Справа № 459/1939/14
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/6321/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретар -
Матяш С.І.

з участю представника апелянта
-Тодорович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 12 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, внаслідок
професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 серпня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 9
000 грн. 00 коп. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконанні трудових обов»язків,
внаслідок професійного захворювання.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області.

В обгрунтування апеляційної
скарги покликається на те, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, при
ухваленні судового рішення судом не
було враховано положення п.1 «е» ст.21, ч.3
ст.28, п.3 ст.34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон), якими
було встановлено, що Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний відшкодувати грошову суму
за моральну шкоду за наявності факту
заподіяння моральної шкоди
потерпілому у вигляді страхової
виплати за наявності відповідного
висновку медичних органів. Також не
було враховано, що п.3.8 Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров»я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків,
затверджений Наказом МОЗ України від
22.11.1995 року №212 було встановлено, що
висновком медичних органів, як
підставою для відшкодування моральної
шкоди, може бути висновок
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійні захворювання чи їх
наслідків, про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.

Крім того, при ухваленні судового
рішення, судом не було взято до уваги
Аналіз практики у справах про
відшкодування моральної шкоди,
завданої у зв'язку з ушкодженням
здоров'я під час виконання трудових
обов'язків, який був надісланий до
судів для врахування при розгляді
таких спорів, де Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ враховуючи рішення
Конституційного суду України від 27.01.200
№1-рп/2004, звертає увагу судів на те, що
спричинення моральної шкоди у спірних
правовідносинах, згідно з вимогами
законодавства не є
матеріально-правовою презумпцією. Тому
має як доводитись сам факт спричинення
моральної шкоди так і її розмір.

Мотивує апеляційну скаргу також і
тим, що судом першої інстанції не було
враховано як вищевикладене, так і те, що
позивачем не було подано жодного
медичного висновку (доказу) про
наявність факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві, а також, те, що
в судовому засіданні позивачем не було
доведено факту моральних страждань у
зв'язку з ушкодженням здоров'я на
виробництві.

Судом не було взято до уваги і те,
що позивачу здійснюються Відділенням
виконавчої дирекції Фонду в м.
Червонограді щомісячні страхові
виплати у зв'язку з частковою втратою
професійної працездатності. Було
виплачено одноразову страхову виплату
у зв'язку з встановленням вперше
стійкої втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням. А також за рахунок
коштів Фонду забезпечено позивача
двічі путівками для
санаторно-курортного лікування.

Також зазначає, що позивач
ОСОБА_3 отримував пенсію по
інвалідності у зв'язку з професійним
захворюванням за рахунок коштів Фонду
до переходу на пенсію за віком, як
працівник зайнятий на підземних і
відкритих гірничих роботах.

Просить рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 12 серпня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта Тодорович О.В. в
підтримання мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
погоджується з правильністю висновків
суду першої інстанції, оскільки вони
зроблені на підставі правильного
встановлення існуючих правовідносин
між сторонами, а доводи апеляційної
скарги правильності оскаржуваного
рішення не спростовують. До такого
висновку колегія суддів дійшла з
врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Стаття 23 ЦК України передбачає,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, яка, зокрема полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також із
врахуванням інших обставин, мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини
Рішення Конституційного суду України
№1-рп2 від 27.01.2004 року передбачено, що
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання
трудових обов'язків, незалежно від
ступеня втрати працездатності
спричиняють і моральні та фізичні
страждання.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», в
редакції закону, яка діяла на момент
встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності та інвалідності,
моральну шкоду потерпілому
виплачує Фонд соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України.

Пунктом 3 ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання спричинили
втрату працездатності», в редакції
закону, яка діяла на момент
встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності та інвалідності,
передбачено відшкодування моральної
шкоди Фондом соціального страхування
від нещасних випадків та професійних
захворювань України.

З трудової книжки на ім'я
ОСОБА_3 від 27.04.1973 року, акту
розслідування професійного
захворювання (отруєння) від 13.10.2001 року
вбачається, що стаж роботи позивача
ОСОБА_3 в умовах впливу шкідливих
факторів становить 23 роки 10 місяців.

Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК
№3 серії ЛВА-2 № 006642 від 21.11.2001 року
ОСОБА_3 було вперше встановлено ІІІ
групу інвалідності та 45 % втрати
працездатності по професійному
захворюванню від 11.10.2001 року.

Відповідно до довідок МОЗ Обласної
МСЕК №3 серії ЛВА-1 № 159051 від 28.10.2002 року
та серії ЛВА-2 № 017592 від 28.10.2002 року
ОСОБА_3 було безтерміново встановлено
ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати
професійної працездатності по
професійному захворюванню.

У зв'язку з наявністю
вищевказаного професійного
захворювання позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що вбачається
з наданих позивачем виписок з історії
хвороби.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, згідно з абз.5
ч.1 ст.4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про
охорону праці» державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно із ч.1 ст.9 даного
закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві ц професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем
угоду про обов'язкове страхування від
нещасного випадку страховик (Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків) тим самим бере на себе
зобов'язання надати застрахованим
особам передбачені Законом соціальні
послуги та виплати.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
на час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст.34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», так і ст.9 ЗУ «Про
охорону праці», згідно з якою
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником внаслідок ушкодження його
здоров'я, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
законодавства України.

П.п. «є» п.1 ч.1 ст.21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст.23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Встановлення Законом обов'язку
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків відшкодовувати
моральну шкоду є засобом реалізації
потерпілим гарантованого державою
усім застрахованим громадянам
забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного
захворювання.

Згідно із ч.4 ст.14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Постановою Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» встановлено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення, тощо) та з
урахуванням інших обставин.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
позивач втративши частково
працездатність на виробництві, не в
змозі в повній мірі виконувати ту чи
іншу роботу, постійно повинен
проходити курс лікування у зв'язку з
професійною хворобою, обмежений в
життєдіяльності, а тому останньому
завдана моральна шкода.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку поклавши
обов'язок відшкодувати моральну шкоду
позивачу ОСОБА_3 на відповідача -
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, яка спричинена
внаслідок професійного захворювання
та трудового каліцтва.

Крім того, при визначенні розміру
грошового відшкодування моральної
шкоди, відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України,
необхідно врахувати характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості. Колегія суддів вважає,
що висновки суду першої інстанції про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди є вірними.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачеві
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Також, визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
вірно врахував той факт, що позивач не
має можливості повноцінно працювати та
для організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, а відтак при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності правильно
визначив таке в сумі 9 000 (дев»ять тисяч)
грн. 00 коп., а в іншій частині позову
відмовив за необґрунтованістю.

Наведе не спростовує твердження
апелянта про незаконність рішення суду
першої інстанції, таке прийнято з
дотриманням вимог процесуального та
матеріального закону, а тому підстави
для його скасування відсутні. Суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.