АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9480/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Полубан М. П. Доповідач - Котушенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 вересня 2014 року за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позивач вказував на те, що 19 грудня 2006
року між банком та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № DND0АЕ00006163, за
умовами якого відповідач отримав
кредит у розмірі 28 733,34 доларів США на
термін до 19 грудня 2011 року і
зобов'язався повернути його та
сплатити відсотки за користування
кредитом в строки та в порядку,
встановлені кредитним договором.
Зобов'язання ОСОБА_2 за вказаним
договором, забезпечене порукою на
підставі договору поруки №DND0АЕ00006163,
укладеному 19 грудня 2006 року з ОСОБА_3

Посилаючись на неналежне виконання
позичальником умов договору, у зв'язку
з чим виникла заборгованість станом на
19 березня 2013 року, яка складається з
заборгованості за кредитом в сумі 11 712,85
доларів США; по процентам - 6 966,14
доларів; по комісії - 940,80 доларів; пені -
6 329,21 доларів, а всього 25 949,00 доларів
США, що еквівалентно 207 332,51 грн., позивач
просив стягнути вказану суму на свою
користь з відповідачів у солідарному
порядку.

Заочним рішенням Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 вересня 2014 року позов
залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення, як
ухваленого з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.ст.526, 599 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства і
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Зі справи вбачається, що 19 грудня 2006
року між банком та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №DND0АЕ00006163, за
умовами якого відповідач отримав
кредит у вигляді не поновлюваної
кредитної лінії у розмірі 24 000,00 доларів
США на строк до 19 грудня 2011 року зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1% на місяць (а.с.18-21,
23).

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором, в той же день між
банком та ОСОБА_2 було укладено договір
застави №DND0АЕ00006163, за яким надано в
заставу автомобіль НОМЕР_1 (а.с.163-168).

Крім того, зобов'язання за вказаним
договором забезпечено порукою на
підставі договору поруки №DND0АЕ00006163,
укладеному 19 грудня 2006 року з ОСОБА_3
(а.с.25-26).

З боку позичальника мало місце
неналежне виконання своїх обов'язків
за кредитним договором, а тому він
передав представнику банку предмет
застави і доручив позивачеві передати
автомобіль на реалізацію, а виручені
кошти направити на погашення
заборгованості, що підтверджується
актом приймання автомобіля від 07
серпня 2008 року (72).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
виходив з того, що банк приховав даний
факт, в позовній заяві про наявність
договору застави суд не повідомив,
автомобіль знаходиться на протязі
значного часу у позивача, який має
реальну можливість здійснити його
реалізацію шляхом звернення стягнення
на предмет застави.

Зазначені обставини судом не
встановлені та не перевірені, а тому
оскаржене рішення не можна визнати
законним та обґрунтованим.

В суді апеляційної інстанції з
пояснень сторін встановлено, що дійсно
07 серпня 2008 року ОСОБА_2 передав
представнику банку заставлений
автомобіль, доручив його реалізувати, а
виручені кошти направити на погашення
кредитних зобов'язань. На виконання
цього доручення автомобіль було
продано в 2009 році на аукціоні через
товарну біржу, що підтверджується
інформацією управління ДАІ в
Дніпропетровській області (а.с.161).

Виручені від продажу автомобіля кошти
зараховані банком 20 серпня 2009 року на
погашення кредиту у розмірі 7 049,06
доларів США, процентів - 3 203,02 доларів
США, пені - 883,36 доларів США та комісії -
436,80 доларів США. Даний факт
підтверджується розрахунком
заборгованості за кредитним договором,
доданим до позовної заяви (а.с.7-11), а
також аналогічним розрахунком наданим
суду апеляційної інстанції (а.с.145-148).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
також виходив з того, що кредит ОСОБА_2
було надано на строк до 19 грудня 2011
року, кінцевої дати виконання договору
поруки не зазначено, з даним позовом до
суду банк звернувся у квітні 2014 року, а
тому порука ОСОБА_3 припинилась.

З такими висновками суду не можна
погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки.

З п.12 укладеного 19 грудня 2006 року між
банком та ОСОБА_3 договору поруки
вбачається, що порука за цим договором
припиняється після закінчення 5 років з
дня настання терміну повернення
кредиту за кредитним договором, тобто 19
грудня 2016 року.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги
наведені обставини, висновки суду
суперечать матеріалам справи,
постановлене судове рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

У відповідності зі ст.554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Зі справи вбачається, що
заборгованість за укладеним між банком
та ОСОБА_2 кредитним договором станом
на 19 березня 2013 року складається з
заборгованості за кредитом в сумі 11 712,85
доларів США, по процентам - 6 966,14 доларів
та по комісії - 940,80 доларів і всього, без
урахування суми пені, становить 19 619,79
доларів США, що еквівалентно 156 762,12 грн.
Вказана сума підлягає стягненню з
відповідачів на користь банку.

Вирішуючи питання про стягнення суми
пені, колегія суддів виходить з
наступного.

Пунктом 4.1 кредитного договору
передбачено, що у разі несвоєчасного
погашення платежів позичальник
зобов'язуєься сплачувати пеню в
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу за кожен день прострочення.
Сплата пені здійснюється у гривні. У
випадку, якщо кредит видається в
іноземній валюті, пеня сплачується в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ на
день сплати.

За загальним правилом період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не може
перевищувати один рік (пункт перший
частини другої статті 258 ЦК України).
При цьому виходячи з правової природи
пені, яка нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до статті 253
ЦК України обчислюється по кожному дню,
за який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Оскільки право на стягнення пені у
позивача виникло з наступного дня
після 19 грудня 2011 року, а до суду він
звернувся лише 23 квітня 2014 року, то пеня
підлягає стягненню лише в межах одного
року до дня пред'явлення позову. Сума
пені за цей період становить 558,83
доларів США, що еквівалентно 4 704,75 грн.

Таким чином, загальна сума стягнення
становить (156 762,12 + 4 704,75 ) = 161 466,87 грн.

На підставі ст.88 ЦПК України колегія
суддів вважає за необхідне стягнути з
відповідачів на користь банку судовий
збір у розмірі 1 614,66 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 12
вересня 2014 року скасувати.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» 161 466,87 грн. та судові
витрати у розмірі 1 614,66 грн. В
задоволенні іншої частини позову
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Котушенко С.П.

Судді
Петренко І.О.

Романюк М.М