Справа № 569/2760/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2014
м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської
області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретарів судового
засідання Юхимчук О.Л., Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача
адвоката ОСОБА_3,

представника ВАТ «Рівненський
завод будівельних матеріалів»

Макеєва С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_2 до відкритого
акціонерного товариства «Рівненський
завод будівельних матеріалів» про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов підтримала, до початку розгляду
судом справи по суті змінила підставу
позову в частині позовних вимог про
відшкодування матеріальної шкоди та
просить суд стягнути з відкритого
акціонерного товариства «Рівненський
завод будівельних матеріалів» (далі -
ВАТ «РЗБМ») на її користь 97426 грн витрат,
понесених нею на будівництво житлового
будинку АДРЕСА_3, а також 50000 грн в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що рішенням
адміністрації та профкому ВАТ «РЗБМ»
від 21 вересня 1994 року її сім'ї була
надана квартира АДРЕСА_1 для завершення
будівництва та проведення
опоряджувальних робіт. З 1994 року до 1998
року вона за власні кошти та власними
силами завершила будівництво квартири
і з того часу до 2011 року разом із сім'єю
проживала у цій квартирі. За рішенням
суду у 2011 році була виселена із
згаданої квартири без надання іншого
жилого приміщення. Посилаючись на
ст.ст.1212,1213 ЦК України, як на правову
підставу позовних вимог, вважає, що
відповідач повинен відшкодувати їй
витрати, які вона понесла на
будівництво квартири, а саме, у розмірі
97426 грн, тобто у розмірі, визначеному за
висновками проведених у справі
будівельно-технічних експертиз.

Також зазначає, що через дії
відповідача, який залишив її без даху
над головою, вона з 1999 року захищає своє
право у суді. Дії відповідача вважає
неправомірними і такими, що порушили її
звичний спосіб життя, вплинули на стан
її здоров'я, на її стосунки з членами
сім'ї та іншими людьми, та спричинили
моральну шкоду. З урахуванням глибини
та тривалості моральних страждань,
завданих неправомірними діями
відповідача, розмір моральної шкоди
оцінює у 50000 грн, які і просить стягнути
з відповідача на її користь.

Представник ВАТ «РЗБМ» Макеєв С.В. в
судовому засіданні позов не визнав,
позовні вимоги вважає
необґрунтованими та недоведеними, а
тому в задоволенні позову просить суд
відмовити.

На заперечення позовних вимог
посилається на те, що спірна квартира
позивачу та членам її сім'ї не
виділялась, оскільки у 1994 році відбувся
лише попередній розподіл квартир.
Протягом 1994-1998 років ВАТ «РЗБМ» також
приймав участь у будівництві будинку і
допомагав усім, кому квартири у цьому
будинку попередньо розподілялися, в
тому числі і позивачу. Не заперечує
участі позивача у будівництві квартири
та проведенні в ній опоряджувальних
робіт. Разом з тим, зазначає, що у
зв'язку зі звільненням позивача у 1999
році з роботи та зняттям її з
квартирної черги, спірна квартира їй не
надавалася, а тому, ще у 1999 році
позивачу пропонувалося вирішити
питання відшкодування витрат, які вона
понесла, приймаючи участь у
будівництві будинку. Однак, до
теперішнього часу позивач не надала
жодних документів на підтвердження
своїх матеріальних затрат на
будівництво квартири, тому питання
відшкодування таких витрат не було
вирішено. З боку відповідача не вбачає
будь-яких неправомірних дій по
відношенню до позивача, що
підтверджується рішеннями судів
різних інстанцій, а тому вважає, що
підстави для відшкодування позивачу
моральної шкоди відсутні.

Крім того заявляє про пропущення
позивачем строків позовної давності і
просить у позові ОСОБА_2 відмовити як за
безпідставністю, так і за пропущенням
строків позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, показання свідків,
дослідивши письмові докази по справі,
суд прийшов до висновку, що позов у
частині позовних вимог про
відшкодування матеріальної шкоди
задоволенню не підлягає за спливом
позовної давності, а у частині позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди є недоведеним та безпідставним і
також не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що на підставі
спільного рішення адміністрації та
профкому ВАТ «РЗБМ», оформленого
протоколом № 9 спільного засідання
адміністрації і профспілкового
комітету ВАТ «РЗБМ» від 21 вересня 1994
року, ОСОБА_2 та членам її сім'ї
попередньо виділено квартиру АДРЕСА_2 з
виключенням із списку черговості після
закінчення квартири будівництвом і
здачі її робочій та державній комісіям.
Вказаним рішенням також передбачалося
завершення будівництва будинку і,
відповідно, квартир, як за кошти
підприємства, так і за особисті кошти
осіб, яким квартири виділялися.

Як слідує з листа ВАТ «РЗБМ» від 05
квітня 1999 року № 01/097, адресованого
позивачу ОСОБА_2, у квітні 1999 року
відповідач повідомив позивача про те,
що у зв'язку зі звільненням її з заводу
по п.2 ст.40 КЗпП України, згідно зі
спільним рішенням адміністрації і
профкому від 29 березня 1999 року вона
знята з квартирної черги і на основі
цього перерозподілені квартири у
будинку по АДРЕСА_4. Посилаючись на
викладене, відповідач вказував ОСОБА_2
на те, що їй необхідно з'явитися на
завод для вирішення питання
відшкодування витрат, які вона понесла,
приймаючи участь у будівництві
житлового будинку по АДРЕСА_4.

Суд звертає увагу на те, що саме ОСОБА_2
у своїй позовній заяві посилається на
згаданий лист ВАТ «РЗБМ» від 05 квітня
1999 року № 01/097 і саме нею копія
вказаного листа була долучена до
позовної заяви.

Представник відповідача Макеєв С.В. в
судовому засіданні ствердив, що ОСОБА_2
до ВАТ «РЗБМ» з квітня 1999 року і до
теперішнього часу по вирішенню
вказаного питання не зверталася,
документів, які б підтверджували
розмір понесених нею витрат на
будівництво, не надавала.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
зазначені обставини підтвердила.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2
разом із сім'єю у 1998 році безпідставно
вселилася у квартиру АДРЕСА_2, звідки у
2011 році була виселена без надання
іншого житлового приміщення на
підставі рішення Рівненського
міського суду від 11 листопада 2008 року.

Вказані обставини підтверджуються
дослідженими судом письмовими
доказами, а також відповідними
судовими рішеннями, і сторонами
визнаються.

Відповідно до вимог ст.469 ЦК України 1963
року, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, особа, яка одержала
майно за рахунок іншої особи без
достатньої підстави, встановленої
законом або договором, зобов'язана
повернути безпідставно придбане майно
цій особі. Такий же обов'язок виникає,
коли підстава, на якій придбано майно,
згодом відпала. В разі неможливості
повернути безпідставно придбане майно
в натурі повинна бути відшкодована
його вартість, що визначається на
момент придбання.

Аналогічні положення закріплені й у
ст.1212, ст.1213 ЦК України 2004 року, за
виключенням моменту визначення
вартості майна (на момент розгляду
судом справи про повернення майна).

Разом з тим, як ЦК України 1963 року
(ст.71,ст.76), так і ЦК України 2004 року
(ст.257,ст.251) передбачено, що загальна
позовна давність встановлюється у три
роки, а перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права.

Враховуючи характер спірних
правовідносин та предмет спору, суд
визнає, що саме у квітні 1999 року, тобто
після отримання листа ВАТ «РЗБМ» від 05
квітня 1999 року № 01/097, позивач
довідалася про те, що відпала підстава,
на якій відповідачем було набуте її
майно (витрати на будівництво), у
відповідача виник обов'язок повернути
їй це майно, а у неї, відповідно, виникло
право вимагати повернення цього майна.

Таким чином, перебіг позовної давності
за вимогами про повернення
безпідставно набутого майна почався у
квітні 1999 року та закінчився у квітні
2002 року.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 до ВАТ
«РЗБМ» з вимогами про відшкодування
витрат, понесених нею на будівництво,
не зверталася, а до суду з даним позовом
звернулася лише 12 лютого 2013 року.

Згідно вимог ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем подано заяву про
застосування позовної давності, а
судом встановлено, що строки позовної
давності позивачем пропущені, наявні
підстави для відмови у позові за
спливом позовної давності в частині
позовних вимог про відшкодування
матеріальної шкоди.

При цьому, посилання позивача на те, що
спір за квартиру з ВАТ «РЗБМ» та ОСОБА_5
тривав з 1999 року по 2011 рік і у зв'язку з
цим нею строк позовної давності не
пропущений, суд до уваги не приймає та
вважає його помилковим.

З наданих позивачем та досліджених
судом судових рішень слідує, що з 1999
року до 2010 року судами розглядався спір
за позовами ВАТ «РЗБМ» та ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 та членів її сім'ї про усунення
перешкод у користуванні квартирою та
виселення, що не може свідчити про
переривання перебігу позовної
давності для ОСОБА_2, як позивача, за
вимогами про відшкодування витрат на
будівництво в контексті ст.79 ЦК України
1963 року та ч.2 ст.264 ЦК України 2004 року.
Позов же ОСОБА_2 до ВАТ «РЗБМ» та ОСОБА_5
з вимогами про визнання, серед іншого,
права на частку в спільній частковій
власності на квартиру, був пред'явлений
нею до суду у вересні 2005 року, в той час
як строк позовної давності за вимогами
про повернення безпідставно набутого
майна закінчився ще у квітні 2002 року.

Що стосується позовних вимог в частині
відшкодування моральної шкоди, то ці
вимоги суд визнає безпідставними та
недоведеними.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог в частині відшкодування
моральної шкоди ОСОБА_2 посилається на
ряд обставин, які мають значення для
ухвалення рішення у справі, а саме, на
неправомірні дії відповідача, а також
на пов'язане з діями відповідача
порушення звичного способу життя,
погіршення стану здоров'я, погіршення
стосунків з членами сім'ї та іншими
людьми.

Разом з тим, жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
будь-якої із зазначених обставин, в
тому числі на підтвердження
неправомірного характеру дій
відповідача та наявності його вини,
позивач суду не надала.

Навпаки, як слідує з рішення
Рівненського міського суду від 11
листопада 2008 року (справа № 2-1213/08),
залишеного в силі ухвалою Верховного
Суду України від 31 березня 2010 року,
ознаки неправомірності в діях та
рішеннях ВАТ «РЗБМ» відсутні, про що
свідчить характер та зміст прийнятого
рішення, яким ОСОБА_2 та члени її сім'ї
були виселені зі спірної квартири, а в
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,212,214,215,223,292,294 ЦПК
України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до відкритого
акціонерного товариства «Рівненський
завод будівельних матеріалів» про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди в частині позовних
вимог про відшкодування матеріальної
шкоди відмовити за спливом позовної
давності.

В позові ОСОБА_2 до відкритого
акціонерного товариства «Рівненський
завод будівельних матеріалів» про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди в частині позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди відмовити за недоведеністю та
безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляцiйного суду
Рівненської області через Рiвненський
мiський суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 28 листопада 2014
року.

Суддя: