Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - Орган опіки та піклування
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради, про визнання недійсним
договору дарування, визнання правочину
договором купівлі-продажу та визнання
права особистої власності на квартиру,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Апеляційного суду Рівненської
області від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом в якому
просила:

- визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений 27
вересня 2002 року приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу за № 2687;

- визнати правочин, укладений між
ОСОБА_8 і ОСОБА_9, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу 27 вересня 2002 року
за № 2687 договором купівлі-продажу, за
яким ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_9 купив
квартиру АДРЕСА_1;

- визнати вказану квартиру особистою
власністю ОСОБА_9

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6
зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син
ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Вона є
спадкоємцем за законом першої черги
разом із батьком спадкодавця ОСОБА_10 та
сином ОСОБА_11

Звернувшись до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини, їй стало відомо, що
її покійний син є власником лише Ѕ
частини квартири, оскільки дана
квартира була подарована ОСОБА_8 її
сину та його колишній дружині - ОСОБА_7

Позивач стверджує, що вказане не
відповідає дійсності, оскільки
квартира була придбана у ОСОБА_8 її
сином за кошти, отримані ним від
продажу майна, яке є його особистою
власністю, а тому вважає, що спірна
квартира є особистою власністю її сина
ОСОБА_9, просила задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 20 грудня 2013
року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 12 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає відхиленню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 не
дають підстав для висновку про
порушення апеляційним судом норм
процесуального та матеріального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Судами встановлено, що 27 вересня 2002
року між ОСОБА_8, з однієї сторони, та
ОСОБА_9 і ОСОБА_7, з іншої сторони, було
укладено договір, відповідно до якого
останні прийняли у дар в рівних
частинах квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, керуючись положеннями
статей 203, 215, 235 ЦК України та ч. 1 ст. 57 СК
України, вважав встановленими, що
спірна квартира є особистою приватною
власністю ОСОБА_9, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, а укладений останнім та
його колишньою дружиною, з однієї
сторони, та ОСОБА_8, з другої сторони,
договір дарування одночасно є
недійсним та удаваним.

Колегія суддів вважає, що апеляційний
суд дійшов вірного висновку про
скасування рішення місцевого суду та
відмову в задоволенні позову з огляду
на наступне.

Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд обґрунтовано виходив
із того, що позивачем не надано
належних і допустимих доказів на
підтвердження відсутності у ОСОБА_9
волі на укладення з ОСОБА_8 саме
договору дарування і як наслідок -
отримання спірної квартири в дар у
рівних частинах з ОСОБА_7, яка на той час
була його дружиною.

Крім того, апеляційним судом правильно
зазначено, що в матеріалах справи
відсутні будь-які дані, які б свідчили
про те, що ОСОБА_9 за життя ставив у
встановленому порядку питання про
визнання договору дарування спірної
квартири недійсним чи удаваним, а також
про визнання цієї квартири його
особистою приватною власністю.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відмовляючи у
задоволенні позову, апеляційний суд
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у результаті чого
ухвалив законне і обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його скасування
немає.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської
області від 12 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. СитнікСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська