АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції: Кізюн Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В.,Поливач Л.Д.

при секретарі: Колотілову О.О.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору про спільну
діяльність та зобов'язання вчинити
певні дії, за апеляційною скаргою
прокурора Солом'янського району міста
Києва на рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 14 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що між нею та
відповідачем було укладено договір про
спільну діяльність від 10 лютого 2014
року, відповідно до умов якого сторони
договору зобов'язались шляхом
об'єднання майна і зусиль спільно
здійснювати роботи у сфері
господарської діяльності. Згідно з
умовами договору ОСОБА_1 зобов'язалась
в термін не більше 3-х днів з моменту
підписання договору передати ОСОБА_2
частину житлового будинку під літерою
«К» по АДРЕСА_4, загальною площею 761,7
кв.м. у Шевченківському районі м. Києва,
а ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язався
передати ОСОБА_1 житлову двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,5
кв.м. Актом приймання-передачі від 10
лютого 2014 року позивач та відповідач
прийняли вказане майно. Крім того,
умовами договору передбачено, що
відповідач має перерахувати позивачу
грошовий внесок в розмірі 70000 грн. За
твердженням позивача, відповідач умови
договору не виконує, претензії,
надіслані на його адресу, залишає без
реагування. Відповідач самовільно
зайняв житловий будинок під літерою
«К» по АДРЕСА_4, вказує на те, що він
передав позивачу всі кошти,
передбачені договором, і він є
власником будівель і споруд за
зазначеною адресою як фактичний
інвестор будівництва.

Посилаючись на наведене та з
урахуванням заяви про збільшення
позовних ОСОБА_1 просила суд визнати за
нею право власності як на окрему
одиницю нерухомого майна на житловий
будинок під літерою "А" по АДРЕСА_4
загальною площею 761,7 кв.м. та житловою
площею 330,0 кв.м., що складається з
першого поверху: коридор 2-1 площею 8,6
кв.м., кухня 2-2 площею 12,4 кв.м., коридор 2-3
площею 4,2 кв.м., котельня 2-4 площею 4,5
кв.м., ванна 2-5 площею 8,8 кв.м., житлова 2-6
площею 31,9 кв.м., житлова 2-7 площею 62,2
кв.м., хол 2-8 площею 39,2 кв.м., сходи II
площею 13,2 кв.м., житлова 2-9 площею 27,6
кв.м., галерея І площею 40,6 кв.м., сходи III
площею 9,7 кв.м., гараж IV площею 41,5 кв.м.;
другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9
кв.м., хол 2-11 площею 38,6 кв.м., житлова 2-12
площею 13,4 кв.м., житлова 2-13 площею 13,3
кв.м., хол 2-14 площею 40,8 кв.м., санвузол 2-15
площею 7 кв.м., коридор 2-16 площею 17,5 кв.м.,
житлова 2-17 площею 20,2 кв.м., житлова 2- 18
площею 24,7 кв.м., підсобна 2-19 площею 3,9
кв.м., підсобна 2-20 площею 7,2 кв.м.,
житлова 2-21 площею 24,3 кв.м., житлова 2-22
площею 12,5 кв.м., житлова 2-23 площею 16,1
кв.м., підсобна 2-24 площею 9 кв.м., сходи V
площею 8,7 кв.м., сходи VI площею 12 кв.м.;
третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9
кв.м., сходи VII площею 9,8 кв.м.; підвал:
сходи VIII площею 8,4 кв.м., підвалу IX
площею 19,9 кв.м., підвал X площею 27,9 кв.м.,
сходи XI площею 4,4 кв.м., сходи XII площею 2,9
кв.м., підвал XIII площею 12,3 кв.м., підвал XIV
площею 18,7 кв.м.; надвірні будівлі та
споруди: гараж «И»; споруди № II, III, IV, V,
VI, VII, 3, 2. Визнати право власності за
ОСОБА_1 право власності на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 73,5
кв.м. та зобов'язати відповідача ОСОБА_3
передати гр. ОСОБА_1 за актом приймання -
передачі житловий будинок під літерою
"А" по АДРЕСА_4 загальною площею 761,7 кв.м.
у Шевченківському районі м. Києва, яку
ОСОБА_3 отримав відповідно до умов
Договору про спільну діяльність від
10.02.2014 року.

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_1 право власності як на окрему
одиницю нерухомого майна на житловий
будинок під літерою "А" по АДРЕСА_4
загальною площею 761,7 кв.м. та житловою
площею 330,0 кв.м., що складається з
першого поверху: коридор 2-1 площею 8,6
кв.м., кухня 2-2 площею 12,4 кв.м., коридор 2-3
площею 4,2 кв.м., котельня 2-4 площею 4,5
кв.м., ванна 2-5 площею 8,8 кв.м., житлова 2-6
площею 31,9 кв.м., житлова 2-7 площею 62,2
кв.м., хол 2-8 площею 39,2 кв.м., сходи II
площею 13,2 кв.м., житлова 2-9 площею 27,6
кв.м., галерея І площею 40,6 кв.м., сходи III
площею 9,7 кв.м., гараж IV площею 41,5 кв.м.;
другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9
кв.м., хол 2-11 площею 38,6 кв.м., житлова 2-12
площею 13,4 кв.м., житлова 2-13 площею 13,3
кв.м., хол 2- 14 площею 40,8 кв.м., санвузол 2-15
площею 7 кв.м., коридор 2-16 площею 17,5 кв.м.,
житлова 2-17 площею 20,2 кв.м., житлова 2-18
площею 24,7 кв.м., підсобна 2-19 площею 3,9
кв.м., підсобна 2-20 площею 7,2 кв.м.,
житлова 2-21 площею 24,3 кв.м., житлова 2-22
площею 12,5 кв.м., житлова 2-23 площею 16,1
кв.м., підсобна 2-24 площею 9 кв.м., сходи V
площею8,7 кв.м., сходи VI площею 12 кв.м.;
третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9
кв.м., сходи VII площею 9,8 кв.м.; підвал:
сходи VIII площею 8,4 кв.м., підвалу IX
площею 19,9 кв.м., підвал X площею 27,9 кв.м.,
сходи XI площею 4,4 кв.м., сходи XII площею 2,9
кв.м., підвал XIII площею12,3 кв.м., підвал XIV
площею 18,7 кв.м.; та на надвірні будівлі
та споруди: гараж «И»; споруди № II, III, IV,
V, VI, VII, 3, 2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1000 грн. В
решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі прокурор
Солом'янського району міста Києва,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову. Скаржник
зазначає, що матеріали справи не
містять жодних документів, які
підтверджують, що за позивачем в
порядку передбаченому законодавством,
зареєстровані об'єкти нерухомого
майна, а саме, нежитлові приміщення
площею 761, 7 кв.м. Таким чином,
задовольняючи позов, суд першої
інстанції безпідставно застосував
норму ст. 376 ЦК України, оскільки
позивачем не доведено факту набуття
права власності на новостворене
нерухоме майно, яке згідно ст. 331 ЦК
України виникає з моменту його
державної реєстрації, а договір про
спільну діяльність від 10 лютого 2014
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не
є документом, який підтверджує факт
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомості нежитлового приміщення.
Крім того, матеріали справи не містять
доказів на підтвердження того, що
новозбудоване нерухоме майно на час
розгляду справи було прийняте в
експлуатацію та пройшло державну
реєстрації; матеріали справи не
містять ніякої інформації щодо
земельної ділянки, на якій знаходиться
будинок. Таким чином, постановляючи
рішення, судом не надано оцінку тому
факту, що будівництво спірного об'єкту
здійснювалось в порушення вимог
чинного земельного та містобудівного
законодавства, без належних дозвільних
документів, а отже є самочинним
будівництвом. Також, матеріали справи
не містять доказів звернення позивача
із заявою до компетентних органів про
прийняття об'єкта в експлуатацію.
Скаржник вказує на те, що задовольняючи
позов та визнаючи за позивачем право
власності на вищезазначений об'єкт
нерухомості, суд першої інстанції в
порушення вимог ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК
України фактично прийняв рішення, яке
стосується інтересів Київської
міської ради, як власника земельної
ділянки, на якій він знаходиться, та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, як органу, на який покладено
обов'язок приймати в експлуатацію
закінчені будівництвом об'єкти, не
залучивши їх до участі у розгляді
справи.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції сторони та інші особи,які
приймають участь у справі не з'явилися,
про причини неявки суд не повідомили.
Про розгляд справи повідомлені
відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін,або інших осіб,які беруть участь
у справі,належним чином повідомлених
про час та місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи в
апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом установлено, що 10 лютого 2014 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір про спільну діяльність.

Відповідно до п. 1.1. договору позивач та
відповідач погодили, що вони за даним
договором зобов'язуються шляхом
об'єднання майна і зусиль спільно
здійснювати роботи в сфері
господарської діяльності.

Згідно з п. 3.1. договору ОСОБА_1
зобов'язується в термін протягом 3-х
робочих днів з моменту підписання
договору передати ОСОБА_3 частину
житлового будинку під літерою "К" по
АДРЕСА_4 загальною площею 761,7 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва.

ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язується в
термін протягом 3-х днів з моменту
підписання договору передати ОСОБА_1
житлову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3,
загальною площею 73,5 кв.м. (п. 4.1.
договору).

Актом приймання - передачі майна від 10
лютого 2014 року сторони прийняли
зазначене майно.

Згідно пункту 4.1. договору відповідач
протягом 3-х робочих днів з моменту
підписання даного договору повинен
перерахувати позивачу платіжним
дорученням грошовий внесок в розмірі 70
000 грн.

Розділом 6 Договору встановлено, що
внеском позивача є частина житлового
будинку під літерою "К" по АДРЕСА_4
загальною площею 761,7 кв.м. у
Шевченківському районі м. Києва, надана
відповідачеві на період дії даного
договору на цілі сумісної діяльності,
частка позивача складає 65%. Внесок
відповідача - житлова двокімнатна
квартира АДРЕСА_3, загальною площею 73,5
кв.м., а також 70000 (сімдесят тисяч) грн. 00
коп., частка відповідача складає 35 %.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що
підбиття підсумків сумісної
діяльності і розподіл прибутку між
сторонами здійснюється в термін на
підставі окремого балансу, який
складає відповідач. Баланс повинен
бути поданий позивачеві не пізніше 30
числа кожного календарного місяця
поточного року.

20 травня 2014 року позивачем вручено
відповідачу письмову претензію про
розірвання договору, з підстав того, що
останній вимоги п.7.2. не виконує звіт
про діяльність не подав жодного разу і
прибуток від здійснення спільної
діяльності на користь позивача не
перерахував.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та
визнаючи за нею право власності на
нерухоме майно суд першої інстанції
виходив з їх доведеності та того, що
відповідач ОСОБА_2 умови договору про
спільну діяльність належно не
виконував,письмову претензію
позивачки проігнорував,що призвело до
порушення її прав як власника частини
спірного приміщення. З посиланням на
зазначене та на судово-будівельні
висновки від 7 листопада 2013 року,суд
вважав, що відповідно ст.331 ЦК України
позивачка підставно набула право на
окрему одиницю майна,а саме житловий
будинок літ. «А» по АДРЕСА_4 та
відповідні надвірні будівлі та
споруди.

Проте, такі висновки судом першої
інстанції зроблено без належного
з‛?ясування обставин, що мають
значення для правильного вирішення
справи та оцінки доказів, що призвело
до грубого порушення процесуального
та матеріального права, з огляду на що
рішення суду не можна визнати законним
та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 392 Цивільного Кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України
передбачено, що на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Тобто, визнання права власності на
самочинне збудоване нерухоме майно на
підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України
застосовується у випадку, коли
захищається існуюче право власності,
набуте на законних підставах, та є
збудованим на земельній ділянці на яку
не оформлено речове право у
відповідності до ст. 126 ЗК України.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
а право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Жодних документів, які підтверджують,
що за позивачем в порядку
передбаченому законодавством,
зареєстровані об'єкти нерухомого майна
- нежитлові приміщення площею 761, 7 кв. м.
матеріали справи не містять.

Таким чином, задовольняючи позов, суд
безпідставно застосував вказану норму,
оскільки позивачем не доведено факту
набуття права власності на
новостворене нерухоме майно, яке
згідно ст. 331 ЦК України виникає з
моменту його державної реєстрації, а
договір про спільну діяльність від
10.02.2014 року укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, не є відповідно до закону,
документом, який підтверджує факт
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомості нежитлового приміщення.

Крім цього, відповідно до п. 1 Порядку
виконання будівельних робіт,
затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011
№ 466, який набрав чинності 13.05.2011,
будівельні роботи - роботи з нового
будівництва, реконструкції,
реставрації, капітального ремонту.

Пункт 2 Порядку передбачає, що
будівельні роботи можуть виконуватися
замовником після отримання документа,
що посвідчує право власності чи
користування земельною ділянкою, або
договору суперфіцію та : подання
замовником за формою згідно з додатком
1 повідомлення про початок виконання
будівельних робіт Державній
архітектурно-будівельній інспекції
або її територіальному органу (далі -
Інспекція) за місцезнаходженням
об'єкта будівництва - щодо об'єктів,
будівництво яких здійснюється на
підставі будівельного паспорта, які не
погребують реєстрації декларації про
початок виконання будівельних робіт
(далі -декларація) або отримання
дозволу на виконання будівельних
робіт, відповідно до переліку об'єктів,
будівництво яких здійснюється після
надіслання повідомлення про початок
виконання будівельних робіт;
реєстрації відповідною Інспекцією
декларації - щодо об'єктів будівництва,
що належать до І - III категорії
складності; видачі замовнику
Інспекцією дозволу на виконання
будівельних робіт - щодо об'єктів
будівництва, що належать до IV і V
категорії складності.

Відповідно до частини 1, 2 статті 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Разом з тим, матеріали справи не
містять доказів того, що новозбудоване
нерухоме майно на час розгляду справи
було прийняте в експлуатацію та
пройшло державну реєстрацію.

Матеріали справи не містять також
жодної інформації щодо земельної
ділянки на якій знаходиться будинок.

Згідно 375 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник земельної
ділянки має право зводити на ній
будівлі та споруди, створювати закриті
водойми, здійснювати перебудову, а
також дозволяти будівництво на своїй
ділянці іншим особам. Власник
земельної ділянки набуває право
власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше нерухоме майно. Право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням.

Відповідно до п. «а» ст. 9 Земельного
кодексу України до повноважень
Київської міської ради належить
розпорядження землями територіальної
громади міста.

Згідно Указу Президента України від
08.04.11 № 439/2011 «Про Положення про
Державну архітектурно-будівельну
інспекцію України» Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України (Держархбудінспекція України)
є центральним органом виконавчої
влади.

Пунктом 4 вказаного Положення
передбачено, що Держархбудінспекція
України відповідно до покладених на
неї завдань, зокрема, приймає в
експлуатацію закінчені будівництвом
об'єкти, видає відповідні сертифікати,
реєструє декларації про готовність
об'єкта до експлуатації та у визначених
законодавством випадках відмовляє в
реєстрації таких декларацій.

Постановою Кабінету міністрів України
№549 від 23.05.2011 утворено територіальний
орган Державної
архітектурно-будівельної інспекції -
Інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві.

Таким чином, будівництво спірного
об'єкту є самочинним,оскільки
здійснювалось в порушенням вимог
чинного земельного та містобудівного
законодавства без належних дозвільних
документів та без дотримання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил та використання земельної
ділянки за її цільовим призначенням.

Колегія погоджується також з доводами
апеляційної скарги про те, що обраний
позивачкою спосіб судового захисту
суперечить вимогам закону, оскільки
питання визнання права власності не
було предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про порушення її права і,
задовольняючи позов та визнаючи за
позивачем право власності на
вищезазначений об'єкт нерухомості, суд
першої інстанції в порушення вимог ст.
ст. 33, 35, 36 ЦПК України фактично прийняв
рішення, яке стосується інтересів
Київської міської ради, як власника
земельної ділянки, на якій він
знаходиться, та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, як органу, на який покладено
обов'язок приймати в експлуатацію
закінчені будівництвом об'єкти, не
залучивши їх до участі у розгляді
справи.

Оскільки наведені порушення норм
процесуального і матеріального права
призвели до прийняття незаконного
судового рішення, що є підставою для
його скасування рішення суду першої
інстанції та постановлення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_1

Відповідно до п.4 ч.1ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення с порушення
або неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313-317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора
Солом'янського району м. Києва
задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 14 липня 2014 року скасувати
та ухвали нове рішення про відмову
ОСОБА_1 в задоволені позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення,але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня її проголошення, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
цього суду.

Головуючий

Судді: