АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4396 /2014
інстанції - Шум Л.М.
Доповідач - Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участі осіб:
представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовомОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Головне
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним заповіту,
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 18 грудня 2013 року

в
с т а н о в и л а:

ОСОБА_5 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, просила суд
визнати заповіт складений 03.08.2007 р. її
дідусем ОСОБА_6 недійсним, відновити
чинність заповіту, складеного ОСОБА_6
15.10.1999 р. на її ім'я та визначити їй
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини після померлого
дідуся. В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначає, що з 2000 р. її дідусь
ОСОБА_6 тяжко почав хворіти, періодично
перебував на стаціонарному лікуванні,
у 2007 р. йому встановили діагноз рак
печінки 4-го ступеня та з цього часу
відповідач ОСОБА_3 почав частіше
навідуватись до дідуся. Після смерті
діда їй стало відомо, що заповіт
складений на її користь дідусем
скасований, а спірна квартира перейшла
за новим заповітом діда відповідачам.
ОСОБА_5 вважає, що спірний заповіт
складений її дідусем ОСОБА_6 на користь
відповідачів вчиненим під впливом
тяжкої хвороби та тиском відповідача
ОСОБА_3, а тому в такому стані дід не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. ОСОБА_5 вказала на те, що
вона пропустила строк визначений
законом для прийняття спадщини з
поважних причин, а тому просила суд про
визначення їй додаткового строку,
достатнього для подання заяви про
прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 18.12.2013 року позов
ОСОБА_5 задоволено. Визнано заповіт від
03.08.2007 року вчинений від імені ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
нотаріусом Дванадцятої Київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_7,
реєстраційний № 6950 недійсним. Визнано
дійсним заповіт від 15.10.1999 р. вчинений
від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5,
посвідчений державним нотаріусом
Дванадцятої Київської державної
нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М.,
реєстраційний номер № Іс-485. Надано
ОСОБА_5 додатковий строк для прийняття
спадщини терміном шість місяців після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, з
моменту

набуття даним рішенням чинності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення і ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі. Посилається на
незаконність, ухваленого судом
рішення, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає про те, що його
батько дійсно був хворою людиною, але
це не було пов'язано з його психічним
станом, батько розумів значення своїх
дій та міг ними керувати, а тому
висновок експертизи є невірним та
неповним. ОСОБА_3 вказав на те, що
ОСОБА_5 стала повнолітньою ІНФОРМАЦІЯ_2
і жодних дій направлених на прийняття
спадкового майна не вчинила, а тому
відсутні поважні причини для
визначення їй додаткового строку для
прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_3 підтримав
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
Представник позивача ОСОБА_2 та
відповідачка ОСОБА_4 (мати позивача
ОСОБА_5) заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення.

ОСОБА_5 та представник Головного
управління юстиції у м. Києві в судове
засідання не з'явились, про час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином.

Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого судом рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
батьками позивачки ОСОБА_5 є ОСОБА_9 та
ОСОБА_4 (відповідачка по справі).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є братом
та сестрою та являються дітьми ОСОБА_6.

Таким чином, судом вірно встановлено,
що ОСОБА_6 є дідом позивачки ОСОБА_5 та
батьком відповідачів по справі.

30.06.1999 р. ОСОБА_6 отримав Свідоцтво про
право на спадщину за законом після
смерті своєї дружини ОСОБА_10,
відповідно до якого успадкував
спадкове майно, яке складається з
квартири АДРЕСА_1. Вказане вище
Свідоцтво зареєстровано в БТІ 06.07.1999 р.

15.10.1999 р. ОСОБА_6 склав заповіт,
відповідно до якого заповів належну
йому квартиру АДРЕСА_1 позивачці ОСОБА_5

03.08.2007 р. ОСОБА_6 склав заповіт,
відповідно до якого заповів належну
йому квартиру АДРЕСА_1 відповідачам
ОСОБА_11 та ОСОБА_4 в рівних частках
кожному та відмінив заповіт від 15.10.1999
року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до Історії хвороби № 3608,
ОСОБА_6 знаходився на лікуванні у
відділенні неврології з 09.06.2004 р. по
22.06.2004 р. із діагнозом «Церебральний
атеросклероз із артеріальною
гіпертензією, дисциркуляторна,
гіпертонічна, атеросклеротична
енцефалопатія зі стійким цефалічним
синдромом, вираженою вестібулопатією,
помірним мне стичним зниженням,
церебрастенічним синдромом».

З Історії хвороби № 4079 ОСОБА_6
вбачається, що останній перебував на
лікуванні у відділенні терапії у 2005 р. з
діагнозом «кардіосклероз
атеросклеротичний, миготлива аритмія.
Постійна форма, гіпертонічна хвороба 3,
церебральний атеросклероз 2-3 ст.,
дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст.,
хронічний персистуючий непатит».

Відповідно до історії хвороби № 5631
КМКЛ № 5 ОСОБА_6, терапевтичне
відділення, останній перебував на
лікуванні у період з 13.09.2007 р. по 27.09.2007
р.,

поступив в екстреному порядку. Діагноз
при виписці: атеросклеротичний
кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2
ст., миготлива аритмія, пухлина
кишківника, метастази в печінку.

З амбулаторної картки № 020751 ОСОБА_6,
яка велася з 1984 р., відповідно до
записів якої з 18.03.2006 р. останній
скаржився на головний біль,
запаморочення, безсоння, зниження
пам'яті, слабкість, плаксивість.
Астенізований, емоційно лабільний ,
інтелектуально знижений, інструкцій не
виконує. Останній запис 08.10.2007 р.
діагноз: ІХС, постійна форма фібриляція
передсердь, нормосистолія, стенокардія
напруги, метастази в печінку.

Згідно Акту комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи
Відділення амбулаторних
судово-психіатричних експертиз № 87ц
від 12 липня 2013 року, ОСОБА_6 у період
підписання заповіту (03.08.2007 р.) страждав
на хронічний психічний розлад у
вигляді органічного ураження
головного мозку із вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням і
за своїм психічним станом не міг
розуміти характер та значенню своїх
дій та керувати ними (а.с. 110-111).

З мотивувальної частини зазначеного
вище Акту вбачається, що ОСОБА_6 за
життя страждав на церебральний
атеросклероз із гіпертонією, які
ускладнилися явищами дисциркуляторної
енцефалопатії. Ці захворювання
проявлялися в нього як неврологічною
органічною симптоматикою так і,
принаймні із 2004 р., психічними
розладами у вигляді органічного
психосиндрому («астенізований,
мнестично знижений»).

Допитаний в судовому засіданні
експерт ОСОБА_13 підтримав Акт
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи № 87ц
від 12 липня 2013 року та зазначив, що Акт
складений повно та всебічно з
ретельним дослідженням наданої судом
медичної документації померлого
ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи
представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_14 в судовому засіданні 19.09.2013 року
заявив клопотання про призначення по
справі повторної комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи.

Проте, суд своєю ухвалою від 19.09.2013 р.
залишив без задоволення заявлене вище
клопотання представника відповідача
ОСОБА_3

Мотивуючи своє рішення прозадоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов до висновку, що Акт комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 87ц від 12 липня 2013 є повним
та всебічним, у зв'язку з чим не
викликає сумнівів в правильності
висновків викладених експертами.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3
заявив клопотання про призначення по
справі повторної посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи у складі експертів
Науково-дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії та
наркології МОЗ України.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від
28.05.2014 року клопотання ОСОБА_3
задоволено частково. Призначено по
справі повторну посмертну комісійну
судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного
експерта №831 від 03.10.2014 року ОСОБА_6 у
період підписання заповіту (03.08.2007 року)
страждав на органічне ураження
головного мозку судинного ґенезу
(церебральний атеросклероз,
гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна
енцефалопатія) з
інтелектуально-мнестичним зниженням
та церебрастинічним синдромом. ОСОБА_6
у період підписання заповіту (03.08.2007
року) міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Таким чином, в матеріалах справи
знаходяться два висновки експертиз,
які суперечать один одному.

Надаючи перевагу висновку
судово-психіатричного експерта №831 від
03.10.2014 року перед Актом посмертної
судово-психіатрічної експертизи № 87ц
від 12.07.2013 року колегія суддів виходила
з наступного.

Так, у висновках Акту зазначено, що
комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_6
у період підписання заповіту, 03.08.2007 р.,
страждав на хронічний психічний розлад
у вигляді органічного ураження
головного мозку із вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням і
за своїм психічним станом не міг
розуміти характер

та значення своїх дій та керувати ними.

У висновках Акту назва психічного
розладу експертами не встановлена
згідно до алфавітно-цифрової кодової
системи Міжнародної класифікації
хвороб (10-й перегляд) (МКХ-10).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
психіатричну допомогу» психічні
розлади - це розлади психічної
діяльності, визнані такими згідно з
чинною в Україні Міжнародною
статистичною класифікацією хвороб,
травм і причин смерті.

Відповідно до статті 7 цього Закону
діагноз психічного розладу
встановлюється відповідно до
загальновизнаних міжнародних
стандартів діагностики та Міжнародної
статистичної класифікації хвороб,
травм і причин смерті, прийнятих
Міністерством охорони здоров'я України
для застосування в Україні.

А отже перевірити, чи дійсно відповідає
загальноприйнятій медичній
термінології встановлений експертами
діагноз психічного розладу не можна. В
акті посмертної судово- психіатричної
експертизи експерти не посилаються на
літературне джерело, яким вони
користувались для висновків, а отже не
можна на віру брати усе написане у Акті.

Обґрунтування висновків експертизи
повинно бути викладено у мотивувальній
частині акту експертизи. Однак у
мотивувальній частині Акту від 12.07.2013
року навіть не згадується назва
психічного розладу, а також значення
алфавітно-цифрової кодової системи
МКХ-10.

Доречним буде зробити посилання на
думку доктора медичних наук
Первомайського В.Б., який щодо
висновків судово-психіатричної
експертизи пише: «Эксперт должен не
просто формулировать выводы, но
указывать их основания в соответствии
с требованиями теории аргументации»
[Первомайський В.Б.
Судебнопсихиатрическая експертиза:
статьи (1989-1999). - К.: Сфера, 2001. - 184 с., с. 127].

Згідно п. 34 Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 08.10.2001 р. №
397 і зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 01.03.2002 р. за № 219/6507,
мотивувальна частина акта експертизи
повинна містить обґрунтоване
пояснення даних про психічний стан
особи та фактів, які встановлені і
виявлені при дослідженні об'єктів
експертизи. Оскільки у Акті зазначено,
що у ОСОБА_6 було органічне ураження
головного мозку, то логічним з точки
зору аргументації і необхідним з точки
зору положення п. 34 Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи було б
наведення експертами у мотивувальній
частині Акту аргументів на користь
того, чому вони вважають наявним у
ОСОБА_6 такого захворювання. Однак у
мотивувальній частині Акту конкретні
симптоми психічного захворювання
(органічний психосиндром) та ступінь їх
прояву у ОСОБА_6 не зазначаються.

У науковій літературі євизначення
цього синдрому: «Психоорганічний
(енцефалопатичний) синдром - це
симптомокомплекс порушень пам'яті,
інтелекту й афективності. Для
більшості хворих із психоорганічним
синдромом характерна астенія. Залежно
від нозологічної природи захворювання
поєднання основних симптомів буває
різним. Так, при амнестичному
Косаківському психозі, старечому
слабоумстві тощо домінують розлади
пам'яті, при прогресивному паралічі чи
хворобі Піка страждає інтелект, при
пухлинах мозку домінують афективні
розлади і т.д. Коли вони легкі, то
говорять про органічне порушення рівня
особи, якщо тяжкі, то вкладаються у
терміни «органічна деменція»,
парціальна і тотальна» [Левенець І.В.
Судова психіатрія: Навчальний
посібник. - Тернопіль: Економічна думка,
2005, с. 112].

Таким чином, для встановлення
наявності психоорганічного синдрому
необхідним є встановлення симптомів
порушень пам'яті, інтелекту й
афективності (сфера емоцій). Ці
симптоми детально описані у
літературі. Зокрема, симптомами
порушень пам'яті є гіпермнезія,
гіпомнезія (дисмнезія), амнезія
(ретроградна, антероградна,
антероретроградна, фіксаційна,
парамнезії, псевдоремінісценції,
конфабуляції, криптомнезії, амнестична
афазія [Левенець І.В. Судова психіатрія:
Навчальний посібник.

- Тернопіль: Економічна думка, 2005, с.
96-97; 7, с. 88-89;].

Вказані порушення пам'яті не були
діагностовані за життя ОСОБА_6
лікуючими лікарями. Крім того для
встановлення діагнозу порушення
пам'яті лікуючий лікар повинен був
використати певні методики. Зокрема,
канд. мед. наук БалабановаЛ.М. зазначає,
що для дослідження порушень пам'яті
використовують такі методики:
заучування 10 слів, заучування
розповідей, метод піктограм, метод
опосередкованого запам'ятовування (за
Леонтьєвим) [Балабанова Л.М. Судебная
патопсихология (вопросы определения
нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998. - 432
с., с. 403].

Суд вважає доречним навести декілька
тез відомого радянського психолога,
засновника нейропсихології - науки про
зв'язок мозку із психічними процесами,
О.Р. Лурії: «Известно, например, что
подавляющее большинство больных с
мозговыми поражениями (органическими и
функциональными) предъявляют жалобы на
«ухудшение памяти». Одцако это
«ухудшение памяти» может иметь в своей
основе самые различные причины.
Поэтому совершенно естественно, что
задача уточнить структуру и значение
симптома, квалифицировать дефект и
выделить лежащие в его основе факторы
требует особых методов исследования.
Для этой цели больной должен быть
поставлен в специально организованные
условия, которые давали бы возможность
с максимальной отчетливостью выявить
соответстующий дефект и ближе
проникнуть в его структурные
особенности. Только при этих условиях
можно получить данные, нужные для
квалификации тех факторов, которые его
вызвали. Таким требованиям отвечают
нейропсихологические методы
исследования больного» [Методы
нейропсихологической диагностики:
Хрестоматия / Под ред. Е.Ю. Балашовой,
М.С.Ковязиной. - М.: Издательство
Московского психолого-социального
института; Воронеж: Издательство НПО
«МОДЭК», 2009. - 528 с., с. 19].
«Нейропсихологическое исследование
никогда не должно ограничиваться
простым указанием на «снижение» той
или другой формы психической
деятельности. Оно всегда должно давать
качественный (структурный) анализ
наблюдаемого симптома, указывая (в той
мере в какой это возможно), какой
характер носит наблюдаемый дефект и в
силу каких причин (или факторов) этот
дефект появляется» [Методы
нейропсихологической диагностики:
Хрестоматия / Под ред. Е.Ю. Балашовой,
М.С.Ковязиной. - М.: Издательство
Московского психолого-социального
института; Воронеж: Издательство НПО
«МОДЭК», 2009. - 528 с., с. 24].

В Акті експерти не встановили, що
ОСОБА_6 за час життя мав розлади пам'яті.
За таких підстав вважається, що ОСОБА_6
не мав розладів пам'яті.

Інтелект - це здатність людини
користуватись розумовими операціями
[Марчук А.І. Судова психіатрія.
Навчальний посібник. - К.: Атіка, 2004. - 240
с., с. 90]. Інтелект у психіатрії,
патопсихології, психології пов'язують
із мисленнєвою діяльністю.

Для дослідження рівня інтелекту у
психології, патопсихології, психіатрії
використовують тест Векслера і тест
Равена [Балабанова JIM. Судебная
патопсихология (вопросы определения
нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998. - 432
с., с. 272-273; ВітенкоІ.С. Медична
психологія: [Підручник] / І.С. Вітенко. -
К.: Здоров'я, 2007. - 208 с., с. 29].

