Провадження 6/127/2470/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2014 року Вінницький міський
суд Вінницької області

в складі: головуючого судді -
Сичука М. М. ,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці подання
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
тимчасове обмеження виїзду особи за
межі України ОСОБА_1,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся із поданням
державний виконавець Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції про тимчасове обмеження
виїзду особи за межі України ОСОБА_1

Дане подання мотивоване тим, що на
виконанні у Ленінському відділі
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції знаходиться виконавче
провадження щодо виконання
виконавчого листа №2/2312/126 від 23.05.2011
року, виданого Маньківським районним
судом Черкаської області про стягнення
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на
утримання доньки Марини, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку
щомісячно, але не менше 30 %
прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку, починаючи з 15.03.2011
року і до досягнення дитиною
повноліття.

Боржником рішення суду не виконується
у зв”язку з чим утворилась
заборгованість.

Відповідно до ст. 5 Закону України “Про
виконавче провадження” державний
виконавець повинен вжити всіх заходів
для примусового виконання рішення
суду.

Тому заявник змушений звернутися із
даним поданням до суду та просив суд
розглянути його у його відсутність.

Дослідивши матеріали подання та
цивільної справи, суд дійшов до
висновку, що в задоволенні подання слід
відмовити, виходячи із наступного.

Закон України “Про
судоустрій і статус суддів” визначає
правові засади організації судової
влади та здійснення правосуддя в
Україні з метою захисту прав, свобод та
законних інтересів людини і
громадянина, прав та законних
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави згідно з принципом
верховенства права, закріпленим ст. 8
Конституції України.

Право кожного на справедливий розгляд
його справи судом, встановлений
законом, при вирішенні спору щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру передбачено п.1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка підлягає
застосуванню відповідно до ст. 9
Конституції України та ст.ст. 2,8 ЦПК
України.

Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої фізична особа має право на
свободу пересування. Фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих
немайнових прав фізичної особи, а саме
— до особистих немайнових прав, що
забезпечують природне існування
фізичної особи (гл. 21 ЦК). Відповідно до
ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права
тісно пов'язані з фізичною особою.
Фізична особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України".

Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11
Закону України “Про виконавче
провадження”, державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право у разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи за межі
України - до виконання зобов'язань за
рішенням.

В узагальненні судової
практики Верховного суду України від
01.02.2013 року щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України йдеться про те, що
вирішення судами питання про
обмеження у виїзді за межі України
можливе тільки у порядку, визначеному
ст. 377-1 ЦПК, та за поданням державного
виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону
№ 606-XIV у зв'язку з ухиленням боржника
від виконання судового рішення чи
рішення іншого органу, що перебуває на
виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

Згідно з ч.1 ст.377-1 ЦПК
України, питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

За змістом наведених вище
норм чинного законодавства тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України є винятковим заходом
обмеження особистої свободи фізичної
особи, який застосовується при
наявності достатніх підстав вважати,
що така особа ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на неї
відповідним судовим рішенням, і саме з
цією метою має намір та реальну
можливість вибути за межі України.

Сама по собі наявність заборгованості
по виконанню рішення суду без
встановлення обставин, які б свідчили
про ухилення боржника від виконання
рішення, тобто дій або бездіяльності
боржника, які полягають у навмисному
або іншому свідомому невиконанні ним
зазначених обов'язків, не є підставою
для застосування зазначених санкцій.

Однак, державним виконавцем не
наведено жодних обставин та не подано
будь-яких доказів, які дійсно свідчили
б про цілеспрямоване ухилення боржника
від виконання покладених на нього
судовим рішенням зобов'язань та його
намір вибути за межі України з цією
метою, а лише констатовано факт
заборгованості та відсутності
зареєстрованого за боржником
нерухомого майна.

В матеріалах справи також
відсутні дані про те, що копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження направлялась боржнику і
отримана ним, і що державним виконавцем
дійсно вичерпано весь передбачений
Законом України “Про виконавче
провадження” перелік заходів щодо
примусового виконання згаданого
рішення суду і всі вони виявилися
безрезультатними.

Посилання державної виконавчої служби
на ту обставину, що державним
виконавцем боржнику направлявся
виклик-попередження про сплату боргу,
який останнім проігноровано, не є
беззаперечним та достатнім
підтвердженням ухилення від виконання
рішення суду, оскільки в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
отримання боржником такого виклику.

Подання державного
виконавця також не відповідає вимогам,
які передбачені Наказом Міністерства
юстиції України "Про затвердження
Інструкції з організації примусового
виконання рішень" №512/5 від 02 квітня 2012
року, зокрема п.п. "ґ" п.11.1.1. розділу ХІ
"Обмеження у праві виїзду за межі
України та заборону в'їзду в Україну":
подання повинно містити підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
своїх зобов'язаннь.

В узагальненні судової практики
Верховного суду України від 01.02.2013 року
у щодо вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України звертається у вага суду на те,
що поняття "ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням" варто розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень, проте державним виконавцем
не доведено необхідність обмеження
конституційного права боржника.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки не буде доведено протилежне,
оскільки саме невиконання боржником
зобов'язань не може свідчити про
ухилення від виконання покладених
рішенням на нього обов'язків.

При відмові в задоволенні подання суд
також виходив з того, що як зазначено в
ст. 33 Конституції України кожному, хто
на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

На підставі викладеного та керуючись
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, Міжнародним
пактом про громадянські і політичні
права, ст.ст. 9, 33 Конституцією України,
узагальненням судової практики
Верховного суду України від 01.02.2013 року
щодо вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України, Законом України “Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України”, Законом України
“Про виконавче провадження”, ст.ст. 2, 8,
10, 60, 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
тимчасове обмеження виїзду особи за
межі України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду може бути
оскаржена до Апеляційного суду
Вінницької області протягом п’яти
днів з дня проголошення.

Суддя