Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/4437/14
Головуючий у 1 інстанції Попревич В.М.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою прокурора
Київського району м. Донецька в
інтересах держави в особі Донецької
міської ради на рішення Київського
районного суду м. Донецька від 04 січня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Виконавчого комітету Донецької
міської ради, третя особа: Комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька», про
визнання права власності на об'єкт
самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2006 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Виконавчого комітету
Донецької міської ради, третя особа: КП
«Бюро технічної інвентаризації м.
Донецька», про визнання права
власності на об'єкт самочинного
будівництва.

В позові зазначала, що на підставі
купівлі-продажу від 30 квітня 2003р. їй
належить будинок та земельна ділянка
розміром 0,0800 га з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель за адресою:
АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету
Київського районну в м.Донецьку від 13
серпня 2003р. їй було дозволено знести
жилий будинок для будівництва нового
жилого будинку, після чого вона
побудувала на вказаній земельній
ділянці торгівельний комплекс без
належного дозволу та затвердженого
проекту.

Посилаючись на викладені обставини,
просила суд визнати за нею право
власності на торгівельний комплекс
літерою Е-2 загальною площею 947,7кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 04 січня 2007 року позов
задоволено. Визнано право власності на
торгівельний комплекс літерою Е-2
загальною площею 947,7кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду,
прокурор Київського району м. Донецька
в інтересах держави в особі Донецької
міської ради подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 04 березня 2010 року рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 04 січня 2007 року у цій справі
скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3
залишено без розгляду. Апеляційне
провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 04 березня 2010 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ, підсудність даної справи
визначено саме апеляційному суду
Запорізької області.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що за
позивачем можливо визнати право
власності на самочинне будівництво,
оскільки воно відповідає будівельним
нормам та не порушує прав інших осіб.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
не підтверджуються матеріалами справи
та не ґрунтуються на законі.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого 30 квітня
2003 року приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 1182,
позивачка купила житловий будинок
АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м.,
розташований на земельній ділянці 0,0800
га.

На підставі цього договору позивачка
отримала державний акт на право
власності на вказану земельну ділянку
із цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель.

Рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Донецьку ради
№654 від 13 серпня 2003 року їй було
дозволено знести жилий будинок №2 із
будівництвом нового житлового будинку.
Пунктом 2.3. вказаного рішення ОСОБА_3
було зобов»язано по закінченню
будівельних робіт звернутись в
інспекцію державного архітектурного
будівельного контролю для прийняття
житлового будинку в експлуатацію.

Після зносу житлового будинку
позивачкою був збудований
торгівельний комплекс. Торгівельний
комплекс будувався без належного
дозволу.

Згідно технічного паспорту вказана
будівля є двоповерховим торгівельним
комплексом.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва. Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст.. 392 ЦК України власник
майна може пред»явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 і 5 ст. 24 Закону
України «Про планування та забудову
території» від 20.04.2000р., який був на час
звернення позивачки до суду, фізичні та
юридичні особи, які мають намір
здійснити будівництво об»єктів
містобудування на земельних ділянках,
які належать їм на праві власності або
користування, зобов»язані отримати від
виконавчих органів дозвіл на
будівництва об»акта містобудування.

Після отримання дозволу на будівництво
позивачка повинна була отримати у
Державній архітектурно-будівельній
інспекції відповідний дозвіл на
будівництво.

Отримання дозволу на початок
будівельних робіт, в якому вказується
строк, у відповідності до ст.. 24 Закону
України «Про планування і забудову
території», та Положення «Про порядок
видачі дозволу на виробництво
будівельних робіт», затвердженого
наказом Держкомітету будівництва,
архітектури №273 від 05.12.2000р., ДБН А. 2.
2-3-2004, можливо тільки після проходження
комплексної експертизи, яка
проводиться протягом одного місяця та
затвердження проектної документації.

Частиною 3 статті 375 ЦК України
передбачено, що право власника на
забудову здійснюється ним за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання за позивачкою право власності
на самочинно побудований торгівельний
павільйон, суд першої інстанції не
врахував, що на підставі ст. 376 ЦК
України таке право може бути визнане
судом за власником земельної ділянки
якщо: по-перше, це відповідає цільовому
призначенню земельної ділянки,
по-друге, якщо будівля відповідає
архітектурним, будівельним,
санітарним, екологічним та іншим
нормам і правилам, встановленим для
житлових будинків і господарських
споруд, по-третє, якщо це не порушує
права третіх осіб.

Позивачкою не був отриманий дозвіл на
будівництво від державної
архітектурно-будівельної інспекції,
будівництво велося без затвердженої
проектної документації, а також на
земельній ділянці за цільовим
призначенням - для будівництва та
обслуговування жилого будинку.

Таким чином, обов'язкові
передумови набуття права власності
позивачем не виконані.

Здійснення сторонами
будівництва будівлі - без правової
документації та без отримання дозволу
на будівельні роботи, є порушенням
вищевказаних норм права, то слід
вважати, що позивач здійснив самочинне
будівництво нерухомого майна на яке
він згідно ч.2 ст.376 ЦК України не
набуває права власності.

Крім цього, позивач не надав суду
доказів , що було порушено його право в
результаті протиправних дій
відповідача, внаслідок чого воно
зазнало зменшення або ліквідації, що
позбавляє позивача можливості
здійснити, реалізувати це право
повністю або частково, тоді як,
відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання. Порушення
цивільного права є результатом
протиправних дій порушника, внаслідок
чого воно зазнало зменшення або
ліквідації, що позбавляє його носія
можливості здійснити, реалізувати це
право повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 9 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України» при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до статті 26 Закону України «Про основи
містобудування» №2780-XII від 16 листопада
1992 року спори з питань містобудування
вирішуються радами, інспекціями
державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства. За загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК
України, частина перша статті 3 ЦПК
України). У зв'язку із цим, звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Доказів того, що позивач
зверталася до компетентних органів з
заявою про прийняття в експлуатацію
самочинно збудованого нею
торгівельного комплексу, матеріали
справи не містять.

Зважаючи на те, що позивач не
реалізувала своє право на введення в
експлуатацію самочинно збудованого
нею торгівельного комплексу шляхом
звернення до компетентних органів, її
право не можна визнати порушеним.

Таким чином, звернення до суду позивача
було викликано не порушенням її прав
відповідачем, а з метою уникнення
належного оформлення здійсненого
самочинного будівництва у
відповідності із встановленим
законодавством порядку для проведення
будівельних робіт.

За змістом ст.ст. 213,214 ЦПК
України, суд першої інстанції при
розгляді дано справи повинен був
перевірити дійсні обставини справи та
з'ясувати чи давали вони підстави для
застосування крайньої міри щодо
самочинного будівництва в даному
випадку.

Суд першої інстанції
зазначених вимог процесуального
законодавства не виконав і допустив
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

За таких підстав рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора
Київського району м. Донецька в
інтересах держави в особі Донецької
міської ради - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 04 січня 2007 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Виконавчого комітету Донецької
міської ради, третя особа: Комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька», про
визнання права власності на об'єкт
самочинного будівництва - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: