У Х В А Л А

судового засідання

23.09.2014 р. Франківський районний суд
міста Львова в складі :

головуючої судді – Мартинишин М.О.

при секретарі – Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Львові
справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову
про закінчення виконавчого
провадження ВП №36554592 від 27.03.2014 року
головного державного виконавця
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області ОСОБА_2, -

в с т а н о в и в :

Стягувач ОСОБА_1 звернувся
із скаргою про скасування постанови
про закінчення виконавчого
провадження ВП №36554592 від 27.03.2014 року
головного державного виконавця
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області ОСОБА_2.

Відповідно до змісту скарги,
скаржник посилаючись на те, що 04.03.2014р.
він отримав оскаржувану постанов.
Вважає, що така суперечить п.8 ч.1 ст.49
Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки виконавче
провадження підлягає закінченню лише у
випадку фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом. Фактично державний
виконавець лише почав процедуру
перерахунку коштів, що підтверджує
поточна виписка від 04.04.2014 року у філії
УКРЕКСІМБАНКУ, з якої видно, що за
період з 25.03.2014 р. по 04.04.2014р. на його
рахунок ніяких коштів не надходило.
Станом на 04.04.2014 року належні кошти у
розмірі 5250,51 грн. згідно судового
наказу №2-н/1326/1829/2012, виданого 18.12.2012
року Франківським районним судом
м.Львова він не отримував, а тому
фактичного та повного виконання
рішення суду не відбулось. Посилання
головного державного виконавця
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області ОСОБА_2 на розпорядження про
перерахування коштів на відповідний
рахунок стягувача як підставу про
закінчення виконавчого провадження є
надуманим, а тому незаконним. Тому
вважає указану постанову незаконною,
винесену з порушенням вимог Закону
України “Про виконавче провадження”.
Просить скаргу задоволити.

В судовому засіданні стягувач ОСОБА_1
подану скаргу підтримав, з підстав
викладених у такій та просив скаргу
задовольнити.

Представник боржника та
головний державний виконавець відділу
ПВР УДВС ГУЮ у Львівській області
ОСОБА_2 в судове засідання не
з’явились, хоча були належно та вчасно
повідомлені про день, час та місце
розгляду скарги, а тому суд вважає за
можливим розглянути скаргу у їх
відсутності.

Заслухавши пояснення стягувача ОСОБА_1,
дослідивши матеріали справи,
з’ясувавши дійсні обставини справи,
суд приходить до висновку, що скаргу
слід задоволити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК
України, учасники виконавчого
провадження та особи, які залучаються
до проведення виконавчих дій, мають
право звернутися до суду зі скаргою,
якщо вважають що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, порушено їх права чи
свободи.

Судами встановлено, що за заявою ОСОБА_1
18 грудня 2012 року Франківським районним
судом м.Львова було видано судовий
наказ №2-н/1326/1829/2012 про стягнення з
Державного підприємства “Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут” на користь ОСОБА_1
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 5250,51 грн. та стягнуто з
Державного підприємства “Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут” на користь держави судовий
збір107,30 грн.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 ЦПК
України судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Згідно постанови головного державного
виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у
Львівській області ОСОБА_2 ВП №36554592 від
27.03.2014 року закінчено виконавчого
провадження з примусового виконання
зазначеного судового наказу, з тих
підстав, що з боржника в примусовому
порядку стягнуто заборгованість
згідно виконавчого документу та
складено розпорядження про
перерахування коштів на відповідний
рахунок сятгувача. Таким чином
головний державний виконавець Шестака
О.В. дійшов висновку, що рішення суду
було виконано в повному обсязі у
визначений рішенням спосіб і порядок,
на підставі чого, ним було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження у відповідності з п.8 ч.1
ст.49 Закону України «Про виконавче
провадження».

Статтею 49 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
випадки, коли виконавче провадження
підлягає закінченню.

У відповідності з п.8 ч.1 ст.49 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного виконання
в повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

Відповідно до змісту ст. 52 вказаного
закону, стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у тому
числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах.

Проте, оскаржувана постанова не
містить жодних відомостей, якими б
підтверджувалося фактичне виконання в
повному обсязі судового наказу
№2-н/1326/1829/2012, виданого 18.12.2012 року
Франківським районним судом м.Львова,
яким стягнуто Державного підприємства
“Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут” на користь
ОСОБА_1 заборгованості по заробітній
платі в розмірі 5250,51 грн.

Згідно статті 11 Закону України "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець:
здійснює необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Як зазначив Пленум Вищого
адміністративного суду України в
абзаці першому пункту 20 своєї
постанови від 13 грудня 2010 року № 3 “Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби” державний виконавець
зобов'язаний здійснювати необхідні
заходи щодо своєчасного і повного
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Як вбачається із поточної виписки від
04.04.2014 року у філії АТ УКРЕКСІМБАНКУ в
м.Львоі(а.с.13), з якої видно, що за період
з 25.03.2014 р. по 04.04.2014р. на рахунок
стягувача ніяких коштів не надходило.
Тому кошти стягувачем на час винесення
головним державним виконавцем
Шестаком О.В. постанови про закінчення
виконавчого провадження ВП №36554592 від
27.03.2014 року, отримані не були, тому
рішення фактично виконане не було, а
тому суд вважає, що в даному випадку
закінчення виконавчого провадження з
посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження" є
неправомірним, а державним виконавцем
не здійснено всіх необхідних заходів
щодо своєчасного і повного виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Будь-яких доказів, які б підтверджували
фактичне виконання рішення згідно з
виконавчим документом, ні державним
виконавцем, ні представником боржника
суду не надано. Відомостей про
проведення державним виконавцем дій на
виконання рішення суду, зокрема тих, що
передбачені ст. 52 Закону України "Про
виконавче провадження", немає.

Як випливає з положень частини 1 статті
51 Закону України “Про виконавче
провадження”, у разі якщо постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження або
повернення виконавчого документа
стягувачу визнана судом незаконною,
виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду.

Як передбачає ч.2 ст. 387 ЦПК України, у
розі встановлення обґрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов’язує державного виконавця або
іншу особу державної виконавчої служби
задовольнити вимоги заявника та
усунути порушення або іншим шляхом
поновлює його порушенні права чи
свободи.

На підставі вищевикладеного суд
приходить до висновку про те, що
вказана скарга

ОСОБА_1 на постанову про закінчення
виконавчого провадження ВП №36554592 від
27.03.2014 року головного державного
виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у
Львівській області ОСОБА_2 є
обґрунтованою, а тому слід її
задовольнити.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 208, 210,
218, 383-389 ЦПК України, Законом України
“Про виконавче провадження”, суд,-

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 на постанову про
закінчення виконавчого провадження ВП
№36554592 від 27.03.2014 року головного
державного виконавця відділу ПВР УДВС
ГУЮ у Львівській області ОСОБА_2В
задовольнити.

Скасувати постанову
головного державного виконавця
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області ОСОБА_2В про закінчення
виконавчого провадження ВП №36554592 від
27.03.2014 року.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції протягом п’яти днів з
дня її проголошення. У разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом п’яти днів з дня
отримання копії ухвали.

Суддя

Мартинишин М.О.