Справа №: 343/714/14-ц
Провадження №: 2/0343/646/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді -
Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А. І.,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог ОСОБА_2, до
публічного акціонерного товариства
"Укртрансгаз" в особі Долинського
лінійного виробничого управління
магістральних газопроводів Філії
"Управління магістральних
газопроводів "Прикарпаттрансгаз" про
порушення права на отримання житла, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
якому просив зобов'язати відповідача
негайно надати житлове приміщення для
його проживання та проживання його
дочки та неповнолітньої онуки або
виплатити належну грошову компенсацію.
Ухвалою суду від 27.08.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині зобов"язання
надати його сім"ї, членом якої є
неповнолітня онука, трьохкімнатної
квартири чи виплатити грошову
компенсацію вартості трьохкімнатної
квартири залишено без розгляду.

Однак позивач до початку розгляду
справи по суті уточнив позовні вимоги
та знову просив зобов"язати ПАТ
"Укртрансгаз" Філії "Управління
магістральних газопроводів
"Прикарпаттрансгаз" Долинського
лінійного виробничого управління
магістральних газопроводів надати
йому та членам його сім"ї в силу
житлового законодавства житлове
приміщення згідно норм, встановлених
законодавством України, загальною
площею 73,5 кв. метрів, або виплатити
належну грошову компенсацію. Свої
вимоги мотивує тим, що з 15.08.1985 року по
02.07.2010 року він працював в Долинському
лінійному виробничому управлінні
магістральних газопроводів, яке
підпорядковане УМГ
«Прикарпаттрансгаз». 3акінчив трудову
діяльність в зв'язку з виходом на
пенсію 02.07.2010 року. За рішенням органу
управління йому було надано службове
приміщення в селі Мислівка Долинського
району, в якому він проживає з членами
своєї сім'ї більше 25 років. Він
неодноразово звертався до начальника
Долинського ЛВУМГ Іванишина В.П. про
передачу в приватну власність
службового житлового будинку в селі
Мислівка або надання рівноцінного
житла в даному населеному пункті,
можливо в місті Долині. Однак йому
повідомили, що даний будинок
знаходиться на відстані 280 метрів від
осі магістрального газопроводу ДУД II, а
відповідно до п. 11 «Правил охорони
магістральних газопроводів»,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України № 1747 від 16 11.2002 року
встановлена охоронна зона для
газопроводу І класу діаметром 1420 мм - 350
метрів. Відповідно вказаний об'єкт не
може бути переданий в комунальну
власність та переведений в статус
житлового будинку. Йому дозволено
проживати в даному будинку, а при
наявності буде запропоновано інше
житло. Однак даний будинок не придатний
для проживання, а ремонтні роботи в
ньому проводити непотрібно, оскільки
він знаходиться в охоронній зоні і
підлягає знесенню або переобладнанню в
нежилий будинок.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача ОСОБА_5 позов
підтримали, зіславшись на
вищевикладені обставини, просили
задоволити та постановити рішення,
яким зобов'язати відповідача надати
йому та членам його сім'ї житлове
приміщення в даному населеному пункті,
бажано квартиру в м. Долина, загальною
площею 73,5 кв.метрів, або виплатити
належну грошову компенсацію.

