Справа № 206/5015/14-ц
Провадження № 2/206/1223/14
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2014
року          суддя Самарського
районного суду м. Дніпропетровська
Маштак К.С., розглянувши заяву
представника позивача про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2014 року разом із позовною
заявою про стягнення заборгованості
представником позивача подано заяву
про забезпечення позову, у якій просить
з метою забезпечення позову накласти
арешт на транспортний засіб
(автомобіль) Toyota Corolla д/н НОМЕР_1, 2008 року
випуску, що належить відповідачеві
ОСОБА_1, та вилучити даний транспортний
засіб.

Вивчивши подані матеріали позову,
матеріали заяви про забезпечення
позову, вважаю, що в задоволенні заяви
про забезпечення позову слід відмовити
з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України
суд за заявою осіб які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову.

Відповідно до ст.ст. 151, 152 ЦПК України у
заяві про забезпечення позову повинно
бути зазначено: причини, у зв'язку з
якими потрібно забезпечити позов; вид
забезпечення позову, який належить
застосувати, з обґрунтуванням його
необхідності та інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. З цих норм
вбачається, що забезпечення позову є
правом, а не обов'язком суду.

Зі змісту ч. 1 ст. 152 ЦПК України
вбачається, що накладення арешту на
майно відповідача допускається лише за
умови, що майно належить відповідачу,
та є необхідність саме у цьому виді
забезпечення позову.

Відповідно до роз’яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року № 9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Зазначені у заяві причини, у зв’язку з
якими потрібно забезпечити позов,
являються безпідставними та
необґрунтованими. Також, в заяві не
обґрунтовано зазначений вид
забезпечення позову, з обґрунтуванням
його необхідності, не зазначено
обставини та не надано доказів
стосовно того, що транспортний засіб
належить саме відповідачу ОСОБА_1.
Окрім того, в заяві не зазначено, про
наміри відповідача реалізувати
особисте майно (за наявності).

На підставі викладеного, суддя
приходить до висновку, що
представником позивача не надано
відомостей про те, що невжиття заходів
забезпечення позову може в подальшому
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду, чи призведе до
порушення прав позивача

Відповідно до абз. 3 п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року № 9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», за змістом ст. 293 ЦПК окремо від
рішення суду в апеляційному порядку
можуть бути оскаржені ухвали суду
першої інстанції про задоволення заяви
про забезпечення позову, а також про
його скасування, проте ухвали про
відмову у забезпеченні позову
оскарженню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 151-153, 208-210 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника
позивача про забезпечення позову –
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

К.С. Маштак