Номер провадження: 22-ц/785/7648/14
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Кварталової А.М., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012
року по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та договором
поруки,-

ВСТАНОВИЛА :

20 січні 2012 року до Суворовського
районного суду м. Одеси звернувся
представник Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк Надра» з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №ОД06/07/2007/840-К/31 від 17 липня 2007
року та договором поруки. В
обґрунтування позивач посилався на те,
що між позивачем та відповідачем
ОСОБА_2 був укладений вказаний
кредитний договір, за яким банк надав
йому кредит у розмірі 20000,00 доларів США
терміном по 16.07.2012 року під 13,1 % річних.
За умовами кредитного договору він
повинен був щомісяця здійснювати
погашення заборгованості та
сплачувати проценти за користування
кредитними ресурсами. У результаті
невиконання умов кредитного договору,
згідно наданих позивачем розрахунків,
у відповідача станом на 25.11.2011 року
заборгованість становить 214421 гривню 98
копійок, з яких: 123601,22 гривень -
заборгованість за кредитом, 45189,34
гривень - заборгованість за відсотками,
29652,02 гривень - пеня за порушення строку
сплати ануїтетного платежу, 15979,40
гривень - сума штрафу за невиконання
зобов'язань. Також позивач зазначив, що
між позивачем та відповідачем ОСОБА_3
був укладений договір поруки, згідно
якого остання зобов'язалась сплатити
грошову суму, яку вимагає кредитор, у
випадку невиконання боржником своїх
зобов'язань за кредитним договором,
тому позивач вимагав стягнути з
відповідачів у солідарному порядку
зазначену суму разом з судовими
витратами.

Заочним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012
року позов Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк Надра» до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та договором поруки було задоволено
(а.с. 44).

02 липня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про
перегляд вказаного заочного рішення
(а.с.50-52)

Ухвалою Суворовського районного суду
м. Одеси від 09 липня 2014 року заяву
ОСОБА_2 про скасування заочного рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 03 квітня 2012 року по цивільній
справі за позовом ПАТ «Комерційний
банк Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та договором поруки,
залишено без задоволення (а.с.64).

21 липня 2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012
року та на ухвалу Суворовського
районного суду м. Одеси від 09 липня 2014
року про залишення без задоволення
заяви про перегляд заочного рішення
(а.с.71-83).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 29.08.2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 було залишено без руху
(а.с.86-88).

22.09.2014 року апелянт на виконання ухвали
апеляційного суду Одеської області
від 29.08.2014 року подав уточнену
апеляційну скаргу та сплатив судовий
збір (а.с.90-93).

В обґрунтування належно оформленої
апеляційної скарги апелянт
посилається на те, що не був належним
чином повідомлений про розгляд справи,
не мав можливості надати необхідні
докази для захисту своїх порушених
прав. Про наявність заочного рішення,
як стверджує апелянт він дізнався у 2014
році від співробітників банку, які
повідомили йому, що украдену у 2010 році
машину, на яку ОСОБА_2 брав кредит,
знайшли та яка знаходиться в м.
Петропавловськ Дніпропетровської
області на штраф-майданчику. Не
погоджується апелянт і з ухвалою
Суворовського районного суду м. Одеси
від 09 липня 2014 року, якою було
відмовлено в скасуванні заочного
рішення. Як вважає апелянт суд першої
інстанції повинен був звернути увагу
на посилання ОСОБА_2 при подачі заяви
про перегляд заочного рішення, та
застосувати вказані їм
нормативно-правові акти для
правильного вирішення справи по суті, а
саме це посилання апелянта на висновок
Конституційного Суду України, який
висловлений в рішенні №15-рп/2011 від
10.11.2011 року по справі № 1-26/2011, про
правовідносини, які виникають при
укладенні договору споживчого кредиту,
яким є договір «автопакет» №
0Д06/07/2007/840-К/31 від 17.07.2007 року, а також на
той факт що до даних правовідносин, що
виникли між Банком та відповідачами
повинні застосовуватися норми Закону
України «Про захист прав споживачів»,
Закон України «Про фінансові послуги
та державного регулювання ринків
фінансових послуг» від 12 липня 2001 року
та постанова Правління Національного
Банку України від 15.05.2007 року № 168 «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту». Як стверджує апелянт,
висновок суду про його неявку у
судовому засіданні з неповажних
причин, не відповідає дійсності, так як
ухвала про відкриття провадження по
справі направлена 13.02.2012 року на адресу
АДРЕСА_2 за якою як стверджує апелянт
він зареєстрований, але не проживає з
2008 року, про що свідчить акт який
наданий суду та засвідчений КП ЖКС
«Північний», крім того як стверджує
апелянт на той момент він був
директором ПП «Самсар» та знаходився у
тривалому відрядженні. Факт не
проживання за адресою реєстрації, як
стверджує апелянт, підтверджується і в
скарзі до прокуратури від 18.03.2011 року,
де апелянтом вказана адреса проживання
кв.АДРЕСА_1. На підставі
вищевикладеного просить скасувати
заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012
року.

В судовому засіданні 17.11.2014 року
апелянт скаргу підтримав. В судове
засідання призначене на 24.11.2014 року не
з'явився, про час та місце судового
засідання повідомлявся під розписку,
отримавши попередньо розписку про час
та місце судового засідання для
другого співвідповідача - своєї
дружини - ОСОБА_3. Представник
позивача в судове засідання не
з'явився, про час та місце судового
засідання повідомлявся належним чином.
Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
сторони, яка сповіщена про день і час
розгляду справи не перешкоджає
розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 17 липня 2007 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був
укладений Кредитний договір
№ОД06/07/2007/840-К/31, за яким банк надав йому
кредит у розмірі 20000,00 доларів США
строком до 16.07.2012 року під 13,1 % річних. За
умовами кредитного договору він
повинен був щомісяця здійснювати
погашення заборгованості та
сплачувати проценти за користування
кредитними ресурсами (а.с.10-16).

Згідно Договору поруки від 17.07.2007
року по зазначеному вище кредитному
договору, відповідач ОСОБА_3 виступила
поручителем, при цьому п.3.1 договору
поруки передбачає солідарну
відповідальність поручителя і
боржника перед кредитором.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
свої зобов'язання за вказаним
договором відповідач не виконував
належним чином, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість, яка станом на
25.11.2011 року становила 214421 гривню 98
копійок, з яких: 123601,22 гривень -
заборгованість за кредитом, 45189,34
гривень - заборгованість за відсотками,
29652,02 гривень - пеня за порушення строку
сплати ануітетного платежу, 15979,40
гривень - сума штрафу за невиконання
зобов'язань

Згідно ст.612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
установа зобов'язується надати грошові
кошти позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.553 ЦК України, за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Поручителем
може бути одна або кілька осіб.

Згідно вимог ст.554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Таке застосування норм матеріального
права до спірних правовідносин
відповідає вірно встановленим
обставинам справи.

Щодо доводів апелянта про порушення
позивачем норм закону «Про захист прав
споживачів» та визначення правових
наслідків його порушення. Згідно з п. 23
ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів», споживчий кредит - кошти,
що надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Отже, наданий відповідачеві кредит є
споживчим кредитом. Приймаючи рішення
по справі суд першої інстанції не
входив у протиріччя з висновками
Конституційного Суду України, які були
висловлені в рішенні від 10.11.2011 року за
№15-рп/2011 у справі за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо
офіційного тлумачення положень
пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини
восьмої статті 18, частини третьої
статті 22 Закону України «Про захист
прав споживачів» у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг), а
тому в цій частині доводи апеляційної
скарги відхиляються.

Щодо посилань апелянта на ч.2 ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», відповідно до якої перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту,
його обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів,

їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків
та про державні субсидії, на які
споживач має право, або відомості про
те, від кого споживач може одержати
докладнішу інформацію; і) переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування. У разі ненадання
зазначеної інформації суб'єкт
господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону, проте ст.15, ст.23 цього Закону не
встановлює, недійсність договору
споживчого кредиту, як вказує апелянт.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в Постанові № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052,
1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний) або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

При цьому не знайшли підтвердження
доводи відповідача, що Банк при
укладенні споживчого кредиту не
виконав всіх вимог, які необхідні при
укладенні даного види кредиту, а саме
вимоги встановлені п. 2.1, 3.1. постанови
Правління Національного Банку України
від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту». Факт отримання грошових
коштів не спростовується
відповідачами, в момент укладання
договору на ці обставини відповідачі
на звертали увагу, позов про визнання
недійсним договору за вказаних підстав
не пред'являвся. При цьому строк
повного повернення кредиту був
установлений сторонами до 16.11.2012 р. (а.с.
19).

Апелянт в апеляційній скарзі
посилається також на те, що він не був
належним чином повідомлений про
розгляд справи, не мав можливості
надати необхідні докази для захисту
своїх порушених прав. За адресою:
АДРЕСА_2, на яку суд першої інстанції
направляв судові повістки він
зареєстрований, однак не проживає з 2008
року, про що свідчить наданий суду для
дослідження акт КП ЖКС «Північний» від
08.10.2013 року (а.с. 53), також про даний факт
свідчить, як стверджує апелянт,
звернення до прокуратури від 18.03.2011
року, де апелянтом вказана інша адреса
проживання, а саме АДРЕСА_1.

На зазначені посилання апелянта слід
зазначити наступне, суд першої
інстанції на підставі вимог, які
передбачені ч.3 ст.122 ЦПК України
перевірив місце реєстрації
відповідачів та направив судові
повістки про виклик до суду за наявною
інформацією від адресно-довідкового
бюро ГУ МВС України в Одеській області
про місце реєстрації відповідачів
(а.с.27-29). Крім того п.4.3.7. договору
«Автопакет» № 0Д06/07/2007/840-К/31
передбачено, що протягом двох робочих
днів боржник повинен повідомляти Банк
про зміну адреси, місця роботи, номерів
телефонів, прізвища та імені, тощо, що
можуть вплинути на виконання
зобов`язання за цим договором. Однак, як
вбачається з матеріалів справи
відповідачі не виконали умов даного
пункту договору, оскільки ПАТ «КБ
Надра» в позовній заяві вказали відому
на момент укладення кредитного
договору адресу реєстрації ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Крім того з матеріалів справи
вбачається, що дружина апелянта -
ОСОБА_3 отримала судову повістку по
справі та копію заочного рішення за
місцем своєї реєстрації, а саме АДРЕСА_1
(а.с.39, 68). Тому посилання апелянта на те,
що його дружина домогосподарка яка не
розуміє українську мову викинула
судову повістку не повідомивши
апелянта, не відповідають дійсності,
оскільки його дружина перебуває на
території України вже десять років, є
поручителем, підписала договір поруки,
тобто розуміла українську мову та
документи які підписувала. Крім того,
якщо судову повістку ще можна не
побачити, то копію рішення суду навряд
чи.

Судова колегія також встановила, що
згідно даних Єдиного державного
реєстру судових рішень до відповідачів
неодноразово зверталися банківські
установи з позовними вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом :
справа №2-2901/11 за позовом ПАТ
«Райффайзенбанк Аваль»до ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про стягнення боргу за
кредитним договором; справа №2-2902/11 за
позовам ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором;
справа №523/3279/14 за позовом ПАТ КБ
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором;
№2-1424/10 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором;
справа №1527/6807/12 за позовом ТОВ
«Кей-Колект»до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості. Та не тільки
банківські установи: справа №2-1889/09 за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,
моральної шкоди. Зазначена інформація
підтверджує факт обізнаності
відповідачів щодо умов та порядку
надання та повернення кредиту, а
подання заяви про перегляд заочного
рішення та апеляційної скарги це лише
чергова спроба затягнути судовий
процес та відстрочити виконання
рішення.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не
знайшли своє підтвердження,
апеляційний суд відхиляє скаргу та
залишає рішення суду першої інстанції
на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 03 квітня 2012 року -
відхилити.

Заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області А.І.
Дрішлюк

А.М.Кварталова

О.М.Таварткіладзе