АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2958/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Вишня Н. В. РІШЕННЯ
09 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоВишні Н. В.суддівГончар Н. І.
, Ювшина В. І. при секретаріНаконечній
М.М., з участю: представника ОСОБА_6
«Пушинка» Балакуна Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_6 на рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 17 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_6 до приватного
підприємства «Пушинка» про стягнення
в с т а н о в и л а :
27 серпня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до відповідача про
стягнення грошових коштів, мотивуючи
свої вимоги тим, що 04.11.2003 року між
позивачем (по договору «дольовик») та
приватним підприємством «Пушинка» (по
договору «забудовник») був укладений
договір № 1 про участь у дольовому
фінансуванні будівництва об'єкта
Відповідно п.1.1. договору «забудовник»
приймає «дольовика» у дольове
фінансування будівництва об'єкта
нерухомості загальною площею 100
квадратних метрів, розташованого за
Згідно п.2.2. договору №1 від 04 листопада
2003 року, «дольовик» фінансує
будівництво «Майна» шляхом сплати його
повної вартості у загальній сумі
двадцять п'ять тисяч доларів США з
внесенням готівки в касу «забудовника»
в українській національній валюті за
курсом НБУ на день фактичного
Відповідно до п.2.4 договору № 1
«дольовик» фінансує 20% договірної суми
на виготовлення та погодження
проектної документації.
04 листопада 2003 року, ОСОБА_6 сплатив
приватному підприємству «Пушинка» 26 500
гривень, що підтверджується квитанцією
до прибуткового касового ордеру №651.
Натомість, свої зобов'язання ПП
«Пушинка» перед позивачем ОСОБА_6 не
виконало, а саме не розробило проектну
документацію на будівництво об'єкта
Рішенням Соснівським районним судом м.
Черкаси від 06 жовтня 2006 року договір №1
від 04 листопада 2003 року між ОСОБА_6 та ПП
«Пушинка» був розірваний.

27 травня 2014 року ОСОБА_6 направив на
адресу ПП «Пушинка» письмову вимогу, в
якій просив повернути йому сплачені
грошові кошти в сумі 26 500 гривень, у
семиденний строк. В добровільному
порядку дана вимога відповідачем не
виконана.

Тому просив суд стягнути з ПП «Пушинка»
інфляційні збитки в розмірі 28 832
гривні, 3% річних - в розмірі 8 313,27
гривень та відсотки за користування
грошовими коштами в сумі 24 190,78 гривні, а
всього з урахуванням основного боргу в
розмірі 26500 грн. - 87 836,05 грн. та судові
витрати.

02 жовтня 2014 року відповідачем ПП
«Пушинка» подана до суду заява про
застосування строків позовної
давності.

Рішенням Соснівського районного
суду м. Черкаси від 17 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про
стягнення грошових коштів відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6,
вважаючи рішення суду таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, просить його
скасувати і ухвалити нове про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що із
припиненням договірних відносин через
дострокове розірвання договору у
жовтні 2006 року, необхідно застосувати
строк позовної давності та відмовити у
задоволенні позовної вимоги, оскільки
позивач ОСОБА_6 не просив суд поновити
строк позовної давності та не надав
суду поважних причин пропуску цього
строку .

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду.

Встановлено, що 04 листопада 2003 року між
ПП «Пушинка» та ОСОБА_6 був укладений
договір №1 про участь у дольовому
фінансуванні будівництва об'єкта
нерухомості (а.с. 9-11).

Відповідно до п.1.1 Договору № 1
«забудовник» приймає «дольовика» у
дольове фінансування будівництва
об'єкта нерухомості загальною площею 100
квадратних метрів, розташованого за
адресою АДРЕСА_1.

Згідно п.1.2 Договору «забудовник»
здійснює будівництво і передає у
власність (повне володіння,
користування і розпорядження)
«дольовика» майно, що визначено
пунктом 1.1 цього договору, а «дольовик»
фінансує його будівництво у розмірі і
на умовах, вказаних у даному договорі.

Відповідно п.2.2. Договору «дольовик»
фінансує будівництво майна шляхом
сплати його повної вартості у
загальній сумі двадцять п'ять тисяч
доларів США з внесенням готівки в касу
«забудовника» в українській
національній валюті за курсом НБУ на
день фактичного виконання платежів.

Відповідно до квитанції до
прибуткового касового ордера № 651 від 04
листопада 2003 року ОСОБА_6 сплатив ПП
«Пушинка» 26 500 грн. (а.с. 8).

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 06 жовтня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 14 грудня 2006 року, договір №1 від 04
листопада 2003 року між ОСОБА_6 та ПП
«Пушинка» розірваний. При цьому суд
керувався статтею 652 ЦК України, яка
передбачає розірвання договору у
зв'язку з істотною зміною обставин (а.с.
12, 16).

В ухвалі апеляційного суду зазначено,
що в судовому засіданні суду першої
інстанції доказано наявність
одночасно всіх чотирьох умов,
передбачених ч.2 ст.652 ЦК України.

Частиною 3 ст.652 ЦК передбачено, що у
разі розірвання договору внаслідок
істотної зміни обставин суд, на вимогу
будь-якої із сторін, визначає наслідки
розірвання договору виходячи з
необхідності справедливого розподілу
між сторонами витрат, понесених ними у
зв'язку з виконанням цього договору.

Проте, при розірванні договору про
участь у дольовому фінансуванні
будівництва нерухомості від 4
листопада 2003 року, питання про
повернення сплачених в касу ПП
«Пушинка» ОСОБА_6 коштів в сумі 26 500 грн.
судом не вирішувалося, так як ні одна
із сторін не ставила таку вимогу.

Не звертався позивач ОСОБА_6 з такою
вимогою ні до самого позивача, ні до
суду до травня місяця 2014 року - протягом
більше 7-ми років, оскільки рішення
Соснівського районного суду про
розірвання договору набрало чинності 14
грудня 2006 року.

З рішення господарського суду
Черкаської області від 06 липня 2007 року
про визнання власності та зобов'язання
вчинити дії, де позивачем виступало ТОВ
«Аптека 172», а відповідачем ПП
«Пушинка», третьою особою ОСОБА_9,
вбачається, що ОСОБА_9 передав ТОВ
«Аптека 172» своє право вимоги від ПП
«Пушинка» документації та збудованого
приміщення аптеки на підставі договору
відступлення права вимоги від 26.02.2007
року. В задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до п.1.2 Договору
відступлення прав вимоги від 26.02.2007
року право вимоги від ПП «Пушинка»
ОСОБА_9 передав ТОВ «Аптека 172» також і
на «указаних внесених в касу ПП
«Пушинка» ОСОБА_6 коштів у сумі 26 500 грн.,
згідно з прибутковим касовим ордером
№651 від 04.11.2003 року» (арк.дог.3).

Тобто, ОСОБА_9, будучи стороною в
договорі №1 про участь у дольовому
фінансуванні будівництва об'єкта
нерухомості від 04.11.2003 року, після
розірвання вказаного договору, на
виконання ч.3.ст.652 ЦК, з урахуванням
того, що він на виконання п.2.4 Договору
вніс в касу відповідача 26 500 грн. (20%
договірної суми) на виготовлення та
погодження проектної документації,
передав ТОВ «Аптека 172», на підставі
договору відступлення права вимоги від
26.02.2007 року, право вимоги від ПП
«Пушинка», внесених в касу останнього
коштів в сумі 26 500 грн., а також передачі
товариству документації та
збудованого приміщення аптеки.

Тому ОСОБА_6 не може вимагати від ПП
«Пушинка», як від іншої сторони
договору №1 від 04.11.2003 року, розподілу
між сторонами витрат, понесених ними у
зв'язку з виконанням цього договору,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів (п.11
постанови ПВС України від 18 грудня 2009
року N 14 «Про судове рішення у цивільній
справі»).

Тобто, з цих підстав він є неналежним
позивачем у справі.

В позовній заяві про стягнення
грошових коштів позивач, посилається
на положення ст. 625 ЦК України, згідно
якої боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом та просить
стягнути з відповідача не лише
сплачені кошти в сумі 26 500 грн., а й
інфляційні збитки в розмірі 28 832 грн. та
3% річних в розмірі 8313,27 грн., а також
відсотки за користування грошовими
коштами в сумі 24 190, 78 грн., а всього 87
836,05 грн. .

27 травня 2014 року ОСОБА_6 направив на
адресу ПП «Пушинка» письмову

вимогу, в якій вимагав повернути йому
сплачені грошові кошти в сумі 26 500
гривень, у

семиденний строк (а.с. 13-14).

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції, 02 жовтня 2014 року, тобто до
ухвалення оскаржуваного рішення,
відповідач ПП «Пушинка» подав суду
заяву про застосування строків
позовної давності (а.с. 28).

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Таким чином, з огляду на зазначені
норми Цивільного кодексу України,
перебіг позовної давності за вимогами
ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів
почався 15 грудня 2006 року та закінчився
15 грудня 2009 року, а позов пред'явлено 27
серпня 2014 року.

Тому суд, вважаючи, що порушене право
підлягає захисту лише за умови
поважності причин пропущення позовної
давності, а так як позивачем не
заявлялося клопотання про поновлення
пропущеного строку звернення до суду,
відмовив у позові за спливом строку
позовної давності.

Проте такий висновок суду першої
інстанції є неправильним.

Відповідно до роз'яснень в п.11
постанови ПВС України від 18 грудня 2009
року N 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що в позові
необхідно відмовити по суті, так як
ОСОБА_6 не є належним позивачем по даній
справі.

Суд першої інстанції при вирішенні
спору не повно з'ясував та перевірив
всі фактичні обставини справи та
прийшов до помилкового висновку про
відмову у задоволенні позову з підстав
пропуску ОСОБА_6 строку звернення до
суду з даним позовом - пропуском строку
позовної давності.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного
суду м. Черкаси від 17 жовтня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_6 до приватного
підприємства «Пушинка» про стягнення
грошових коштів про відмову в
задоволенні позову з підстав пропуску
строку позовної давності скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до
приватного підприємства «Пушинка» про
стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :