Справа № 199/2017/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„25" вересня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
Далія С.М.,

за участі відповідача - ОСОБА_2,

за участі представника відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за
кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що відповідно до
укладеного договору б/н від 14.11.2005 р.
відповідач отримав кредит в розмірі 5
000,00 грн. у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 48,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та банком Договір,
підтверджується підписом у заяві. При
укладенні договору сторони керувалися
ч. 1 ст. 634 ЦК України; відповідно до п.
9.12 Умов та Правил надання банківських
послуг договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання. Якщо
протягом цього терміну жодна із
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду, договором
передбачено строк та умови погашення
кредиту, погашення заборгованості по
кредиту, сплата нарахованих за період
користування кредитом відсотків,
комісії за користування кредитом ат
інших витрат. Утім, відповідач не
надавав своєчасно банку грошові кошти
для погашення заборгованості за
кредитом, відсоткам, а також іншими
витратами відповідно до умов договору,
на порушення умов кредитного договору
та ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач
зобов'язання за договором не виконав,
та станом на 27.02.2014 р. має
заборгованість в розмірі 22 030, 83 грн.,
яка складається з наступного: 2 793,31 грн.
- заборгованість за кредитом, 19 237,52
грн. - заборгованість по процентам за
користування кредитом.

Предмет позову становить вимога
про стягнення з відповідача зазначеної
вище суми заборгованості; підставу
позову становлять приписи ст.ст. 526, 527,
530, 1050, 1054 ЦК України.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив суд
повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнав,
пояснив що він не укладав договір із
позивачем, не отримував грошових
коштів, його паспорт протягом 2002 - 2007
р.р. був прострочений, він ніде не
працював на момент укладення договору.
Рзом з тим, відповідно до пояснень
відповідача він звертався до іншого
банку - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
утім, отримав відмову, оскільки він
раніше був судимий; відповідач
наголошував на тому, що він нічого не
підписував та не отримував кредитних
коштів.

Представник відповідача просив
суд відмовити в задоволенні позову,
просив врахувати, що Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська
04.02.2008 р. був виданий наказ про
стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за
кредитним договором б/н від 14.11.2005 р. в
сумі 5 069,76 грн. Станом на той час вже
існувала заборгованість в сумі 5 000,00
грн., відтак, позивач намагається за
даним позовом стягнути з відповідача 5
000,00 грн. повторно.

Заслухав пояснення осіб, які
беруть участь у справі, та дослідив
докази в межах заявлених вимог згідно
ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову повністю, виходячи
з наступного.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1
- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, згідно зі
змістом яких зміст правочину не має
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного судочинства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, правочин, що
вчиняється батьками не може суперечити
правам та інтересам їх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей;
недійсним також є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 зазначеного
вище кодексу кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

На переконання суду, відповідач
не виконав обов'язок доказування, не
надав докази відповідно до ст. 57-59 ЦПК
України, на підтвердження слушності
його доводів щодо того, що йому не
належить підпис, виконаний від його
імені у заяві на видачу та
обслуговування кредитної карти.
Відповідач відмовився від заявлення
клопотання про призначення судової
почеркознавчої експертизи для
доведення факту неналежності йому
підпису у договорі від 14.11.2005 р.

Разом з тим, для суду вбачаються
підстави для задоволення заяви
відповідача про застосування строку
позовної давності.

Судом встановлено, що відповідно
до укладеного договору б/н від 14.11.2005
р. відповідач отримав кредит в розмірі
5 000,00 грн. у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 48,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного
договору відповідач зобов'язався
щомісяця сплачувати кредит, нараховані
відсотки за користування кредитними
коштами. Оскільки відповідач не
виконував умови договору, утворилася
заборгованість, розмір якої станом на
27.02.2014 р. становить 22 030,83 грн., яка
складається з наступного: 2 793,31 грн. -
заборгованість за кредитом, 19 237,52 грн.
- заборгованість по процентам за
користування кредитом, а також штрафи
відповідно до п. 8.6 Умов та правил
надання банківських послуг - 500,00 грн.
та 848,05 грн. (процентна складова).

Саме дану суму позивач просив суд
стягнути з відповідача.

Згідно п. 9.12 Умов та Правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Матеріали справи не містять
доказів на підтвердження продовження
дії договору після 14.02.2007 року.

За змістом ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України
право особи на звернення до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу обмежується
позовною давністю. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Згідно ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебігу позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до п. 31 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
кредитодавецю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.
Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність сплила
і до додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно).

Відтак, в задоволенні має позову
має бути відмовлено повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк»,
оскільки в задоволенні позову
відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя