Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 серпня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючого судді
- Шклярука Д.С.

при секретарі
- Пугач Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про визнання договору
дарування частки квартири удаваним
правочином, а саме договором довічного
утримання, і розірвання цього договору,
-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 у якій,
уточнивши позовні вимоги, просить суд:
визнати договір дарування частки
квартири - 1/3 частки квартири, що
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 10 грудня 2007
року між нею та ОСОБА_2, посвідчений 10
грудня 2007 року державним нотаріусом
Шостої дніпропетровської державної
нотаріальної контори за реєстровим №
1-4403, удаваним правочином; визнати цей
договір дарування частки квартири
договором довічного утримання;
розірвати вищезазначений договір
дарування частки квартири укладений 10
грудня 2007 року між нею та відповідачем,
у зв'язку із його невиконанням.

В обґрунтування позову
позивачкою зазначається, що 15
листопада 1993 року вона набула право
сумісної власності на вищевказану
квартиру разом зі своїм чоловіком
ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2

12 травня 2005 року її чоловік помер, про
що в Книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис за № 678.
Згідно з свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 14 березня 2006
току, його частка квартири була
розділена між його членами сім'ї.

У 2007 році відповідач ОСОБА_2 зробив їй
пропозицію, відповідно до якої він,
ОСОБА_2 буде забезпечувати їй належні
умови життєдіяльності, зокрема
купуватиме продукти харчування,
допомагатиме у побуті (в тому числі
проведенням необхідних ремонтних
робіт у квартирі), а також допомагатиме
сплачувати комунальні платежі. Взамін
на це ОСОБА_2 запропонував їй передати
йому 1/3 частку квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Вона, як особа, яка потребує
соціальної захищеності, погодилась з
вищезазначеною пропозицією старшого
сина.

ОСОБА_2 наполіг на тому, щоб
вищезазначена домовленість була
оформлена саме як договір дарування 1/3
частки квартири.

Вона будучи юридично не обізнаною, а
також довірившись сину ОСОБА_2,
погодилась на такі умови юридичного
оформлення досягнутої домовленості.

10 грудня 2007 року вона подарувала ОСОБА_2
1/3 частку квартири, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, про що було укладено
договір дарування частки квартири.

Проте, починаючи з моменту укладення
договору дарування, всупереч фактичної
досягнутої домовленості, ОСОБА_2 не
виконував взяті на себе зобов'язання
утримувати її та доглядати за нею.
Зокрема, вона не отримує від старшого
сина майнової допомоги на придбання
харчових продуктів та продуктів першої
побутової необхідності. Крім того,
після укладення договору дарування
частки квартири відповідач не брав
участі у ремонті квартири (в тому числі
й тієї частки що була йому подарована).

Окрім того вона, не отримуючи від
ОСОБА_2 підтримку у сплаті комунальних
платежів, сплачує їх самостійно.

Приблизно в кінці 2010 року або в 2011 року
вона прийшла додому до ОСОБА_2 з
проханням допомогти їй грошима. Проте
старший син не тільки відмовив у
проханні, але й всупереч
вищезазначеній домовленості, так і
загальноприйнятим у суспільстві
нормам поведінки буквально виштовхав
її зі свого житла.

Після цієї події вона остаточно
переконалась що невиконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань щодо її догляду є наслідком
не тимчасових майнових проблем та
зайнятості ОСОБА_2, а його свідомого
небажання виконувати умови
домовленості.

Відповідно до умов вищезазначеної
домовленості вона зобов'язалась
передати ОСОБА_2 у власність частину
квартири, а той взамін на це
зобов'язався забезпечувати її доглядом
та утриманням.

Вищезазначене співвідношення
зобов'язань, будучи юридично оформлене
як договір дарування частки квартири,
насправді не відповідає природі та
змісту договору дарування. Річ у тому,
що за договором дарування дарувальник
передає обдарованому майно у власність
саме безоплатно. Натомість, умовою
«дарування» квартири відповідачу було
утримання та догляд без зазначення
граничного строку, тобто довічно.
Іншими словами умови досягнутої між
нею та ОСОБА_2 домовленості повністю
підпадають під умови передбаченого в
ст. 744 ЦК України договору довічного
утримання.

Таким чином, між нею та відповідачем
насправді встановлювались інші
правовідносини ніж ті, які були
юридично оформлені як договір
дарування частки квартири.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили пред'явлену позовну заяву
задовольнити у повному обсязі. В
обґрунтування заяви посилалися на
викладені у ній обставини.

Відповідач та його представник позовні
вимоги не визнали та просили у
пред'явленому позові відмовити у
повному обсязі посилаючись на
безпідставність заявлених позовних
вимог. Просили застосувати строки
позовної давності до вимог ОСОБА_1
Відповідач пояснив, що матір в свій час
саме подарувала йому свою частку
квартири, оскільки мала на меті
урівняти їхні з братом частки у
вказаній квартирі, щоб вони з братом
мали рівні права на це майно.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та надані
сторонами і їхніми представниками
письмові докази, встановив наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

10.12.2007 року між сторонами було укладено
договір дарування частки квартири
відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала,
а ОСОБА_2 прийняв, як дарунок 1/3 частку
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (п. 2 договору
дарування).

Вказана частка квартири належала
дарувальникові на підставі свідоцтва
про право на спадщину, виданого 14.03.2006
року Шостою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 1-904, зареєстрованого в КП
«ДМБТІ» в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно за № 14017972,
в реєстровій книзі № 41п за реєстровим
№ 25, та на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 15.11.1993 року
виконкомом Дніпропетровської міської
ради згідно з розпорядженням № И-2909,
зареєстрованого в КП «ДМБТІ» в
реєстровій книзі № 41п за реєстровим №
25.

В судовому засіданні ОСОБА_1
підтвердила, що вона на час укладання
вказаного оспорюваного правочину,
розуміла значення своїх дій, могла
керувати ними, розуміла зміст та
наслідки правочину. Нотаріусом їй було
роз'яснено умови договору та положення
закону. З умовами договору вона
погодилася та не мала жодних зауважень
до змісту договору та його наслідків.

В судовому засіданні із пояснень
сторін встановлено, що спір між
сторонами фактично виник з-за того, що
ОСОБА_4 (молодший син позивачки та
рідний брат відповідача), проживаючи
разом зі своєю сім'єю в одній квартирі з
позивачкою, не погоджується із
вказаними договором дарування, про
який йому деякий час не було відомо, та
висловлював матері незгоду з таким
правочином, бажаючи усунути
відповідача від права власності,
можливості користуватися та
розпоряджатися будь-якою часткою у
спірній квартирі. Позивачка вказала в
судовому засіданні, що їй немає життя
з-за конфліктів, що трапляються між нею
та старшим сином з-за укладеного
договору та незгоди з цим договором
молодшого сина ОСОБА_4.

Спірна квартира на теперішній час
належить ОСОБА_1 у розмірі 1/9 частки,
ОСОБА_2 у розмірі 4/9 частки та ОСОБА_4 у
розмірі 4/9 частки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування є одностороннім
правочином.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що до
правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання і а про договори, якщо це
не суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину. Відповідно
під час укладання договору дарування
необхідно дотримуватись загальних
вимог необхідних для чинності
правочину, визначених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін. Нотаріальне посвідчення
правочину здійснюється нотаріусом або
іншою посадовою особою, яка відповідно
до закону має право на вчинення такої
нотаріальної дії, шляхом вчинення на
документі, в якому викладено текст
правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Перелік органів, які
здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

З ч. 1 ст. 229 ЦК України вбачається, що
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилялась щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення
крім випадків, встановлених законом.

Удаваним, відповідно до приписів ст. 235
ЦК України, є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
чинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Досліджені в судовому засіданні
докази, надані позивачкою та її
представником, не свідчать про те, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 насправді вчинили
договір довічного утримання. ОСОБА_1
мала можливості розуміти природу
правочину, права та обов'язки сторін, та
наслідки договору дарування, а в
судовому засіданні підтвердила, що
нотаріус їй роз'яснювала права та
обов'язки, зміст договору та його
наслідки. Вона розуміла, що підписує
саме договір дарування частки
квартири.

Твердження позивача та її представника
про те, що сторонами для приховання
договору довічного утримання фактично
було укладено догорів дарування частки
квартири не приймається судом,
оскільки такі заяви належними та
допустимими доказами не
підтверджуються. Натомість в судовому
засіданні встановлено, що поміж ОСОБА_2
та його молодшим Братом ОСОБА_4 існує
спір з приводу розподілу часток у
спірній квартирі, яку вони мають намір
та бажання продати, купивши матері
меншу квартиру, але ОСОБА_4 разом із
позивачкою на теперішній час не
бажають, щоб часка відповідача у
спірній квартирі становила 4/9, та
вважають що той має право лише на 1/9
частину у квартирі.

Окрім того, заслуговує на увагу заява
представника відповідача про
застосування строку позовної давності,
що є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Таким чином, зібрані у справі докази та
наявна їх оцінка, вказують на наявність
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
про визнання договору дарування частки
квартири удаваним правочином, а саме
договором довічного утримання, і
розірвання цього договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук