АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/7955/14
Головуючий І інстанції:
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Івах
А.П.,

суддів -
Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі -
Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданої
в особі її представника ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 14 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
та фіктивним договору дарування,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом про
визнання недійсним та фіктивним
договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що вона є матір?ю
ОСОБА_3, йому на праві власності
належала спірна квартира і нещодавно
їй стало відомо, що її син ОСОБА_3 зі
своєю дружиною ОСОБА_4 29.07.2011 р. уклали
договір дарування, згідно до якого
ОСОБА_3 подарував своїй дружині ОСОБА_4
спірну квартиру.

Вважає, що зазначений договір
дарування порушує її законні права та є
нікчемним і недійсним, крім того не
відповідає вимогам закону, а саме
укладений без згоди інших
співвласників квартири і позбавляє її
як матері права на обов'язкову долю у
спадщині.

Рішенням Київського районного
суду м. Харків від 14 жовтня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що були
заявлені сторонами у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам законодавства
рішення суду відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд виходив із того, що
позивачем не надано жодного доказу,
який би свідчив про фіктивність
оспорюваного договору.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив надані
сторонами докази на підтвердження
доводів своїх позовних вимог та
заперечень на позов, встановив
фактичні обставини справи, правильно
визначився з юридичною природою
спірних правовідносин, що виникли між
сторонами, і законом, що їх регулює.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 215
ЦПК України суд у своєму рішенні привів
мотиви, з яких вважав встановленою
наявність фактів якими позивач
обґрунтував доводи позову, правильно
застосував зазначені в рішенні
нормативно-правові акти.

До суду за захистом своїх порушених
прав звернулася ОСОБА_1 - яка є матір'ю
ОСОБА_3 - колишнього чоловіка
відповідачки ОСОБА_4

Як встановлено розглядом справи та не
заперечується сторонами, 29 липня 2011
року було укладено договір дарування,
за яким ОСОБА_3 передав у власність
ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у
м. Харкові. Договір посвідчено ПН ХМНО
ОСОБА_5 і зареєстровано в реєстрі за №
7372.

ОСОБА_1 вважає договір дарування таким,
що є недійсним і фіктивним одночасно,
та таким, що порушує її права як
можливого спадкоємця, а саме в разі
смерті відповідача ОСОБА_3, вона - його
мати, не буде мати право на обов'язкову
частку у спадщині після смерті свого
сина, тобто в майбутньому.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив із того, що остання не є
належним позивачем, вона не була
стороною при укладенні оспорюваного
договору дарування, спірна квартира їй
не належала. За договором дарування
дарувальником є ОСОБА_3 а обдарованою
ОСОБА_4 - відповідачі у справі

При цьому суд керувався тим, що згідно
ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню, як
того вимагає ч. 2 ст. 719 ЦК України.

Згідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин
має бути спрямований на реальне
настання наслідків , що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент укладання
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який без наміру
створення правових наслідків, який
вчинено обумовлюються цим правочином.

А згідно роз'яснень, що містяться у п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійним», для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину.

Судами враховується, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. У разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

У даному випадку після укладення
договору дарування усі умови правочину
були виконані сторонами у повному
обсязі. ОСОБА_3 було передано нерухоме
майно ОСОБА_4 у власність, а ОСОБА_4 воно
було прийнято. Після нотаріального
посвідчення договору дарування
квартири, ОСОБА_4 у відповідності до
вимог ст. 182 ЦК України, у встановлений
законодавством строк було проведено
державну реєстрацію прав на
нерухомість. Право власності на спірну
квартиру було зареєстроване на його
ім'я у КП «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації».

Крім того, договір дарування квартири
ОСОБА_3 був підписаний в присутності
нотаріуса ним особисто, його особу
встановлено і дієздатність було
перевірено. За умовами п. 4 договору
дарування ОСОБА_3 підтвердив, що цей
договір не носить характеру фіктивного
чи удаваного правочину, тобто не є
таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК
України.

З висновком суду першої інстанції
судова колегія погоджується у повному
обсязі, оскільки він ґрунтується на
основі всебічного з'ясування обставин
справи, відповідає вимогам ст.. ст.. 57-60,
64 ЦПК України, нормам матеріального
права, застосованих судом.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухваленні рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог діючого
цивільно-процесуального законодавства
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх доводів про те, що договір
дарування, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 29 липня 2011 року є фіктивним, а
також не доведено порушення її прав як
можливого спадкоємця за законом.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатній і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, ухвалив законне рішення на
основі повно в всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення суду
судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314,
315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м. Харкова від 14 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена в касаційному
порядку шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -