УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 09 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
права власності.

Позивач вказував, що він та ОСОБА_5
набули право власності по 1/2 частці
домоволодіння АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідачка, на
ім'я якої приватизована земельна
ділянка під вказаним будинком в
добровільному порядку відмовляється
її розподілити, ОСОБА_4 просив визнати
за ним та за ОСОБА_5 право власності по
1/2 частці земельної ділянки площею 0,1163
га, з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка -
0,1000 га, ведення садівництва - 0,0163 га), що
розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 21 травня 2014 року, позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право
власності по 1/2 частці земельної
ділянки площею 0,1163 га, з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка - 0,1000 га, ведення
садівництва - 0,0163 га), що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 за кожним.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 09 липня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення місцевого суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд дійшов
висновку про те, що право у позивача на
спірну земельну ділянку не виникло, так
як поділу домоволодіння між сторонами
в натурі з виділенням конкретної
частини житлового будинку,
господарських будівель та споруд не
проведено.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно із державним актом на право
власності на земельну ділянку від 29
вересня 2003 року, відповідачка є
власником земельної ділянки площею 0,1163
га, що розташована по АДРЕСА_1
із цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка - 0,1000 га,
ведення садівництва - 0,0163 га) на
підставі рішення Автозаводської
районної ради м. Кременчука
Полтавської області від 23 вересня 2003
року.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 22 травня 2013 року визнано, що ОСОБА_4
належить на праві власності 1/2 частка
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
із житлового будинку літ. «А, а, а1, а2»,
загальною площею 62,1 кв. м, житловою
площею 37,0 кв. м, сараю літ. «Д», гаража
літ. «Ж, жя» площею 74,6 кв. м, льоху літ.
«З» площею 28,1 кв. м, водогону літ. «К»,
огорожі 1-2, загальною вартістю 42 186 грн 50
коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За змістом ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК
України та з огляду на роз'яснення,
викладені в п. 18-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», якщо на приватизованій одним із
подружжя земельній ділянці
знаходиться будинок, що є спільною
сумісною власністю подружжя, то у разі
поділу будинку між подружжям до особи,
яка не мала право власності чи
користування земельною ділянкою,
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку будівлі, споруди.

Задовольняючи позов, місцевий суд,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що оскільки позивач набув право
власності на 1/2 частку домоволодіння,
то до нього переходить право власності
на 1/2 частку спірної земельної ділянки.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, апеляційний суд залишив поза
увагою, що вищевказаними нормами такої
передумови для переходу права
власності на частину земельної ділянки
в разі набуття права власності на
частину будинку будівлі, споруди, як
обов'язковість попереднього виділу
частки із майна, яке є у спільній
частковій власності не передбачено та
не врахував, що між сторонами проведено
поділ домоволодіння, що перебувало у
них в спільній сумісній власності, за
яким виділено у власність
ОСОБА_4 конкретну його частину (1/2), в
зв'язку з чим безпідставно відмовив
позивачу у визнанні права власності на
відповідну частину земельної ділянки,
на якій розташовані ці об'єкти.

Таким чином, судом першої інстанції при
винесенні рішення про задоволення
позову було правильно встановлено
обставини, за яких визначено право
ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1163
га, що розташована по АДРЕСА_1,
пропорційно до частки позивача у праві
власності домоволодіння, а тому в
апеляційного суду не було правових
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 09 липня 2014 року скасувати, а
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 21 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова В.І. Журавель
І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко