Справа № 465/1458/14
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/6246/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 55
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Курій Н.М.

при секретарі Данилик І.І.,

за участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 19 серпня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього
підприємства ВЦ "Укравтотест" ВАТ
"Укравтобусавтопром" про стягнення
середнього заробітку, вихідної
допомоги, моральної шкоди та внесення
змін у формулюванні причин звільнення
до наказу та трудової книжки,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Франківського районного суду
міста Львова від 19 серпня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Дочірнього підприємства ВЦ
"Укравтотест" ВАТ "Укравтобуспром" про
стягнення середнього заробітку,
вихідної допомоги, моральної шкоди та
внесення змін у формулюванні причин
звільнення до наказу та трудової
книжки - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржив позивач - ОСОБА_2.
Вважає рішення суду незаконним,
необгрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Стверджує, що
судом порушено вимоги ст. 213 ЦПК
України. Також вважає, що рішення суду
не грунтується на належних та
допустимих доказах, суд не з"ясував
обставин, що мають значення для справи,
оскільки при прийнятті рішення
керувався одними (сумнівними) не
підтвердженими доказами та не брав до
уваги інші, що свідчить про неповне
з"ясування обставин справи. В
апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
у межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає задоволенню частково, а
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 19 серпня 2014 року
частковому скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з тих підстав, що
позивач просив звільнити його з роботи
за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП
України і така заява ним підписана
власноручно, в зв"язку з чим і внесено
запис в трудову книжку, а отже відсутні
підстави для внесення змін у
формулюванні причин звільнення.
Відмовляючи в задоволенні позову в
частині виплати вихідної допомоги, суд
прийшов до висновку, що виплата
вихідної допомоги при звільненні за
згодою сторін чинним законодавством не
передбачена. З такими висновками суду
колегія суддів погоджується в повній
мірі, однак не погоджується з
наступними висновками. Відмовляючи в
задоволенні позовних вимоги про
стягнення моральної шкоди, суд вважав,
що позивач не обгрунтував і не довів
належними доказами того, які втрати
немайнового характеру та яких
моральних і фізичних страждань позивач
зазнав, а також якими критеріями він
керувався оцінюючи завдану моральну
шкоду в сумі 5000 грн. Також слід
зазначити, що суд не дав жодної
правової оцінки позовній вимозі про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку після звільнення.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції
України, право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищене законом.

Згідно ст.116 КЗпП
України, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що йому належать,
проводиться в день звільнення.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Як зазначено у п.20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» від 24
грудня 1999 року №13 установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв»язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред»явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
неповерненні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв»язку із виникненням спору про
розмір належних до виплати сум вимоги
про розмір належних до виплати сум
вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо спір
вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника, суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Матеріалами справи встановлено,
що згідно заяви ОСОБА_2 від 24.12.2013 року,
останній просив звільнити його з
роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36
КЗпП України.

Згідно наказу про припинення
трудового договору (контракту) №23 від 26
грудня 2013 року, ОСОБА_2 звільнений з
посади провідного інженера з
зазначенням причини - за згодою сторін
п.1 ст.36 КЗпП України з підстави - заява
від 24 грудня 2013 року.

З копії трудової книжки позивача
вбачається, що запис при звільненні з
Дочірнього підприємства ВЦ
"Укравтотест" ВАТ "Укравтобусавтопром"
здійснений у відповідності з вимогою
п.1 ст. 36 КЗпП України, а саме, в трудовій
книжці міститься формулювання
"звільнений за угодою сторін п.1 ст. 36
КЗпП України".

Згідно заяви ОСОБА_2 та копій
квитанцій, останньому 18 квітня 2014 року
Дочірнім підприємство ВЦ "Укравтотест"
ВАТ "Укравтобусавтопром" виплачено
заборгованість по заробітній платі в
сумі 5178,44 грн.

22 травня 2014 року у зв"язку з тим, що
відповідач здійснив оплату
невиплаченої заробітної плати в
розмірі 5178,44 грн. позивачем зменшено
розмір позовних вимог. Просив стягнути
з Дочірнього підприємства ВЦ
"Укравтотест" ВАТ "Укравтобусавтопром"
середній заробіток за час затримки
розрахунку після звільнення в розмірі
7013,85 грн. обчисленого на день виплати
заборгованості по заробітку та
моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Також
просив зобов"язати Дочірнього
підприємства ВЦ "Укравтотест" ВАТ
"Укравтобусавтопром" внести зміни
формулювання причин звільнення до
наказу та трудової книжки на
відповідність вимогам ч.3 ст. 38 КЗпП
України.

На момент звернення ОСОБА_2 із
позовом (березень 2014 року) зазначена
сума заробітної плати відповідачем не
була повернута.

Роботодавець, (у даному випадку
Дочірнє підприємство ВЦ "Укравтотест"
ВАТ "Укравтобусавтопром") не довів
відсутності у цьому своєї вини, а
відсутність господарської діяльності
не виключає його відповідальності.

Тому, у суду першої інстанції не
було правових підстав для відмови у
стягненні середнього заробітку за
затримку виплати заробітної плати
позивачу по справі ОСОБА_2.

Відтак підлягають до задоволення
вимоги позивача про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки заробітної плати з 27.12.2013 року
по 18.04.2014 року (день виплати заробітної
плати).

Відповідно до довідки № 5 від
26.12.2013 року про середню заробітну плату
(для розрахунку виплат на випадок
безробіття), виданої ОСОБА_2,
розрахунок який здійснений у
відповідності до Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100, середньоденна заробітна плата
останнього становить 61,25 грн.

Періоди невиплати належної
заробітної плати складає 112 днів.

Загальний розмір середнього
заробітку за весь час затримки по день
виплати заробітної плати складає 112 х
61,25=6850 грн.

Вищевказану суму слід стягнути з
відповідача на користь позивача ОСОБА_2
зважаючи на час затримки розрахунку, з
врахуванням спірної суми, на яку той
мав право, частки, яку вона становила у
заявлених вимогах, істотності цієї
частки порівняно із середнім
заробітком.

Щодо стягнення моральної шкоди,
колегія судді вважає, що позовні вимоги
підлягають до задоволення частково із
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У пункті 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від
31.03.1995р. № 4 роз"яснено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що
позивачем в достатній мірі не
обґрунтовано свої вимоги щодо
стягнення моральної шкоди, не
обґрунтовано розмір такої шкоди.
Враховуючи наведені обставини,
характер та глибину понесених
моральних страждань, характер
немайнових втрат, їх тривалість,
можливість відновлення нормального
психічного стану позивача, суд вважає,
що достатнім та адекватним розміром
відшкодування понесеної позивачем
моральної шкоди буде 1 000 грн., у звязку
із чим в цій частині позовні вимоги
слід задовольнити частково.

Що ж до вимоги позивача про
внесення змін у формулюванні причин
звільнення, то така вимога не підлягає
до задоволення, оскільки як вже було
вірно зазначено судом першої
інстанції, що позивач своєю заявою
просив звільнити його з роботи за
згодою сторін. Пунктом 2.3 наказу №58 від
29 липня 1993 року "Про затвердження
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників" записи в
трудовій книжці при звільненні або
переведенні на іншу роботу повинні
провадитись у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства і
з посиланням на відповідну статтю,
пункт закону, в трудовій книжці ОСОБА_2
міститься формулювання "звільнений за
угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України", що
відповідає вимогам чинного
законодавства про порядок ведення
трудових книжок, а також наказу про
звільнення позивача від 26.12.2013 року №23,
який став підставою внесення запису
про звільнення в трудову книжку.

У відповідності до ст. 44 КЗпП
України, при припиненні трудового
договору з підстав, визначених у п. 6
ст.36 та п.п. 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі
двох мінімальних заробітних плат;
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (ст.ст. 38, 39 КЗпП
України) - у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку; у
разі припинення трудового договору з
підстав, зазначених у п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП
України - у розмірі не менше ніж
шестимісячний середній заробіток.

Колегія суддів вважає, що згадана
норма закону передбачає вичерпний
перелік випадків, за яких підстав
виплачується вихідна допомога, дана
стаття (ст. 40 КЗпП України) не
передбачає виплати вихідної допомоги
при припиненні трудового договору за
п.1 ст. 36 КЗпП України, а саме припинення
трудового договору за згодою сторін. В
зв"язку з чим колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що посилання позивача на
вимоги ст. 44 КЗпП України, як на норму,
якою передбачена виплата йому вихідної
допомоги при звільненні є
безпідставною, оскільки чинним
законодавством не передбачено виплата
вихідної допомоги особам, звільненим
за згодою сторін.

За наведеного апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково,
а рішення Франківського районного суду
м. Львова від 19 серпня 2014 року
частковому скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

В решті рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.309, ч.2 ст. 314, 316, 317,
319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 19 серпня 2014 року скасувати
в частині відмови в стягненні
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та стягненні
моральної шкоди та в цій частині
ухвалити нове рішення яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства ВЦ
"Укравтотест" ВАТ "Укравтобусавтопром"
в користь ОСОБА_2 6860 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та 1000 грн. моральної
шкоди.

В решті рішення Франківського
районного суду м. Львова від 19 серпня 2014
року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

Н.М. Курій