Представник відповідача Майборода Т.В.
позов не визнала, подала заперечення
проти позову та пояснила, що будинок, де
наразі проживає позивач, є будинком
обхідника ГРС в с. Мислівка Долинського
району, який введений в експлуатацію в
1967 році та призначений для проживання
працівників, які безпосередньо
обслуговують газорозподільну станцію.
Позивач посилається на те, що займане
ним жиле приміщення є службовим, однак
не наводить доказів про присвоєння
вказаному будинку обхідника статусу
службового житла. Як було з"ясовано
ними при підготовці до даної справи,
рішення виконкому сільської ради про
переведення даного приміщення в
службове не виносилось, позивачу не
видавався ордер спеціального зразка,
який видається особам на проживання у
службовому житлі. Вважає, що вказаний
житловий будинок є відомчим житлом, а
тому на осіб, які в ньому проживають, не
поширюються умови про безумовне
відселення з наданням іншого житла у
випадку, якщо ці особи пропрацювали на
підприємстві, що надало це житло,
більше 10 років та вийшли на пенсію.
Також ОСОБА_1 посилається на те, що
вказаний житловий будинок потребує
капітального ремонту і не відповідає
санітарно-технічним вимогам, однак
жодних доказів про визнання житлового
будинку в АДРЕСА_1 непридатним для
проживання не навів. Акт обстеження
матеріально-побутових умов та сімейних
обставни від 08.09.2014 року, представлений
ОСОБА_1, складений без присутності
власника будинку та представників
компетентних організацій, які вправі
давати висновок про аварійність
будинку. Також не приймалось жодних
рішень про його знесення. Щодо посилань
позивача на те, що будинок підлягає
знесенню, оскільки він знаходиться в
межах охоронної зони, то вони є
безпідставними, оскільки він був
введений в експлуатацію в 1967 році, а
відповідно до норм законодавства та
будівельних норм, які діяли на той час,
підстав вважати, що він збудований з
порушенням будівельних норм немає, як і
немає підстав для його знесення. На
сьогоднішній день підприємство не
ініціює виселення позивача, не
перешкоджає йому там проживати, тому
його житлові права не порушені. Більше
того, керівництво зацікавлене в тому,
щоб передати будинок обхідника у
комунальну власність для того, щоб
ОСОБА_1 зміг його приватизувати. Крім
того, адміністрацією підприємства
ставилося на вирішення питання
проведення ремонту в будинку, а також
ОСОБА_1 були запропоновані на вибір
квартири в будинках операторів в
іншому районі, однак він від них
відмовився. На підставі викладеного,
вважає, що позовні вимоги є
необгрунтованими, надуманими,
суперечать вимогам закону, тому в їх
задоволенні слід відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позвача,
представника позивача, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
грунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
висновку, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з світлокопії трудової
книжки, ОСОБА_1 15.08.1985 року був прийнятий
на роботу оператором автоматизованої
газорозпридільної станції згідно
наказу № 116/к від 15.08.1985 року, 03.02.1997 року
переведений на роботу оператором ГРС,
02.07.2010 року звільнений з роботи у
зв'язку з виходом на пенсію згідно
наказу № 77-к від 22.06.2010 року (а.с. 7).

Копія довідки Шевченківської
сільської ради № 344 від 12.03.2014 року
вказує на те, що згідно будинкової
книги № 1 для прописки громадян по с.
Мислівка виконкому Шевченківської
сільської ради 14.08.1985 року ОСОБА_1, 1950
р.н., прибув з м. Долина і зареєстрований
в с. Мислівка в ур. Йозифсталь до
будинку обхідника Долинського ЛВУМГу
(а.с. 6, 117).

Як вбачається із заяви від 15.05.2012 року
ОСОБА_1 звернувся до начальника
Долинського ЛВУМГ Іванишина В.П., в якій
просив останнього відселити його з
службового житлового будинку
оператора ГРС в с. Мислівка у зв'язку з
виходом на пенсію та надати йому
рівноцінне житло в м. Долина або в с.
Шевченкове (а.с. 9). Про неодноразові
звернення з приводу передачі у
приватну власність службового
житлового приміщення чи надання іншого
рівноцінного житла свідчать також
заяви ОСОБА_1 від 06.08.2013 року, від 21.10.2013
року, звернення від 21.10.2013 року (а.с. 11, 13,
14).

Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу
Української СРСР, який діяв на момент
виникнення даних правовідносин,
службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з характером
їх трудових відносин повинні проживати
за місцем роботи або поблизу від нього.
Жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів.

Згідно ст. 39 Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік, введеного в дію 01.01.1982 року
постановою Верховної Ради СРСР № 5151-Х
від 24.06.1981 року, та п. 3 Положення про
порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в
Українській СРСР, затвердженого
Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від
04.02.1988 року, жиле приміщення
включається до числа службових
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів за клопотанням
адміністрації підприємства, установи,
організації. В тих випадках, коли
підприємство, установа, організація
розташована на території одного
населеного пункту (району в місті), а
жиле приміщення на території іншого,
рішення про його включення до числа
службових приймається виконавчим
комітетом Ради народних депутатів за
місцем знаходження приміщення.

Відповідно до п. 16 вищезазначеного
Положення службові жилі приміщення
надаються за рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації,
правління колгоспу, органу управління
іншої кооперативної та іншої
громадської організації, у віданні
якої ці приміщення знаходяться,
затвердженим виконавчим комітетом
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів, на території
якої знаходиться відповідне
підприємство, установа, організація.

На підставі рішення про надання
службового жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане
службове жиле приміщення, що
відповідає положенням п. 21 Положення
про порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в
Українській СРСР, що кореспондує ст. 25
Основ житлового законодавства Союзу
РСР і союзних республік.

Згідно п. 5 Положення про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР
облік службових жилих приміщень у всіх
будинках, незалежно від їх належності
(крім будинків радгоспів),
здійснюється у виконавчому комітеті
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів, яка прийняла
рішення про включення жилого
приміщення до числа службових.

Як вбачається з довідки № 87/04-11 від
21.07.2014 року, наданої Державним архівом
Івано-Франківської області, у
протоколах засідань виконкомів
Шевченківської сільської та
Долинської районної Рад депутатів
трудящих (з жовтня 1977 року - народних
депутатів) за 1967-1985 роки рішення про
віднесення до категорії службових
житлового будинку обхідника АДРЕСА_1 не
виявлено (а.с. 154).

Таким чином, враховуючи вищеописані
норми законодавства, суд не бере до
уваги посилання позивача на те, що йому
за рішенням органу управління було
надано саме службове приміщення в с.
Мислівка, оскільки сторонами не було
надано доказів того, що будинку
обхідника присвоєно статус службового
житла, зокрема, не було надано рішення
сільської ради про включення жилого
приміщення до службових, рішення
органу управління, яким було передано
службове приміщення, та ордеру, який є
єдиною підставою для вселення в надане
службове жиле приміщення.

Враховуючи те, що будинок, який
знаходиться в АДРЕСА_1 не є службовим
житловим будинком, принаймі доказів
протилежного суду не надано, тому на
ОСОБА_1 та членів його сім'ї не
поширюються умови, передбачені ст.ст.
125, 126 Житлового кодексу Української
РСР, про безумовне відселення з
наданням іншого житла, оскільки вони
стосуються осіб, які проживають в
службових житлових приміщеннях.

Суд критично ставиться до посилань
позивача на те, що будинок, в якому він
проживає, є непридатним для проживання,
оскільки він не навів суду жодних
доказів, які обгрунтовують його
твердження.

Так, питання про визнання будинків
непридатними для проживання
вирішуються у відповідності до
Постанови Ради Міністрів УРСР № 189 від
26.04.1984 року "Про порядок обстеження
стану жилих будинків з метою
встановлення їх відповідності
санітарним і технічним вимогам та
визнання жилих будинків і жилих
приміщень непридатними для
проживання". Згідно норм вказаного
законодавчого акту обстеження стану
жилих будинків, експлуатація яких
здійснюється безпосередньо
підприємством, установою, організацією
здійснюється житлово-експлуатаційною
організацією, визначеною виконавчим
комітетом місцевої Ради народних
депутатів. На підставі матеріалів
обстеження стану жилих будинків
житлово-експлуатаційна організація
визначає будинки, що відповідають
санітарним і технічним вимогам, і
складає про це відповідний акт, який
затверджується керівником вказаної
організації. Якщо під час обстеження
стану жилих будинків буде виявлено
невідповідність санітарним і
технічним вимогам цих будинків (жилих
приміщень), яку можливо і доцільно
усунути шляхом проведення
капітального ремонту,
житлово-експлуатаційна організація
вирішує в установленому порядку
питання про проведення такого ремонту.
В разі неможливості або недоцільності
проведення капітального ремонту
житлово-експлуатаційна організація
вносить до виконкому районної,
міської, районної у місті Ради
народних депутатів пропозицію про
визнання жилого будинку (жилого
приміщення) таким, що не відповідає
вказаним вимогам і є непридатним для
проживання, і виконком відповідної
Ради приймає рішення про визнання
будинку непридатним для проживання.

