Справа №591/4120/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Мальована-Когер В. В.Номер
провадження 22-ц/788/2047/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 6
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 24 жовтня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Сумської міської ради, Департаменту
містобудування та земельних відносин
Сумської міської ради, треті особи:
Державна реєстраційна служба
Сумського міського управління юстиції,
Комунальне підприємство «Сумське
міське бюро технічної інвентаризації»,
про визнання права власності на
самочинно збудовані приміщення, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 24 жовтня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Вказане рішення суду представник
позивача ОСОБА_4 оскаржив в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись
на невідповідність висновків суду
першої інстанції обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_3 у повному обсязі, тобто визнати
за нею право власності на самочинно
збудовані прибудови літ. «а» та літ.
«а-1», які зазначені на присадибному
плані ділянки АДРЕСА_1.

В доводах апеляційної скарги
представник позивачки звертає увагу
апеляційного суду на те, що судом
першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права,
оскільки предметом позовних вимог
ОСОБА_3 є визнання права власності на
самочинні будівлі, успадковані нею, а
не визнання права власності на них в
порядку спадкування.

Крім того, як вказує представник
позивача, помилковим є висновок суду
першої інстанції про те, що позивачка
не зверталась до компетентних органів
із заявою про прийняття самочинно
побудованих об'єктів до експлуатації,
так як насправді відповідна заява була
нею подана до інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю,
однак їй було повідомлено, що на даний
час в інспекції відсутні повноваження
приймати в експлуатацію індивідуальні
(садибні) житлові будинки, прибудови до
них, побудовані у період з 05 серпня 1992
року по 12 березня 2011 року, що і змусило
її звернутись за вирішенням даного
спору до суду.

Також зазначається, що зведені за життя
спадкодавця у 2008 році спірні прибудови
неможливо знести у зв'язку з тим, що
житловий будинок та вказані прибудови
до нього складають єдине ціле.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4
про задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 - мати
позивачки ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 12 березня 2014 року
позивачка після смерті матері
успадкувала земельну ділянку
загальною площею 0,0548 га, надану для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, право
власності на яку зареєструвала на своє
ім'я в Державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно 12 березня 2014 року
(а.с.5, 6-7).

Також відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 12
березня 2014 року позивачка успадкувала
після смерті матері і житловий будинок,
що знаходиться по АДРЕСА_1, та
складається з: будинку «А-1» жилою
площею 41,9 кв.м, загальною площею 58,9 кв.м,
погребу «пг», прибудови «А1», тамбуру
«б», кухні «Б», убиральні «Г», гаража
«Ж», оглядової ями «ог яма», огорожі №
1-5, право власності на який
зареєстровано на її ім'я в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
12 березня 2014 року (а.с.6-7, 8).

З технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_1, складеного
працівниками КП «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації» 20 січня 2014
року, вбачається наявність в складі
житлового будинку самочинних прибудов
під літ. «а» та «а1», 2008 року побудови
(а.с.9-12).

Як зазначено в експертному висновку
будівельно-технічного дослідження від
05 червня 2014 року за № 717, не прийняті в
експлуатацію приміщення в прибудові
під літ. «а» та в прибудові під літ. «а1»
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, не протирічать
державним будівельним нормам (а.с.15-20,
21-29).

У відповіді Сумського міського відділу
управління Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Сумській
області від 19 червня 2014 року за № 668,
зазначено, що розміщення самовільно
збудованих споруд та будівель за
адресою: АДРЕСА_1, а саме: прибудов за
літ. «а» та літ. «а-1» не суперечить
нормам пожежної безпеки (а.с.43).

В той же час, на звернення позивачки до
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області стосовно прийняття в
експлуатацію самочинно збудованих у 2008
році прибудов під літ. «а» та «а-1» на
успадкованій нею земельній ділянці,
остання отримала відповідь за №7/18-2586
від 03 липня 2014 року, в якій зазначається
про відсутність правових підстав для
цього, так як відповідні повноваження
інспекція мала до 31 грудня 2013 року
(а.с.41, 42).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що спірне самочинне
нерухоме майно було побудовано матір'ю
позивачки ОСОБА_5 без оформлення
відповідних документів, у зв'язку з чим
остання не набула на нього права
власності, отже, вказане майно не було
успадковано позивачкою і не може
належати їй на праві власності.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Положеннями ст.1218 ЦК України
передбачено, що до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.7 Постанови «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року за №7, якщо
спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (частина перша
статті 376 ЦК), до спадкоємців
переходить право власності на
будівельні матеріали, обладнання
тощо, які були використані в процесі
цього будівництва.

В той же час, в ч.ч.1-3 ст.376 ЦК України
йдеться про те, що житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

У п. 7 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що не може
бути застосовано правило статті 376 ЦК
при вирішенні справ за позовами,
зокрема, про визнання права власності
на самочинно збудовані приналежності
до основної речі (ганок, веранда,
мансарда тощо).

Таким чином, правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що у зв'язку зі
здійсненням самочинного будівництва
спадкодавець ОСОБА_5 не набула права
власності на спірні прибудови як
окремі об'єкти права власності, у
зв'язку з чим вони не можуть бути
успадковані позивачкою.

До того ж, відповідно до ст.ст.186, 381 ЦК
України спірні прибудови є
приналежністю головної речі (будинку),
тому положення ч.5 ст.376 ЦК України не є
підставою для захисту права позивача в
обраний нею спосіб і узаконення
вказаних об'єктів нерухомості, як
самочинно побудованих приміщень, не
може здійснюватись шляхом визнання
права власності на них в порядку
спадкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що
предметом позовних вимог є визнання
права власності на самочинні будівлі
вже успадковані позивачкою, на що суд
не звернув увагу, є безпідставними та
помилковими, оскільки про спадкування
цього спірного нерухомого майна не
йдеться у свідоцтвах про право на
спадщину за законом.

Крім того, враховуючи, що позивач не
була забудовником земельної ділянки,
тому відсутні підстави для визнання за
нею права власності на спірні
прибудови, споруджені на успадкованій
нею земельній ділянці, як і відсутні
підстави для визнання за нею права
власності на те нерухоме майно, як за
спадкоємцем, у зв'язку з не набуттям
спадкодавцем права власності на це
майно у встановленому законом порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що інспекція ДАБК на даний час не
вирішує питання про введення в
експлуатацію самочинного збудованого
нерухомого майна, оскільки мала право
це робити до 31 грудня 2013 року, не
спростовує висновків суду про відмову
в задоволенні позову, так як
неврегульованість цього положення на
законодавчому рівні за наявності
повноважень з цих питань у інспекції
ДАБК, передбачених цим же Законом, не
свідчить про виключно судовий порядок
узаконення самочинно збудованих
споруд.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому
числі і про необхідність знесення
самочинних споруд, не спростовують
висновків місцевого суду про відмову в
позові і не містять посилань на такі
порушення, які б слугували підставою
для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити, а рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 24 жовтня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -