Справа № 377/81/14-ц
Головуючий у І інстанції Теремецька
Н.Ф.Провадження № 22-ц/780/4607/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Воробйової Н.С.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Славутицького міського суду Київської
області від 24 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права власності та поділ
майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом про стягнення
компенсації за 12 частину майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що із 1998
року вони із відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі, який за
рішенням суду розірваний у 2013 року.

Під час шлюбу вони придбали квартиру,
автомобіль «Audi-100» державний номер
НОМЕР_2.

Відповідач в добровільному порядку не
бажає поділити автомобіль,
використовує його на свій розсуд,
позивач просила стягнути 12 частину
вартості автомобіля в сумі 27 000 грн., в
якості компенсації за частку у
спільному майні подружжя.

В подальшому уточнила позовні вимоги,
просила визнати за нею право власності
на 12 частину автомобіля «Audi-100»
державний номер НОМЕР_2, залишити
автомобіль у спільній частковій
власності.

Рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 24 червня 2014 року
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 12 частину
автомобіля.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, постановити нове
рішення, яким частково задовольнити
вимоги ОСОБА_3, стягнувши на її користь
суму 5 946,25 грн, 12 частину вартості
автомобіля, майна набутого за час
шлюбу.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, особи,
які беруть участь у справі зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст.74, 76, 77 ЦПК України
сторони були повідомлені про день та
час розгляду справи за адресами, які
були зазначені в матеріалах справи,
заяв щодо зміни місця проживання або
місцезнаходження від сторін не
надходило.

Підстави, вважати причини неявки
сторін 26 листопада 2014 року до суду
поважними в матеріалах справи
відсутні.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції,
із 1998 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, який за
рішенням суду розірваний 26 листопада
2013 року (а.с. 5).

Під час шлюбу вони придбали квартиру,
автомобіль «Audi -100» ( 28 травня 2013
року) державний номер НОМЕР_2. (а.с. 33, 72 ),
який був зареєстрований на ім'я
відповідача і відповідно до ст. 60
Сімейного кодексу України є спільним
майном подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п.п. 22-25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено
передбачений законом режим спільної
сумісної власності, то при розгляді
спору про поділ майна подружжя суду
необхідно виходити з умов такого
договору. При цьому слід мати на увазі,
що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК України
положення шлюбного договору, що
ставлять одного з подружжя у
надзвичайно невигідне матеріальне
становище, порушують його права та
інтереси, на вимогу такої сторони за
рішенням суду можуть бути визнані
недійсними з підстав, установлених ЦК
України.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» рівність прав кожного із
подружжя на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК
України.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на ту обставину, що автомобіль
був придбаний за його особисті кошти
вже після розірвання шлюбу,
спростовується наявними в матеріалах
справи доказами, оскільки автомобіль
придбаний 28 травня 2013 року, а шлюбу
розірваний 26 листопада 2013 року.

Постановляючи рішення, суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
зібраним доказам, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про задоволення позову.
Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Славутицького міського суду
Київської області від 24 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: