Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 жовтня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Шовкопляс О. П.
,

при секретарі - Дорошкевич В.
Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, суд, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовувала тим, що 01.11.2013 року
ОСОБА_2 взяв у неї в борг грошові кошти у
сумі 11500 гривень представивши розписку
про отримання грошових коштів у
зазначеній сумі. Борг відповідач
зобов'язався повернути у термін до
17.11.2013 року.

Але, як стверджувала позивач, кошти,
отримані в борг у сумі 11500 гривень,
відповідач досі не повернув,
безпідставно ухиляючись від
зобов'язань, взятих на себе за
договором позики від 01.11.2013 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, надала до суду заяву про
розгляд справи за її відсутності,
підтримала позовні вимоги та просила
їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився. Судова повістка йому була
направлена за місцем його реєстрації,
але повернулась без вручення по
закінченню терміну зберігання.
Відповідно до ст.74 ЦПК України судова
повістка направляється фізичним
особам, які не мають статусу
підприємців за адресою їх місця
проживання чи місця перебування,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку. У разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
такою адресою, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення
вручене їм належним чином. Отже,
відповідач належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи. Суд керуючись ч. 4 ст. 169 ЦПК
України на підставі наявних у
матеріалах справи даних та доказів
постановляє зі згоди позивача заочне
рішення, що відповідає положенням ст.224
ЦПК України.

Суд, заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, зібрані у
справі докази, приходить до висновку,
що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Судом встановлено, що 01.11.2013 року ОСОБА_2
взяв у неї в борг грошові кошти у сумі
11500 гривень представивши розписку про
отримання грошових коштів у зазначеній
сумі. Борг відповідач зобов'язався
повернути у термін до 17.11.2013 року.

Але, як стверджувала позивач, кошти,
отримані в борг у сумі 11500 гривень,
відповідач досі не повернув,
безпідставно ухиляючись від
зобов'язань, взятих на себе за
договором позики від 01.11.2013 року.

Ч. 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення між
сторонами договору позики
відповідачем було представлено
розписку про отримання ним від
позивача грошових коштів у сумі 11500
гривень.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, у відповідності до
якого сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як встановлено судом, укладаючи
договір позики від 01.11.2013 року, сторони
діяли вільно, на власний розсуд
вибираючи контрагента та визначаючи
його умови.

Таким чином, уклавши зазначений
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами.

Відповідно до ст.526 ЦК України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Нормою ч.1 ст.1049 ЦК України покладено на
позичальника обов'язок повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

У договорі позики від 01.11.2013 року
встановлено кінцевий термін
повернення суми позики -
17.11.2013 року.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 530 ЦК
України, якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь - який час.
Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні
позивач звертався до відповідача з
повідомленням щодо негайного
повернення боргу. Відповідач ніяким
чином не відреагував на вимогу.

Позичальник отримані в позику грошові
кошти не повернув, ухилившись
від виконання зобов'язань, взятих
на себе за договором позики від 01.11.2013
року.

Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із
сторін обов'язок довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Однак відповідачем не було надано
жодного доказу на підтвердження його
заперечень проти позову щодо того, що
кошти за договором позики від01.11.2013
року він повернув позивачу.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 цього
Кодексу.

Ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Повно та всебічно дослідивши обставини
справи, оцінивши зібрані докази у
сукупності, суд вважає за необхідне
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в
рахунок заборгованості за договором
позики: суму боргу за договором позики -
11500 грн.

У відповідності до ст.88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати у сумі 243,60 грн.

З огляду на вищевикладене, відповідно
до ст.ст.15, 16, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,
та, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215,
224-228 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в
рахунок заборгованості за договором
позики: суму боргу за договором позики -
11500 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у сумі 243,60 грн..

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
через білоцерківський міськрайонний
суду Київської області шляхом подачі в
10 денний термін з дня оголошення
рішення апеляційної скарги.

У разі незгоди з заочним рішенням суду,
воно може бути переглянуте судом, що
його ухвалив, за письмовою заявою
відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання рішення.

Суддя О. П. Шовкопляс