В акті посмертної судово-психіатричної
експертизи № 87 ц від 12.07.2013 року не має
посилання на те, що лікуючи лікарі
ОСОБА_6 використовували для
дослідження його рівня інтелекту
будь-яки методики психодіагностики.

Важливо зазначити, що серед розладів
інтелекту називають слабоумство. В
Акті експертизи не вказано про те, що
ОСОБА_6 мав слабоумство, а тому можна
говорити, що ОСОБА_6 не мав патологічні
порушення інтелекту і розлади
мовлення.

Стосовно афективності як симптому
психоорганічного синдрому слід
вказати, що афекти у психіатрії - це
сильні емоційні пориви, що
супроводжуються руховими реакціями.
Вони пов'язані зі зниженням здатності
самовладання, керування своїми діями і
стримування своїх вчинків. Розрізняють
фізіологічні і патологічні афекти.
Фізіологічні афекти виявляються у
пубертатному періоді, у юнаків, у жінок
при вагітності, клімаксі,
післяпологовому періоді, в період
інволюції. При фізіологічному афекті
свідомість особи не затьмарена.
Патологічні афекти супроводжуються
тимчасовим вимиканням або глибоким

затьмаренням свідомості [Марчук А.І.
Судова психіатрія. Навчальний
посібник.

- К.: Атіка, 2004. - 240 с., с. 91],
з'являється неадекватна поведінка,
галюцинаторні розлади. Тривалість
патологічного афекту рахується
хвилинами. Закінчується такий стан
сном, повною прострацією, вираженими
вегетативними розладами
[БалабановаЛ.М. Судебная
патопсихология (вопросы определения
нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998.-432
с., с. 393].

В медичних документах, які
досліджувались експертами та судом, ні
де не зазначено про те, що у ОСОБА_6
відмічали фізіологічні чи патологічні
афекти. У мотивувальній частині Акту не
наводиться аргументації щодо цього, а
отже вважається, що у ОСОБА_6 не
відмічалось станів афектів.

Таким чином, за відсутності у Акті
критеріїв діагностування і симптомів
порушень пам'яті, мислення, сприйняття,
інтелекту й афективності у ОСОБА_6
необгрунтованим є постановления
експертами діагнозу - психоорганічний
синдром.

Щодо гіпертонічної хвороби і
церебрального атеросклерозу у ОСОБА_6
вказаних у мотивувальній частині Акту,
слід сказати таке.

Ці хвороби мали місце за його життя. Але
їх наявність автоматично не тягне за
собою неможливість усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними. Це
соматичні хвороби, які можуть
супроводжуватись занепадом психічної
діяльності. У навчальних посібниках із
судової психіатрії зазначається, що
при судинних захворюваннях головного
мозку, якими є гіпертонічна хвороба і
церебральний атеросклероз, визнаються
недієздатними лише особи із виразним
атеросклеротичним слабоумством
[ЛевенецьІ.В. Судова психіатрія:
Навчальний посібник. - Тернопіль:
Економічна думка, 2005. -328 с„ с. 137-139; 5, с.
73-74; 7, с. 130; 12, с. 182].

У посібнику, рекомендованому до друку
Міністерством освіти і науки України,
зазначається: «Визначення
дієздатності осіб із судинними
захворюваннями головного мозку в
зв'язку з їх тенденцією, з одного боку,
до прогресування і наростання
психоорганічної психосимптоматики, з
іншого боку - до певної хвилеподібності
перебігу з коливаннями вираженості
хворобливих проявів, нерідко є
утрудненим. Справа ускладнюється й тим,
що це питання часто стосується
минулого часу, виникає після смерті
особи, котра склала заповіт або
оформила якийсь інший юридичний
документ чи акт. Також є складними для
судово-психіатричної оцінки стани, що
розвинулися у хворих після мозкового
крововиливу. При цьому в гострому
періоді, який протікає з порушенням
свідомості, глибокими розладами
пам'яті, порушеннями мови та іншими
симптомами, хворі повинні визнаватися
недієздатними, а вчинені ними угоди чи
інші оформлені юридичні акти -
недійсними.

У хронічному періоді експертна оцінка
визнається ступенем і глибиною
психічних змін, що виникли в наслідків
мозкового крововиливу. При цьому
наявність після інсультного
слабоумства виключає дієздатність,
відсутність же значних залишкових
психопатологічних симптомів не
перешкоджає визнанню особи
дієздатною» [Левенець

І.В. Судова психіатрія: Навчальний
посібник. - Тернопіль: Економічна думка,
2005. -328 с., с. 139].

В Акті не зазначили, що у ОСОБА_6 було
встановлено слабоумство.

Згідно до медичних документів
зазначається, що ОСОБА_6 перебуваючи на
лікуванні лікарем психіатром не
оглядавсь і психічний стан в історії
хвороби не описувався.

В матеріалах справи відсутні данні і
Актом не підтверджується погіршення
стану фізичного і психічного здоров'я
ОСОБА_6 у день складання заповіту 03.08.2007
року.

Із цього випливає висновок: при тому
перебігу гіпертонічної хвороби і
церебрального атеросклерозу, який був
у ОСОБА_6 станом на 03.08.2007 р., він був
дієздатним.

Украй непереконливим є висновок Акту
про неможливість ОСОБА_6 розуміти
характер та значення своїх дій та
керувати ними. Такий висновок
експертами зроблений без відповідної
мотивації.

Як зазначено вище під час проведення
експертизи експерти не кваліфікували
психічну хворобу за алфавітно-цифровою
кодовою системою МКХ-10. Якби вони це
зробили, то можна було говорити про
визначення ними клінічної виразності
стану, етіології та інших

більш детальних характеристик глибини
встановлених експертами психічних
розладів у ОСОБА_6

Ось яке тлумачення алфавітно-цифрової
кодової системи МКХ-10 дається у
навчальному посібнику із судової
психіатрії, рекомендованого до друку
Міністерством освіти і науки України:
«Тримірний код є обов'язковим рівнем
кодування. Четверта і наступна цифри
застосовуються для докладнішої
характеристики психічного розладу.
Літера, перша і друга цифри коду
визначають клас, групу розладів, до
яких належить захворювання або розлад,
і саме захворювання або розлад.
Четвертий і наступні після крапки
знаки коду характеризують форму, стан,
етіологію й інші ознаки. Наприклад, Б-
02.83 - клас психічні розлади (Б),
органічні психічні розлади (Б-О),
деменція (Р-02), деменція при уточнених
хворобах, класифікованих в інші
рубрики (Р-02.8), у зв'язку з якою хворобою
- епілепсією (Р-02.83)» [Левенець І.В.
Судова психіатрія: Навчальний
посібник. - Тернопіль: Економічна думка,
2005. -328 с., с. 78].

Статтею 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» проголошено
презумпцію психічного здоров'я - кожна
особа вважається такою, яка не має
психічного розладу, доки наявність
такого розладу не буде встановлено на
підставах та в порядку, передбачених
цим Законом та іншими законами України.

Як вже зазначалось, психічними
розладами згідно статті 1 цього Закону
є розлади психічної діяльності,
визнані такими згідно з чинною в
Україні Міжнародною статистичною
класифікацією хвороб, травм і причин
смерті.

За життя ОСОБА_6 не встановлювався
діагноз щодо наявності у нього
психічного розладу, передбаченого
МКХ-10. Він вважався дієздатною особою, а
отже належний стан його психічного
здоров'я презюмується, тобто він не
потребує доказування.

Оскільки у висновках Акту експертизи
встановлено наявність у ОСОБА_6
психічного розладу із посиланням на
такий розлад, що передбачено МКХ-10, то
саме експерти повинні навести докази
наявності психічного розладу у ОСОБА_6
Усі сумніви у силу принципу презумпції
психічного здоров'я трактуються на
користь належного стану його
психічного здоров'я.

Застосування експертами такого виразу,
як «інтелектуально знижений,
інструкцій не виконує» нічим не
обґрунтований. Це просто фраза, яка не
містить ніякої аргументації і
спрямована на те, що читач цього Акту не
розуміється на медичній термінології і
все написане сприймає на віру. Кожне із
вказаних експертами порушень
(інтелектуально знижений, інструкцій
не виконує) є узагальнюючим поняттям.
Так, вище мною вже наводились ті
порушення пам'яті, мислення, сприйняття
та інтелекту, які розглядаються у
психіатрії, а також те, що за поняттям,
наприклад, «порушення пам'яті» стоїть
ціла низка розладів цієї психічної
властивості із окремими симптомами, а
також комплекс методик, якими ці
розлади діагностуються.

Така ж сама ситуація із розладами
емоцій, волі, особистісними
порушеннями. Зокрема, розладами в сфері
емоцій і почуттів у психіатрії
називають гіпотимію (депресивний
афект, депресія), ейфорію, морію, екстаз,
раушманію, гіпертимію (маніакальний
афект, манія) [Левенець І.В. Судова
психіатрія: Навчальний посібник. -
Тернопіль: Економічна думка, 2005. -328 с., с.
91-92]. Для їх діагностики застосовують
тест Спілбергера, метод кольорових
виборів Люшера [Вітенко І.С. Медична
психологія: [Підручник] / І.С. Вітенко. -
К.: Здоров'я, 2007. - 208 с., с. 29]. Вольові
розлади - це гіпобулія, гіпербулія,
абулія, парабулія, гіпокінезія, ступор,
гіперкінезії [Левенець І.В. Судова
психіатрія: Навчальний посібник. -
Тернопіль: Економічна думка, 2005. -328 с., с.
91-92].

Але жоден із цих розладів не був
діагностований хоч кимось із
лікарів-психіатрів за життя ОСОБА_6
Назви цих розладів не наводяться у
мотивувальній частині Акту експертизи.
Також не вказано, які саме особистісні
порушення мали місце у ОСОБА_6 Для
дослідження особистості у
патопсихології і психіатрії
використовують проективні методи
вивчення особистості (ТАТ, метод
Роршаха, ММРІ), метод дослідження
самооцінки (варіант методики
Дембо-Рубінштейн) [Балабанова Л.М.
Судебная патопсихология (вопросы

определения нормы и отклонений). - Д.:
Сталкер, 1998. - 432 с., с. 266-267, 406; Вітенко І.С.
Медична психологія: [Підручник] /
І.С.Вітенко. - К.: Здоров'я, 2007. - 208 с., с. 29].

У електронній публікації «Критерії
діагностики і психотерапії розладів
психіки та поведінки», підготовленої
українськими психіатрами,
зазначається, що розлади особистості і
поведінки внаслідок хвороби,
ушкодження і дисфункції головного
мозку (Б07), а саме органічний розлад
особистості (Б07.0) діагностується за
допомогою патопсихологічних методів
діагностики (таблиці Шульте, метод
Векслера, метод А.Р. Лурія) і
параклінічних методів (дифузні
ЕЕГ-зміни, нейровізуалізаційні ознаки
атрофічних процесів) [Критерії
діагностики і психотерапії розладів
психіки та поведінки [Електронний
ресурс] Під ред. Б. В. Михайлова, С. І.
Табачнікова, О. К. Напреєнка, В. В.
Домбровської / Новини української
психіатрії. - Харків, 2003.

Але ці методики діагностики не
використовувались за життя ОСОБА_6
Мотивувальна частина Акту експертизи
не містить посилань на результати
таких психодіагностичних досліджень
ОСОБА_6

У зв'язку із цим суд наводить цитату із
роботи Первомайського В.Б. «Презумпции
в психиатрии», опубліковану в журналі
«Вісник Асоціації психіатрів України»
№2 за 1995 р.: «Необходимость
доказательства психического
заболевания исключает его диагностику
на основании т.н. «отдельных
галюцинаций», «отрывочных бредовых
идей», неясной симптоматики
«полиморфного, псевдо... и подобного
характера» и прочих
«психопатологических» феноменов,
ссылок на диссимуляцию при отсутствии
описания собственно признаков
психической болезни, что часто
встречается как в медицинских картах,
так и в научных работах» [Первомайський
В.Б. Судебнопсихиатрическая
експертиза: статьи (1989-1999). - К.: Сфера, 2001.
- 184 с., с. 115-116].

Висновок Акту про те, що ОСОБА_6 за своїм
психічним станом не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними
експерти обгрунтовують коротеньким
абзацем мотивувальної частини, у якому
вони пишуть, що ОСОБА_6 був
«інтелектуально знижений, інструкцій
не виконує». Як зазначено вище, вказані
експертами порушення не
конкретизовані і не були діагностовані
загальноприйнятими методиками. Якби
були протоколи проведення
психодіагностичних методик, то тоді
можна було б говорити про ступінь
порушень, оскільки більшість методик
мають цифрові шкали, за якими можна
виміряти ту чи іншу психічну функцію
або визначити психічний стан, у якому
перебуває піддослідна особа.
Результатів таких досліджень ОСОБА_6
немає. Це означає, що лікарі-психіатри,
які його оглядали не вважали за
потрібне застосовувати до нього методи
психодіагностики, оскільки не вбачали
у нього психічних патологій.

З медичних документів, які
досліджувались експертами, вбачається,
що ОСОБА_6 перебував на лікуванні у
зв'язку соматичними хворобами, а не з
психічним захворюванням.

Якщо ОСОБА_6 надавалась психіатрична
допомога у медичному закладі, то
лікуючим лікарем повинні були бути
дотримані вимоги Закону України «Про
психіатричну допомогу».

Так, згідно ст. 1 цього Закону
стаціонарна психіатрична допомога - це
психіатрична допомога, що включає в
себе обстеження стану психічного
здоров'я осіб на підставах та в порядку,
передбачених цим Законом та іншими
законами, діагностику психічних
розладів, лікування, нагляд, догляд,
медико-соціальну реабілітацію осіб,
які страждають на психічні розлади, і
надається в стаціонарних умовах понад
24 години підряд.

Згідно ст. 11 Закону у медичній
документації фіксуються дані
психіатричного огляду з висновком про
стан психічного здоров'я особи, а також
причини звернення до лікаря-психіатра
та медичні рекомендації.

Таким чином, медична документація, яка
досліджувалась експертами дозволяє
дійти висновків, що ОСОБА_6 за час життя
не хворів на психічні захворювання.

У відповідності до Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 6.11.2009 року при
розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225,

частини другої статті 1257 ЦК суд
відповідно до статті 145 ЦПКза
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово- психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

За таких підстав, колегія суддів дійшла
висновку про те, що Акт посмертної
судово-психіатричної експертизи
складений з порушенням норм чинного
законодавства в тому числі і Порядку
проведення судово-психіатричної
експертизи, а висновки в акті є науково
необгрунтованим, чого не можна сказати
про висновок судово - психіатрічної
експертизи № 831 від 03.10.2014 року.

Позивачем не доведено того, що
відповідач ОСОБА_3 здійснював тиск на
батька. Будь - яких доказів цьому
позивачем не надано, а тому позовні
вимоги і в цій частині позивачем не
доведені.

Оскільки позивачем не доведено суду
недійсності заповіту ОСОБА_6 від 03.08.2007
року, не підлягають задоволенню і її
вимоги в частині визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Пропуск позивачкою позовної давності
не має значення для вирішення даного
спору по суті, оскільки суд відмовляє
їй в задоволенні позову саме по суті її
вимог. Позовна давність підлягала б
застосуванню, якщо б вимоги ОСОБА_5
підлягали б задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є обґрунтованими, а висновки, викладені
в рішенні суду першої інстанції щодо
наявності правових підстав для
задоволення позову, є помилковими.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції, та
ухвалює нове рішення, яким відмовляє
ОСОБА_5 в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України суд стягує з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 121,80
грн.

Висновки колегії апеляційного
суду відповідають фактичним
обставинам справи та наявним
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 18 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: