заява про надання
кредитних коштів разом із
запропонованими банком Умовами
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка» складає
кредитно-заставний договір (а.с.7-18).

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530
ЦК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Судом з'ясовано, що у зв'язку із
невиконанням умов кредитного договору
відповідач допустив заборгованість за
кредитом. Станом на 24.07. 2014 року залишок
заборгованості по договору складає 10
915,25 грн., з них: заборгованість за
кредитом - 5 035,69 грн., заборгованість по
процентах за користування кредитом - 4,81
грн., заборгованість по комісії - 2 993,10
грн., пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань по договору - 1 885,69 грн., 500,00
грн. штрафу (фіксована частина) та 495,96
грн. штрафу (процентна складова). Сума
заборгованості відповідачем в ході
розгляду справи судом першої інстанції
не оспорювалась. Не спростована вона і
в апеляційному суді.

Разом з тим, судом враховано, що в ході
розгляду справи боржник частково
погасив заборгованість, внісши 27.09.2014
року на відповідний рахунок банку 300,00
грн., що підтверджується відповідним
чеком (а.с.40). Зважаючи на наведену
обставину судом на вказану суму
зменшено загальний розмір
заборгованості, що підлягає стягненню
з відповідача на користь позивача.

Як вбачається зі змісту апеляційної
скарги ОСОБА_2 суму заборгованості не
заперечує, однак, враховуючи
дострокове стягнення всіх кредитних
коштів, вважає, що договір є припиненим.

Підстав для задоволення апеляційної
скарги колегія суддів не знаходить
виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, даних в п. 29 постанови №5 від 30
березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» передбачене
статтею 1050 ЦК право кредитодавця
вимагати від позичальника
дострокового повернення частини
кредиту, що залишилася, є самостійним.
Реалізація такого права жодним чином
не залежить від пред'явлення
кредитодавцем вимог про розірвання
кредитного договору відповідно до
положення статті 651 ЦК.

Зокрема, статтею 651 ЦК передбачені
підстави для зміни або розірвання
договору. У судовому порядку ці питання
вирішуються, якщо сторонами договору
не досягнуто згоди і одна із
заінтересованих сторін звернулася з
вимогою до суду з двох підстав: істотне
порушення договору другою стороною;
інші випадки, встановлені договором
або законом (ч. 2 ст. 651 ЦК України).
Натомість, ч. 3 ст. 651 ЦК передбачено, що і
без звернення до суду договір
вважається розірваним або зміненим у
силу самого факту односторонньої
відмови від договору у повному обсязі
чи частково (якщо таке право
передбачене договором або законом).

Виходячи з характеру правовідносин
сторін, які регулюються параграфом 2
глави 71 ЦК України (Кредит), змісту норм
ст. ст. 598-599 та ст. 653 ЦК України,
законодавець розрізняє поняття
«розірвання договору», з одного боку, і
«припинення зобов'язання/договору».
Зазначені поняття не єтотожними через
відмінні підстави їх виникнення та
юридичні наслідки, які породжені цими
правовими явищами. Розірвання договору
слід розглядати як один з видів
припинення договору.

Таким чином, в силу зазначених правових
норм, за загальним правилом, розірвання
договору припиняє його дію на майбутнє
і не скасовує сам факт укладення і дії
договору включно до моменту його
розірвання, а також зберігає в дії
окремі його умови щодо зобов'язань
сторін, спеціально передбачені для
застосування на випадок порушення
зобов'язань і після розірвання
договору, виходячи з характеру цього
договору, за яким кредитор повністю
виконав умови договору до його
розірвання.

Однак, звернення до суду з вимогою про
дострокове повернення всіх сум за
кредитним договором у зв'язку з
порушенням умов договору згідно з ч. 2
ст. 1050 ЦК України не означає
односторонньої відмови від договору, а
є наслідком невиконання чи неналежного
виконання боржником своїх договірних
зобов'язань. Це спосіб цивільно-
правової відповідальності боржника. У
подальшому при невиконанні рішення
суду у кредитора виникає право
стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК
України, оскільки зобов'язальні
правовідносини не припинилися. У ст. 599
ЦК України зазначено, що зобов'язання
припиняються його виконанням,
проведеним належним чином (а не в силу
ухвалення рішення суду).

Разом з тим, відповідно до положень ст.
11 ЦК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог. Вийти за межі позовних вимог суд
має право лише у випадках, прямо
передбачених законом, і з дотриманням
загальних засад цивільного
судочинства.

Враховуючи передбачене законом право
вибору способу судового захисту (ст. 20
ЦК, ст.ст 3,4 ЦПК України) банком заявлено
вимогу лише про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором,
без одночасного порушення питання про
розірвання договору, а тому підстави
для виходу суду за межі позовних вимог
відсутні.

Аналогічно не було заявлено такої
позовної вимоги і самим боржником.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Коломийського міськрайонного
суду від 29 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Г.І. Шалаута

А.І. Шишко