АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8615/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3604/14
Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С.
Доповідач Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Бондаревської С.М., Триголова
В.М.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю позивача ОСОБА_1

Представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 20 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про розподіл спільного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Омельченко Л.М.,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що має з відповідачем ОСОБА_3 спільного
сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2000 року по жовтень 2008 року сторони
перебували у фактичному шлюбі без
реєстрації сімейних відносин в органах
РАГС.

Під час спільного проживання вони
придбали нерухоме майно, яке
зареєстрували за ОСОБА_3

Так, 06.03.2002 року було придбано квартиру
АДРЕСА_1, вартість якої на сьогоднішній
день орієнтовно складає 400000 грн.00 коп.

01.10.2002 року сторони купили квартиру
АДРЕСА_2 Кошти на придбання цієї
квартири їм дала мати відповідача
ОСОБА_5 в розмірі 16000 доларів США.
Орієнтовна вартість цього нерухомого
майна в даний час становить 625000 грн.00
коп.

14.05.2004 року сторонами придбано квартиру
АДРЕСА_3. Орієнтовна вартість цього
майна на даний час - 450000 грн.00 коп.

Оскільки позивач ОСОБА_1 і відповідач
ОСОБА_3 з жовтня 2008 року припинили свої
відносини, ОСОБА_1 створив нову сім»ю,
тому виникла необхідність у поділі
спільно нажитого майна.

Посилаючись на вище викладені
обставини, а також на те, що позивач на
даний час проживає у квартирі АДРЕСА_4,
а відповідач - у квартирі АДРЕСА_1,
ОСОБА_1 прохав суд поділити спільно
нажите майно та визнати за ним право
власності на квартиру, в якій він
мешкає, та на ? частину квартири
АДРЕСА_1, право власності на які
оформлено на відповідача ОСОБА_3

Просив стягнути з відповідача судові
витрати.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 20 жовтня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл
майна подружжя відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржив ОСОБА_1, який,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити частково.

За змістом п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи і порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, місцевий суд
послався на те, що позивач ОСОБА_1 не
надав жодного доказу на підтвердження
факту придбання спірної нерухомості
внаслідок спільної праці його та
відповідача ОСОБА_3 під час проживання
однією сім»єю до 2004 року, а щодо майна,
придбаного після 2004 року не надано
доказів про існування спору відносно
його розподілу.

Проте, з даним висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може
повністю погодитися, оскільки він не
відповідає обставинам справи і нормам
матеріального та процесуального права.

За правилами ст.3 СК України, чинного з
01.01.2004 року, сім»ю складають особи, які
спільно проживають, пов»язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов»язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім»єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об»єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу, що визначає право спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ст.174 ЦПК України,
відповідач може визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. Якщо визнання
позову відповідачем викладено в
адресованих суду письмових заявах, ці
заяви приєднуються до справи. У разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

З матеріалів справи вбачається і це не
заперечується сторонами, що вони з 2000
року по жовтень 2008 року перебували у
фактичних шлюбних відносинах, мають
спільного сина ОСОБА_1, який народився у
1995 році, тобто до спільного проживання
позивача з відповідачем (а.с.4).

06.03.2001 року на ім»я відповідача ОСОБА_3
згідно договору купівлі-продажу була
оформлена квартира АДРЕСА_1 (а.с.5).

21.10.2002 року ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу придбала квартиру
АДРЕСА_2 (а.с.6). Згодом ця квартира була
переобладнана у нежитлове приміщення,
в якому відповідач здійснює
підприємницьку діяльність по даний
час.

Згідно договору купівлі-продажу від 14
травня 2004 року на ім»я ОСОБА_3 була
придбана квартира АДРЕСА_3 (а.с.7).

З відзиву на позовну заяву, поданого
ОСОБА_3 до суду першої інстанції,
вбачається, що сторони по справі за
спільні кошти придбали у 2001 році
квартиру АДРЕСА_1, а також квартиру
АДРЕСА_3 (а.с.15-17). Проте вони не можуть у
добровільному порядку розподілити це
майно.

Однак, місцевий суд не належної оцінки
даним поясненням відповідача.

У суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2 частково
визнала апеляційну скаргу, прохаючи
розподілити між сторонами дві
квартири, факт придбання яких спільно з
позивачем визнавала відповідач у суді
першої інстанції. Крім того, ОСОБА_3
подала до суду апеляційної інстанції
письмову заяву про незгоду з рішенням
суду першої інстанції в частині
відмови у визнанні спільною сумісною
власністю квартир № 23 і № 24 по АДРЕСА_3
та в розподілі цього майна.

Враховуючи, що часткове визнання
позовних вимог не суперечить закону і
не порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, колегія суддів вважає за
необхідне скасувати рішення місцевого
суду в частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл спільного майна - квартири
АДРЕСА_3 і квартири АДРЕСА_1 та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов у
даній частині, визнавши спільним
сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_3 і квартиру АДРЕСА_1 по
? частині за кожним.

Колегія суддів, враховуючи усні та
письмові пояснення сторін і
представника відповідача, приходить до
висновку про визнання за ОСОБА_1 права
власності на квартиру АДРЕСА_3 з
припиненням права власності ОСОБА_3 на ?
частину даного житла, а також вважає за
необхідне припинити право власності
ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_1,
залишивши право власності на цю
квартиру за ОСОБА_3 При цьому, з
позивача ОСОБА_1 на користь відповідача
ОСОБА_3 слід стягнути 25000 гривень
(двадцять п»ять тисяч гривень) різниці
у вартості спільно придбаного майна
(450000 грн.00 коп. узгодженої сторонами
вартості квартири АДРЕСА_3 + 400000 грн.00
коп. узгодженої ними вартості квартири
№24 за цією ж адресою = 850000 грн.00 коп.
(загальна вартість спільного сумісного
майна). 850000 грн.00 коп.: 2 = 425000 грн.00 коп.
(вартість ? частки у спільному
сумісному майні кожної сторони).

В частині відмови у визнанні спільним
сумісним майном квартири АДРЕСА_2
рішення суду є законним, обґрунтованим,
ухваленим з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв»язку з чим колегія суддів не
знаходить підстав для його скасування.

Так, позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві
і згідно його пояснень в суді не
заперечувався факт придбання цього
житла за кошти матері відповідача
ОСОБА_3, яке в подальшому переоформлене
у нежитлове приміщення, де остання
здійснює підприємницьку діяльність
(а.с.2). Аналогічні пояснення давала
ОСОБА_3 у суді першої інстанції та в
письмових заявах, направлених нею в
адресу апеляційного суду, а також її
представник ОСОБА_2

До 01.01.2004 року діяв КпШС України 1969 року,
стаття 24 якого визначала, що роздільне
майно подружжя, а саме: майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або у порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Кожний з
подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.
Стаття 16 Закону України «Про
власність» 1991 року, який втратив
чинність 27.04.2007 року, передбачала, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними такого
права регулюється цим Законом і
Кодексом про шлюб та сім»ю України, а
стаття 17 цього Закону передбачала, що
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім»ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, за умови спільного проживання
сторін однією сім»єю без реєстрації
шлюбу у разі придбання ними майна
кожній стороні належить це майно
особисто, а створення спільної
сумісної власності передбачалося на
підставі відповідної угоди, здійснення
спільних витрат на придбання майна.
КпШС України та Закон України «Про
власність» чітко розмежовували
поняття «подружжя» та «члени сім»ї», а
також наслідки для цих осіб у разі
набуття права власності на майно. Суд
першої інстанції правильно врахував
вищевказані норми права і факт
придбання квартири АДРЕСА_2 за грошові
кошти матері відповідача, тому
правильно відмовив у задоволенні в цій
частині позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.2, 309 ч.1
п.п.3,4, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 20 жовтня 2014 року скасувати в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна - квартири АДРЕСА_3 та
квартири АДРЕСА_1.

Ухвалити в даній частині нове рішення.
Визнати спільним сумісним майном
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 та
квартиру АДРЕСА_1 по ? частині за кожним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_3 та припинити право
власності ОСОБА_3 1/2 частину цього
житла.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 і залишити
право власності на цю квартиру за
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25000
гривень (двадцять п»ять тисяч гривень)
різниці у вартості спільно придбаного
майна.

В іншій частині рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий : суддя (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно: