Провадження №22-ц/784/3377/14
Провадження № 22ц/784/3377/14
Головуючий у 1-ї інстанції Подзігун Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Горенко Ю.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

представника відповідачів -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 і ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3 і ОСОБА_4,

треті особи - ОСОБА_6 і ОСОБА_7,

про виселення без надання іншого
жилого приміщення,

та позовом

ОСОБА_6 і ОСОБА_7

до ОСОБА_3 і ОСОБА_4,

третя особа - Управління Державної
міграційної служби Миколаївської
області,

про виселення без надання іншого
жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про їх
виселення із домоволодіння АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

Позивачка посилалася на те, що
відповідачі є зареєстрованими та
проживають у належних їй на праві
власності 38/100 частках будинку № 68, хоча
не є членами її сім'ї, та з ними не
укладено договір найму житла.

Так як на сьогоднішній час проживання
відповідачів виявилося неможливим з
іншими співвласниками будинку, що
породжує конфлікти, а заходи
адміністративного і громадського
впливу, застосовані до ОСОБА_3 і ОСОБА_4
є безрезультатними, просила їх
виселити з підстав, які передбачені ч. 1
ст. 116 ЖК України.

У серпні 2014 року треті особи ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 звернулися також з позовом до
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про їх виселення зі
спірного домоволодіння, посилаючись на
те, що вони є співвласниками цього
домоволодіння, та ним належить
відповідно 27/100 і 35/100 часток, але
проживати спокійно вони в ньому не
можуть із-за наявності неприязних
відносин з відповідачами, з якими
спільне проживання виявилося
неможливим.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 20 серпня 2014 року позов
третіх осіб, які заявляють самостійні
вимоги, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 прийнято до
одного провадження з первісним позовом
ОСОБА_2.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року позов
ОСОБА_2 і позов ОСОБА_6 і ОСОБА_7
задоволені, ухвалено про виселення
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із жилого приміщення
домоволодіння АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення. Розподілені
судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким у
задоволені позовів відмовити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
нормам матеріального права.

На думку апелянтів, судом першої
інстанції не враховано, що у спірному
домоволодінні, яке раніше належало
іншому власнику, вони проживають
постійно з моменту народження. Між тим,
позивачка ОСОБА_2, яка неправомірно
набула право власності на
домоволодіння, розпорядилася його
частинами на користь третіх осіб,
внаслідок чого безпідставно
намагається виселити відповідачів на
вулицю.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши наведені в скарзі
доводи та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню із
наступних підстав.

З матеріалів справи убачається,
що домоволодіння АДРЕСА_1 належить на
праві власності: ОСОБА_2 - 38/100 часток,
ОСОБА_6 - 27/100 часток і ОСОБА_7 - 35/100
часток, які між ними реально поділені
шляхом визначення конкретних
приміщень при відчуженні і набутті
права власності на них.

В належних позивачці ОСОБА_2 жилих
приміщеннях проживають, та є
зареєстрованими відповідачі ОСОБА_8 і
ОСОБА_4.

Позивачка ОСОБА_2 спільно з
відповідачами не проживає, так як має
інше постійне місце мешкання, де
проживає зі своєю родиною.

Не проживають спільно з
відповідачами ОСОБА_8 і ОСОБА_4 в одних
жилих приміщеннях і треті особи ОСОБА_6
і ОСОБА_7, які є їх сусідами та
співвласниками домоволодіння.

На ґрунті відчуження ОСОБА_2 належної
їй частини домоволодіння на користь
третіх осіб між сторонами склалися
неприязні стосунки, внаслідок чого між
відповідачами та третіми особами
відбуваються сварки та постійні
звернення до правоохоронних органів.

Із висновків, зроблених за матеріалами
перевірок, проведених дільничними
інспекторами ОВС №№1130 від 11 березня 2013
року і 6502 від 19 жовтня 2013 року слідує, що
за зверненнями ОСОБА_9, яка проживає в
квартирі АДРЕСА_1, з відповідачем
ОСОБА_4, проживаючим в квартирі №2 того
ж будинку, дільничним інспектором
міліції були проведені профілактичні
бесіди та виставлено офіційне
попередження за вчинення сварок на
побутовому ґрунті, а саме внаслідок
того, що заявниця гучно зачинила двері
воріт та її собака облаяла відповідача
у дворі загального користування.

Інших попереджень або заходів
громадського впливу по відношенню до
відповідача ОСОБА_4, у зв'язку з
неможливістю спільного проживання в
однієї спільної частині будинку, не
виносилося.

Відносно відповідачки ОСОБА_3 не
встановлено систематичних порушень
правил співжиття, що роблять
неможливим для інших проживання з нею в
однієї квартирі №2, а тому заходи
запобігання і громадського впливу до
неї не застосовувалися.

Однак, задовольняючи позови, суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
у зв'язку із наявністю у них підстав для
виселення відповідачів, які проживають
з ними спільно в одному будинку,
незважаючи на різні відокремлені
житлові приміщення, та порушують
правила їх співжиття як співвласників.

Проте, з такими висновками суду першій
інстанції погодитися не можна, так як
вони не відповідають нормам
матеріального права та вищевикладеним
обставинам справи.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України
до членів сім'ї власника будинку
належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64
цього Кодексу, зокрема, подружжя,
батьки, діти, та особи, які спільно з
ними проживають та ведуть спільне
господарство.

Згідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених ч.1
ст. 116 ЖК України.

В той же час, суб'єктом
відповідальності, передбаченої ст. 116
ЖК України, є наймач, члени сім'ї й інші
особи, які проживають з ним, та
порушують правила співжиття.

За умовами цієї правової норми
підставою виселення вказаних осіб може
стати не будь-яке порушення правил
співжиття, а лише таке, котре
відбувається в жилому приміщенні і
стосується відносин щодо користування
жилими приміщеннями осіб, які
проживають у них.

Тому, для виселення за цією підставою
необхідно встановити систематичність
протиправних дій і безрезультатність
застосування до правопорушника
заходів попередження і громадського
впливу. При цьому, неправомірна
поведінка правопорушника повинна
створювати об'єктивну, а не суб'єктивну
неможливість спільного проживання.
Одні лише факти звернення до
відповідних органів зі скаргами
різного змісту, крім порушення правил
співжиття, без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання та в такій спосіб, якій
передбачений законом.

Разом з тим, позивачі, звертаючись до
суду зазначали, що відповідачі не є
членами їх сімей та спільно з ними в
одному жилому приміщенні не проживають
і не ведуть спільне господарство.

Отже, позивачка ОСОБА_2, обираючи такий
спосіб захисту свого права, не надала
доказів на підтвердження його
порушення з боку відповідачів, та
застосування до них підстав виселення
у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 116 ЖК
України, так як вона з ними спільно не
проживає, а вони відносно неї не
створюють неможливих умов для
спільного проживання.

Щодо відсутності договору найму між
сторонами, наявності заборгованості по
комунальним платежам, або необхідності
особистого проживання власника у
належних йому частках будинку, то для
захисту такого інтересу позивачки
ОСОБА_2 статтею 16 ЦК України
передбачені інші способи захисту.

Одночасно, позивачки ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
звертаючись з аналогічним позовом до
суду, обрали спосіб захисту свого
порушеного права в не передбачений
законом спосіб, так як сусіди не можуть
вимагати виселення інших сусідів з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК
України. Наявність неприязних
стосунків між сторонами не можуть бути
підставою для виселення у
відповідності до зазначеної норми.

Окрім цього, відносно відповідачки
ОСОБА_3 відсутні будь-які факти, які
підтверджуються належними доказами,
щодо її протиправної поведінки, яка б
порушувала правила співжиття і робила
неможливим спільне проживання в одному
жилому приміщенні.

За такого, рішення суду першій
інстанції, яке ухвалене з порушенням
норм матеріального права, а його
висновки не відповідають обставинам
справи, у відповідності до п.п.3, 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні пред'явлених позовів.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 24 вересня 2014 року
скасувати і ухвалите нове, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 про виселення без надання
іншого жилого приміщення, та позову
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
виселення без надання іншого жилого
приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді