АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц79612576
Головуючий у 1 інстанції - Шумейко О.І .
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В.,Поливач
Л.Д.

при секретарі Меєчко Д.П.,
Колотілову О.О.

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом заступника прокурора
Оболонського району міста Києва до
Київської міської ради, ОСОБА_2 про
визнання незаконним та скасування
рішення,визнання недійсним державного
акту на право власності на землю та
відновлення становища, що існувало до
порушення

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 10 вересня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року заступник прокурора
Оболонського району м. Києва, в
інтересах територіальної громади
міста Києва та на захист інтересів
держави, звернувся до суду з зазначеним
позовом,який обґрунтовував тим, що 24
грудня 2009 року відповідачем Київською
міською радою прийнято рішення № 11113180
«Про передачу громадянину ОСОБА_2 у
приватну власність земельної ділянки
для будівництва», яка розташована по
АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Відповідно до земельно-кадастрової
інформації на земельну ділянку вказана
земельна ділянка відноситься до земель
рекреаційного призначення, проте на
порушення норм Земельного кодексу
України спірну земельну ділянку
передано у приватну власність для
потреб не пов'язаних з рекреаційними.
Крім того, проект землеустрою не
погоджено з природоохоронним органом,
а саме: структурним підрозділом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України, а також
не проведена обов'язкова державна
експертиза проекту відведення
земельної ділянки.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 10 вересня 2014 року позов
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Київської міської ради від 24
грудня 2009 року № 111/3180 про передачу
ОСОБА_2 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування - житлового будинку,
господарських будівель і споруд у
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт про
право власності на земельну ділянку, що
розташована у АДРЕСА_1, кадастровий
номер: :85:977:0034, виданого ОСОБА_2,
зареєстрованого 28 травня 2010 року
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) за № 04-7-02552,
серія ЯЖ № 931213.

Не погодившись з рішенням суду
представник ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу та посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову заступнику прокурора в
задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що суд
встановив факт віднесення спірної
земельної ділянки до земель
рекреаційного призначення на підставі
неналежних та недопустимих доказів, а
тому є помилковим посилання суду про
те, що спірна земельна ділянка
відноситься до земель рекреаційного
призначання на підставі державної
статистичної звітності. Між тим, на час
виділення ОСОБА_2 земельної ділянки та
погодження проекту
землеустрою,уповноваженим
органом,який здійснював ведення
державного земельного кадастру згідно
Тимчасового порядку передачі (надання)
земельних ділянок у користування або
власність у м. Києві, затвердженого
Рішенням КМР від 28.05.2009 року № 5471603, було
Головне управління земельних ресурсів
виконавчого органу КМР (КМДА) і
Київська міська рада при прийнятті
рішення про виділення ОСОБА_2 земельної
ділянки керувалась позитивним
висновком саме Головного управління
земельних ресурсів. Окрім цього,суд
безпідставно не врахував, що згідно
висновку про погодження землеустрою
щодо віднесення земельної ділянки
Головним управлінням земельних
ресурсів, що міститься в проекті
землеустрою,цільове призначення
земельної ділянки визначено для
будівництва і обслуговування жилого
будинку та господарських будівель і
земельну ділянку передбачалось
передати ОСОБА_2 у власність за рахунок
міських земель не наданих у
користування чи у власність. Окрім
цього, згідно висновку Головного
управління містобудування,архітектури
та дизайну міського середовища від 28.10
2009 року за Генеральним планом міста,
територія за функціональним
призначенням належить до території
житлової та громадської забудови.
Таким чином,зазначає апелянт, суд
першої інстанції не врахував, що
рішення органу місцевого
самоврядування про віднесення спірної
земельної ділянки до тієї чи іншої
категорії, відповідно до ст. 20
Земельного Кодексу не приймалось. Щодо
висновків суду про незаконну зміну
цільового призначення спірної ділянки
представник апелянта,з посиланням на
правові позиції Верховного Суду
України, вказує, що віднесення земель
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування,а не на
підставі земельно-кадастрової
інформації,як зазначив в своєму
рішенні суд. Стосовно висновків суду
про відсутність у Головного управління
екології та охорони природних ресурсів
виконавчого органу КМР повноважень на
погодження проекту
землеустрою,апелянт зазначає, що за
законом (п.9 ст.118 ЗК) проект відведення
земельної ділянки має бути погоджений
з природоохоронним органом, але
конкретний природоохоронний орган не
вказано на момент погодження проекту
відведення. На момент погодження
проекту відведення спірної ділянки,
Головне управління екології та охорони
природних ресурсів виконавчого органу
КМР (КМДА) мало такі повноваження
згідно чинного на той час Положення
про Головне управління екології та
охорони природних ресурсів,
затвердженого рішенням КМР від 18.06.2009
року № 6321688. Окрім того, судом першої
інстанції не було досліджено та не
надано належної правової оцінки листу
від 17.07.2014 року Департаменту земельних
ресурсів виконавчого органу КМР,в
якому йдеться про те, що на момент
відведення спірної ділянки вівся звіт
про наявність земель та їх розподіл за
власниками,землекористувачами,угіддям
и та видами економічної діяльності,
Департамент (на той час Головне
управління) був уповноваженим органом
щодо ведення державного земельного
кадастру,і в нього була наявна
інформація щодо цільового призначення
земельної ділянки до її відведення. В
листі повідомляється також,що рішення
про віднесення спірної земельної
ділянки до певної категорії не
приймалось і облік земель за
категоріями за Інструкцією із
заповнення державної статистичної
звітності з кількісного обліку земель
не було передбачено.

З урахуванням відсутності підстав для
визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради, вважає
апелянт, у суду першої інстанції не
було також правових підстав для
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю, виданого
ОСОБА_2

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представник відповідача
ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній
скарзі підтримала, та просила
апеляційну скаргу задовольнити.

Прокурор прокуратури міста Києва
проти апеляційної скарги
заперечував,просив її відхилити та
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Представник відповідача Київської
міської ради в судове засідання не
з‛?явився,про розгляд справи
повідомлений належно, про причини
неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін,або інших осіб,які беруть участь
у справі,належним чином повідомлених
про час та місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи в
апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової
О.В., пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши апеляційну скаргу, в
межах її доводів, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 9 Земельного кодексу
України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
Київська міська рада здійснює передачу
у власність або надання у користування
земельних ділянок виключно відповідно
до вимог та в порядку, передбаченому ЗК
України.

Статтею 19 ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі
історико-культурного призначення;
землі лісогосподарського призначення;
землі водного фонду; землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

За приписами ст. ст. 50, 51 ЗК України до
земель рекреаційного призначення
належать землі, які використовуються
для організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів.

До земель рекреаційного призначення
належать земельні ділянки зелених зон
і зелених насаджень міст та інших
населених пунктів,
навчально-туристських та екологічних
стежок, маркованих трас, земельні
ділянки, зайняті територіями будинків
відпочинку, пансіонатів, об'єктів
фізичної культури і спорту,
туристичних баз. кемпінгів, яхт-клубів,
стаціонарних і наметових
туристично-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристичних станцій, дитячих та
спортивних таборів, інших аналогічних
об'єктів, а також земельні ділянки,
надані для дачного будівництва і
спорудження інших об'єктів
стаціонарної рекреації.

Згідно з ч. 2 ст. 52 ЗК України на землях
рекреаційного призначення заборонено
діяльність, що перешкоджає або може
перешкоджати використанню їх за
призначенням, а також негативно
впливає або може вплинути на природний
стан цих земель.

У відповідності до положень ст. ст. 38 - 40
ЗК України, в редакції, чинній на дату
виникнення спірних правовідносин, до
земель житлової та громадської
забудови належать земельні ділянки в
межах населених пунктів, які
використовуються для розміщення
житлової забудови, громадських
будівель і споруд, інших об'єктів
загального користування.

Громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд у
містах - не більше 0.10 гектара.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 Земельного
кодексу України міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом,згідно рішення
Київської міської ради від 24 грудня 2009
року № 1111/3180 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки громадянину ОСОБА_2 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд у АДРЕСА_1 та передано
ОСОБА_2 у приватну власність цю
земельну ділянку, площею 0,10 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування, (а.с. 10-11)

На підставі вказаного рішення
Київської міської ради 28 травня 2010 року
ОСОБА_2 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,10 га. кадастровий номер: :85:977:0034,
розташовану у АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням: для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, серія
ЯЖ № 931213. (а.с. 12-13).

Судом встановлено також, що на
порушення порядку надання безоплатної
приватизації земельних ділянок
передбаченого ч.6 ст. 118 ЗК України, у
заяві ОСОБА_2 про надання земельної
ділянки не зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки, не
долучені графічні матеріали, та не
вказано дату складання заяви (а.с. 20).

Згідно акту обстеження проведеного
Департаментом земельних ресурсів КМДА
проведено обстеження спірної
земельної ділянки від 1 квітня 2014 року
448/05 та встановлено, що зазначена
земельна ділянка не огороджена та
вільна від забудови.

Судом оглянуто оригінал проекту
землеустрою щодо землевідведення
земельної ділянки розташованої у
АДРЕСА_1, проведеного ТОВ
«Епоха-Гео»,яким встановлено цільове
призначення ділянки - для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Відповідно до земельно-кадастрової
інформації на земельну ділянку за
формою № 6-зем спірна земельна ділянка
до її передачі у приватну власність
відповідача ОСОБА_2 відносилася до
категорії земель рекреаційного
призначення, про що свідчить посилання
на графу « 57» у формі. Після набуття
ОСОБА_2 земельної ділянки у власність
така ділянка почала обліковуватися у
графі « 35», тобто було змінено
категорію основного цільового
призначення землі з рекреаційного на
землі на житлової та громадської
забудови, (а.с. 19)

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання незаконним рішення Київської
міської ради від 24 грудня 2009 року про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки та
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку, суд першої
інстанції,встановивши приведені
обставини, виходив з того, що спірна
земельна ділянка, відноситься до
категорії земель рекреаційного
призначення, її основне цільове
призначення (категорія), на підставі
рішень органів місцевого
самоврядування не змінювалося,а відтак
Київською міською радою при прийнятті
рішення допущено порушення вимог
закону і ці обставини відповідачами не
спростовані, доказів зміни органом
місцевого самоврядування категорії
основного цільового призначення
спірної земельної ділянки не надано.
Окрім цього, у складі проекту
землеустрою відсутній висновок
структурного підрозділу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України, необхідний для
вилучення (викупу), надання земельних
ділянок та державна експертиза проекту
землеустрою в порядку, передбаченому
ст. 118 ЗК України та ч. 1 ст. 9 Закону
України "Про державну експертизу
землевпорядної документації", щодо
земель, зокрема, рекреаційного
призначення.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного
з'ясування обставин справи, перевірки
доводів і заперечень сторін, надання
належної правої оцінки зібраним у
справі доказів та застосування
правових норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновки суду про віднесення спірної
земельної ділянки до земель
рекреаційного призначення є
недостатніми та зроблено лише на
підставі державної статистичної
звітності та про те, що віднесення
земель до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування,а не на
підставі земельно-кадастрової
інформації, не заслуговують на увагу, з
огляду на таке.

Дотримуючись вимог щодо законності та
обґрунтованості рішення визначених
ст.ст. 213,214 ЦПК, суд першої інстанції
встановив, що спірна земельна ділянка
відповідно до графи «57» форми №6
земельно-кадастрової інформації,
наданої Головним управлінням
земельних ресурсів КМДА,до передачі у
власність ОСОБА_2, відносилася до
земель рекреаційного призначення, але
після передачі категорія цієї
земельної ділянки,без відповідного
рішення, була змінена на землю
житлової та громадської забудови, про
що свідчить відмітка в графі «35» (а.с.19).

Встановивши зазначену обставину на
підставі земельно-кадастрової
інформації, суд правомірно послався на
Закон України «Про Державний земельний
кадастр», за яким визначено, що
Державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах державного кордону України, їх
цільове призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.

До Державного земельного кадастру
включаються відомості про землі в
межах території
адміністративно-територіальних
одиниць, у тому числі площа земель,
відомості про категорії земель (назва,
код (номер), межі категорії земель),
відомості про угіддя, відомості про
економічну та нормативну грошову
оцінку земель, тощо.

Застосувавши таким чином до даних
правовідносин,окрім норм Земельного
Кодексу України, безпосередньо Закон
«Про земельний кадастр» суд першої
інстанції правильно виходив з
верховенства зазначеного закону щодо
системи відомостей про національні
землі та, зокрема,їх цільове
призначення,а розкриваючи
класифікацію форми №6
земельно-кадастрової інформації,
правомірно послався на Інструкцію з
заповнення державної статистичної
звітності з кількісного обліку земель
(форми NN 6-зем, ба-зем, 6б-зем, 2-зем),
затверджену Наказом Державного
комітету статистики України від 5
листопада 1998 року №377, за правилами
якої при заповненні граф першого та
другого розділів форми N 6-зем землі
розподіляються таким чином: - у графі «
57» зазначаються землі під кемпінгами,
турбазами, піонерськими таборами,
пансіонатами, будинками для
відпочинку; земельні ділянки під
садовими та дачними будинками з
господарськими будівлями і дворами; - у
графі « 35» - землі під житловими
будинками з прибудинковими
територіями, господарськими будівлями
і спорудами та земельні ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

З урахуванням вище приведеного не
ґрунтуються також на законі доводи
апеляційної скарги щодо наявності, на
час передачі ОСОБА_2 земельної ділянки,
у Головного управління земельних
ресурсів повноважень відповідно до
Тимчасового порядку передачі (надання)
земельних ділянок у користування або
власність у м. Києві, затвердженого
Рішенням КМР від 28.05.2009 року № 5471603,
щодо віднесення спірної земельної
ділянки до земель для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель.

Згідно зі ст. 20 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень. Зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Відповідно до п.п. «а», «б» ст. 21 ЗК
України порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для
визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам, визнання недійсними
угод щодо земельних ділянок, тощо.

Віднесення земельної ділянки до певної
категорії чи зміна такої категорії
землі здійснюється органом місцевого
самоврядування на підставі окремого
рішення, при цьому, таке рішення може
бути прийнято одночасно з рішенням про
передачу земельної ділянки у власність
чи надання її в оренду. Разом з тим,
визначення цільового призначення
земельної ділянки при вирішенні
питання про передачу такої у власність,
яке за змістом не відповідає категорії
землі, не може вважатися одночасно і
зміною основного цільового
призначення (категорії) землі.

За приписами ч. 10 ст. 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
акти органів місцевого самоврядування
з мотивів їх невідповідності
Конституції або Законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що
суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси..

Таким чином,виходячи з зазначених
вимог закону, судом першої інстанції
встановлено, що рішення Київської
міської ради від 24 грудня 2009 року
№1111/3180 "'Про передачу громадянину
ОСОБА_2 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд у
АДРЕСА_1" прийнято з порушенням
діючого, на час його прийняття,
законодавства, з огляду на що визнав
похідними позовні вимоги про визнання
недійсним Державного акту на земельну
ділянку,виданого ОСОБА_2 на підставі
вказаного рішення і що ці вимоги
залежать від доведеності незаконності
рішення органу місцевого
самоврядування.

Стосовно посилань в доводах
апеляційної скарги на наявність
повноважень Головного управління
екології та охорони природних
ресурсів,визначених Положення про
Головне управління екології та охорони
природних ресурсів виконавчого органу
КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР
від 18.06.2009 року № 6321688, щодо погодження
проекту відведення, колегія також не
може з ними погодитися, з підстав
верховенства закону перед іншими
підзаконними актами, до яких
відноситься зазначене Положення та
погоджується з застосуванням судом
першої інстанції до спірних
правовідносин чинного на час їх
виникнення Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища".

Так,згідно з ч. 2, ч. З ст. 16 вказаного
Закону, державне управління в галузі
охорони навколишнього природного
середовища здійснюють Кабінет
Міністрів України, Ради та їх виконавчі
і розпорядчі органи, а також спеціально
уповноважені на те державні органи по
охороні навколишнього природного
середовища і використанню природних
ресурсів та інші державні органи
відповідно до законодавства України.

Спеціально уповноваженими державними
органами управління в галузі охорони
навколишнього природного середовища і
використання природних ресурсів у
республіці є спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань екології та природних ресурсів,
його органи на місцях та інші державні
органи, до компетенції яких
законодавством України та Автономної
Республіки Крим віднесено здійснення
зазначених функцій.

Відповідно до п. 1 та пп. 16 п. 4 положення,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 2 листопада 2006
року №1524, Міністерство охорони
навколишнього природного середовища
України (Мінприроди) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується та координується
Кабінетом Міністрів України.

Мінприроди є головним (провідним)
органом у системі центральних органів
виконавчої влади з питань охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів, здійснення державного
контролю за використанням та охороною
земель, екологічної безпеки,
заповідної справи, поводження з
відходами, формування, збереження та
використання екологічної мережі,
геологічного вивчення та забезпечення
раціонального використання надр, а
також топографо-геодезичної та
картографічної діяльності.

Мінприроди відповідно до покладених на
нього завдань забезпечує в межах своїх
повноважень погодження вибору
земельних ділянок для розміщення
об'єктів, місць розташування об'єктів
та проектів відведення земельних
ділянок.

Згідно з п. 1.2., п. 1.3. Наказу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 5 листопада 2004
року №434 "Про затвердження Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок" цей Порядок
поширюється на Мінприроди, утворені в
його складі урядові органи державного
управління, спеціально уповноважений
орган виконавчої влади у сфері охорони
навколишнього природного середовища в
Автономній Республіці Крим,
територіальні органи та спеціальні
підрозділи.

Порядок визначає механізм погодження
природоохоронними органами вибору
земельних ділянок для розміщення
об'єктів, місць розташування об'єктів
та проектів відведення земельних
ділянок щодо усіх категорій земель
незалежно від форм власності чи
користування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про те, що за законом не визначено
конкретний повноважний
природоохоронний орган щодо
погодження проекту землеустрою,були
предметом дослідження суду першої
інстанції та спростовуються вище
приведеними положеннями ЗУ «Про
охорону навколишнього природного
середовища" і висновки суду, що таким
органом є структурний підрозділ
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України, (а не
структурного підрозділу органу
виконавчої влади,як вважає апелянт),
ґрунтуються на законі.

Суд першої інстанції у повній
відповідності до ст.212 ЦПК, надав оцінку
листу-погодженню Головного управління
екології та охорони природних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради від 04 грудня 2009 року, виходячи з
того,зазначене управління відповідно
до розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від 11
червня 2009 р. № 667 є структурним
підрозділом виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
підзвітним та підконтрольним
Київській міській раді та
підпорядкованим Київському міському
голові, а тому не може вважати
одночасно висновком структурного
підрозділу Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України та не входило до складу
Міністерства.

Згідно висновків, викладених в ухвалі
Верховного Суду України від 15 липня 2009
року зазначається, що при розгляді
конкретних справ судам необхідно
виходити з того, що нормативно-правові
акти будь-якого державного чи іншого
органу (акти Президента України,
постанови Верховної Ради України,
постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України, нормативно-правові
акти Верховної Ради Автономної
Республіки Крим чи рішення Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
акти органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя").

Таким чином,доводи апеляційної скарги
про порушення судом процесуального та
матеріального права не знайшли свого
підтвердження, на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують та є такими, що не тягнуть
за собою безумовне скасування рішення
суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів, з моменту її
проголошення.

Головуючий

Судді