Актом обстеження
матеріально-побутових умов та сімейних
обставин від 08.09.2014 року встановлено, що
будинок обхідника в АДРЕСА_1, в якому
проживає ОСОБА_1, потребує негайного
капітального ремонту. Житловий будинок
не відповідає санітарно-гігієнічним
умовам (а.с. 128, 1245). Даний документ не
підтверджує придатність чи
непридатність житлового приміщення
для проживання, а є тільки одним із
документів, який необхідний при
вирішенні питання проведення
капітального ремонту, а якщо його
проведення є неможливим або
недоцільним, то акт обстеження стану
житлового будинку додається до пакету
документів, які передаються до
виконкому відповідної міської ради для
вирішеня питання придатності будинку
до проживання.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що посилання позивача на непридатність
житлового будинку АДРЕСА_1 для
проживання є безпідставними, оскільки
він не надав суду ні відповідного
висновку, ні рішення виконкому
місцевої ради про визнання будинку
непридатним для проживання, ні інших
документів, які б підтверджували даний
факт.

Крім того позивач стверджує, що
вищевказаний будинок не може бути
переданий йому у приватну власність, не
відповідає санітарно-гігієнічним
вимогам, підлягає знесенню, оскільки
збудований в охоронній зоні з
порушенням будівельних норм та правил,
тому він відмовляється від проведення
в ньому капітального ремонту.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується довідкою № 3562/09-04 від
31.10.2014 року, виданою філією УМГ
"Прикарпаттрансгаз" ПАТ "Укртрансгаз",
дім обхідника АДРЕСА_1 (інвентарний №
130138), введений в експлуатацію 01.07.1967
року. Станом на 31.10.2014 року
обліковується на балансі філії та
обслуговується Долинським лінійним
виробничим управлінням магістральних
газопроводів (а.с. 175).

У судовому засіданні також
встановлено, шо вищевказаний будинок
знаходиться на відстані 280 метрів від
осі магістрального газопроводу ДУД ІІ.

При будівництві та експлуатації даного
будинку в ур. Юзифсталь с. Мислівка було
додержано Державні будівельні норми і
правила (СНиП ІІ-Д. 10-62) "Магістральні
трубопроводи. Норми проектування",
затвердженні 12.04.1963 року, згідно яких
мінімально допустима відстань від
будинку обхідника (лінійного
ремонтника) до газопроводу І класу
діаметром 1420 мм не повинна бути меншою
від 250 метрів. Аналогічна норма
міститься в Будівельних нормах і
правилах (СНиП 2.05.06-85) від 02.05.1985 року
"Магістральні трубопроводи".

Відповідно до п. 7 Правил охорони
магістральних трубопроводів,
затверджених Постановою Ради
Міністрів СРСР № 1214 від 12.04.1979 року
охоронні зони магістрального
газопроводу становили 50 метрів вздовж
траси трубопроводу по обидві сторони
від їх осі.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі.

Як вбачається з листа начальника
Управління організації державного
нагляду в нафтогазовому та хімічному
комплексах "Про вимоги до охоронних зон
магістральних газопроводів" за № 4244
від 28.08.2000 року об'єкти, будівлі та
споруди, які експлуатувалися до
введення в дію Правил охорони
магістральних трубопроводів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 1747 від 16.11.2002 року,
та розташовані на відстанях від
магістральних газопроводів,
резламентованих СНиП 2.05.06-85 не повинні
вважатися такими, що порушують
охоронні зони магістральних
газопроводів (а.с. 155, 188).

Відповідач готовий здійснити
капітальний ремонт в будинку ОСОБА_1, що
підтверджується листами № 3521/32-04 від
25.12.2013 року, № 3506/32-04 від 25.12.2013 року (а.с.
16, 17), а також, як пояснила представник
ПАТ "Укртрансгаз", ними вживаються
заходи, підготовлено для прийняття
рішення пакет документів з метою
передачі даного будинку у комунальну
власність, що дасть можливість
позивачу скористатися правом на його
приватизацію.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 та його
представника про те, що будинок
збудований з порушенням будівельних
норм є безпідставними і не мають
законного підгрунтя, оскільки він був
зведений згідно законодавства чинного
на той час, а позивач в свою чергу та
відповідач у свої відповідях
безпідставно посилається на норми,
визначені Правилами охорони
магістральних трубопроводів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 1747 від 16.11.2002 року,
оскільки останні не мають зворотньої
сили та не підлягають застосуванню до
будинків, зведених та прийнятих в
експлуатацію до їх прийняття.

За правилами ст. 111 Житлового кодексу
Української РСР, на яку посилається
позивач, якщо будинок, в якому
знаходиться жиле примішення, у зв'язку
з непридатністю для проживання
підлягає знесенню або будинок (жиле
приміщення) підлягає переобладнанню в
нежилий, інше благоустроєне жиле
приміщення надається виселюваним
державою, кооперативною або іншою
громадською організацією, якій
належить будинок (жиле приміщення), а в
разі відсутності в цієї організації чи
неможливості надання нею жилого
приміщення - виконавчим комітетом
місцевої Ради народних депутатів.

Аналізуючи вищевказане, суд не може
погодитися з твердженнями позивача
про те, що його житлове приміщення є
непридатним для проживання, а тому він
має право на відселення з наданням
іншого житла на підставі ст. 111
Житлового Кодексу Української РСР, так
як ним не було надано жодного належного
та допустимого доказу, який би свідчив
про аварійність будинку, в якому він
проживає, прийняття рішення щодо його
знесення чи переобладнання у зв'язку з
непридатністю для проживання.

Одночасно позивач наполягає, щоб
відповідач, у разі неможливості надати
йому та членам його сім'ї відповідного
житла, виплатив їм належну грошову
компенсацію. Однак суд критично
ставиться до запропонованої
альтернативи, оскільки вона є
недопустимою, неконкретизованою та
необгрунтованою. Позивач не вказав, в
якому розмірі просить виплатити
грошову компенсацію, на якій підставі,
не надав відповідного розрахунку.
Позовні вимоги повинні бути чіткі,
визначені, а не альтернативними та
умовними.

Крім того, позивач звернувся до суду з
позовом про порушення права на
отримання житла. Однак, як вбачається з
листів № 4288/32-06 від 23.12.2011 року, № 2230/32-04
від 27.08.2013 року, № 10363/6-007 від 18.11.2013 року
(а.с. 8, 12, 15), та підтверджено
представником відповідача, відповідач
не ставить питання про виселення
ОСОБА_1 з займаного ним житлового
приміщення, він та його члени сім"ї
можуть в ньому проживати. Більше того,
розглядалося клопотання про виділення
коштів для ремонту вказаного житла.
Однак позивач неодноразово
відмовлявся від переселення, а також
від ремонту будинку, в якому він
проживає. Даний будинок
електрофікований та газифікований, а,
отже, відповідає нормам, що є типовими
для населеного пункту, в якому він
знаходиться. Таким чином, відсутні
підстави вважати, що відповідачем
порушуються житлові права ОСОБА_1

Також слід зазначити, що позовні
вимоги, шо стосуються членів сім"ї
ОСОБА_1 не можуть бути предметом
розгляду в даній справі, оскільки
останні з самостійними позовними
вимогами не зверталися, а тому в цій
частині позов також не підлягає до
задоволення.

Оцінивши в сукупності досліджені
докази, з'ясувавши дійсні обставини
справи, суд прийшов до висновку, що
позивачем не доведено позовні вимоги, з
якими він звернувся до суду, а тому в
задоволенні позову у викладеній вище
редакції слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, ст. 58
Конституції України, ст.ст. 111, 118
Житлового кодексу Української СРСР,
ст.ст. 25, 39 Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік, введеного в дію 01.01.1982 року
постановою Верховної Ради СРСР № 5151-Х
від 24.06.1981 року, Постанови Ради
Міністрів УРСР № 189 від 26.04.1984 року "Про
порядок обстеження стану жилих
будинків з метою встановлення їх
відповідності санітарним і технічним
вимогам та визнання жилих будинків і
жилих приміщень непридатними для
проживання", п.п. 3, 5, 16, 21 Положення про
порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в
Українській СРСР, затвердженого
Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від
04.02.1988 року, Державних будівельних
норми і правил (СНиП ІІ-Д. 10-62)
"Магістральні трубопроводи. Норми
проектування", затвердженні 12.04.1963 року,
Державних будівельних норми і правила
(СНиП 2.05.06-85) від 02.05.1985 року
"Магістральні трубопроводи", Правил
охорони магістральних трубопроводів,
затверджених Постановою Ради
Міністрів СРСР № 1214 від 12.04.1979 року,
керуючись ст.ст. 213, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

РIШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
ОСОБА_2, до публічного акціонерного
товариства "Укртрансгаз" в особі
Долинського лінійного виробничого
управління магістральних газопроводів
Філії "Управління магістральних
газопроводів "Прикарпаттрансгаз" про
порушення права на отримання житла
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: