Справа № 466/9570/13
Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/5473/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
позивача ОСОБА_2, її представників -
ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7,
третьої особи - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 19 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 19 червня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8,
про визнання договору позики таким, що
не породжує цивільно-правових
зобов'язань.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим було неповно та
неправильно встановлено обставини, які
мають значення для справи. Вважає, що
суд першої інстанції при вирішенні
даної справи не взяв до уваги усіх
доказів та доводів, наданих позивачем.
Вказує на те, що на момент ухвалення
оскаржуваного рішення було чинним
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 14.04.2014 року про стягнення
з ОСОБА_7 моральної шкоди, яким
конкретно встановлено той факт, що
ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_5
грошових коштів за спірною розпискою
від 08.03.2012 року.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ОСОБА_2

Після проголошеної судом на прохання
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
перерви для оформлення заяви про
відвод судді Зверхановської Л.Д. у
письмовому вигляді відповідач ОСОБА_7
не повернулась в судове засідання,
подавши заяву про те, що підтримує таку
заяву в повному обсязі. Про відкладення
розгляду справи не заявляла.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України визначено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, в
якому, уточнивши позовні вимоги,
просила визнати договір
позики(розписку) такою, що написана під
впливом тяжких обставин, визнати цей
договір безгрошовим, неукладеним і
таким, що не породжує цивільно -
правових зобов'язань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу, зокрема з договорів та інших
правочинів.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Районним судом встановлено, що 08.03.2012
року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_5 10000
доларів США (80000 гривень), про що
свідчить розписка написана позивачкою
на зворотному боці договору позики від
25.01.2012 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 204 ЦК України визначено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності
правочину(зокрема зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам моральним засадам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
по визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст.233 ЦК України встановлено,
що правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних для неї умовах, може
бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем не доведено того, що
спірний договір позики укладений нею з
відповідачем під впливом тяжких
обставин.

Згідно із ст.1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладеним
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

На думку судової колегії, районний суд
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права дійшов до
правильного висновку про те, що даний
договір позики не є безгрошовим,
оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5
08.03.2012 року передав визначені договором
10000 доларів США, а те, що ОСОБА_2 віддала
їх своїй дочці ОСОБА_7 є її доброю волею
та не породжує жодних прав та
обов'язків для позикодавця, а тому
доводи апеляційної скарги у цій
частині є безпідставними.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п.8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання право чинів недійсними»,
вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом. Суди мають відмовляти в позові
з такою вимогою. У цьому разі можуть
заявлятися лише вимоги, передбачені
главою 83 книги п'ятої ЦК.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення цих позовних вимог.

Колегія суддів вважає
необгрунтованими твердження апеллянта
про те, що суд не дав належної оцінки
усім доказам по справі, так як оцінюючи
зібрані по справі докази, суд
дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 19 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: