Номер провадження: 22-ц/785/9751/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

Драгомерецького М.М.

суддів:
Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Одеської міської
ради на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до Одеської
міської ради про встановлення факту
родинних відносин, факту прийняття
спадщини та визнання права власності
на майно в порядку спадкування за
законом,

в с т а
н о в и л а:

16 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини, а згодом змінив предмет
позову й остаточно звернувся з
вимогами про встановлення факту
родинних відносин, факту прийняття
спадщини та визнання права власності
на майно в порядку спадкування за
законом, які обґрунтував наступними
обставинами, що йому та його матері
ОСОБА_5 на праві спільної часткової
власності належить 1/3 частина
житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 15 січня 1951 року, яка
складається в літ. «Б» з приміщень: 2-1-
житлового, площею 13,5 кв.м., 2-2 - кухні,
площею 10,2 кв.м., 2-3 - веранди, площею 6,2
кв.м., загальною площею 29,6 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років померла його
матір ОСОБА_5 й після її смерті
відкрилася спадщина на 1/6 частину
будинку. Він є єдиним спадкоємцем за
законом й прийняв спадщину, оскільки на
момент смерті проживав з матір'ю, так як
вона потребувала сторонньої допомоги,
постійно піклувався про стан її
здоров'я, допомагав вести
господарство, а після її смерті
похоронив. Після смерті матері він
вступив в управління та володіння
спадковим майном - часткою, яка
належала матері: проживає в будинку,
утримує його у належному стані, сплачує
за комунальні послуги. З заявою про
відмову від спадщини до нотаріальної
контори у встановлений строк він не
звертався. У теперішній час він не може
документально підтвердити зміну
прізвища матері з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5».

Посилаючись на ці обставини, ст. ст. 548,
549 ЦК УРСР (1963р.), ОСОБА_3 просив суд
встановити факт родинних відносин,
зазначивши, що ОСОБА_5 є його матерю,
факт прийняття ним спадщини, що
відкрилась після смерті його матері
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на
спадкове майно, що складається з 1/6
частини приватного будинку, а саме: в
літ. «Б» житлова кімната, площею 13,5
кв.м., кухня, площею 10,2 кв.м., веранди,
площею 6,2 кв.м., загальною площею 29,6
кв.м., визнати за ним право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті його матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 на спадкове майно, що
складається з 1/6 частини приватного
будинку, а саме: в літ. «Б» житлова
кімната, площею 13,5 кв.м., кухня, площею
10,2 кв.м., веранди, площею 6,2 кв.м.,
загальною площею 29,6 кв.м. (а.с. 3-4, 44-45, 51-52,
117).

Представник відповідача, Одеської
міської ради, в судове засідання не
з'явився.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено. Суд встановив факт, що
ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, факт прийняття ОСОБА_3
спадщини у вигляді 1/6 частини
приватного будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 29,6 кв.м., яка складається з: літ.
«Б» - житлова кімната, площею 13,5 кв.м.,
кухня, площею 10,2 кв.м., веранда, площею 6,2
кв.м., що відкрилась після смерті матері
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, визнав за
ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини
приватного будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 29,6 кв.м., яка складається з: літ.
«Б» - житлова кімната, площею 13,5 кв.м.,
кухня, площею 10,2 кв.м., веранда, площею 6,2
кв.м., що відкрилась після смерті матері
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
його матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 126-127).

В апеляційній скарзі відповідач,
Одеська міська рада, просить рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(а.с. 132-137).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача,
Одеської міської ради, пояснення на
апеляцію представника позивача ОСОБА_3
- ОСОБА_4, який проти задоволення
апеляційної скарги заперечував,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача задоволенню не підлягає,
оскільки рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального
права.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_5
на праві спільної часткової власності
належить 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 в
рівних частках в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 15
січня 1951 року, яка складається в літ.
«Б» з приміщень: 2-1- житлового, площею 13,5
кв.м., 2-2 - кухні, площею 10,2 кв.м., 2-3 -
веранди, площею 6,2 кв.м., загальною
площею 29,6 кв.м. (а.с. 6, 11-16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років його матір
ОСОБА_5 померла (а.с. 5) й після її смерті
відкрилася спадщина на 1/6 частину
будинку.

Позивач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за
законом й прийняв спадщину, оскільки на
момент смерті проживав з матір'ю, так як
вона потребувала сторонньої допомоги,
постійно піклувався про стан її
здоров'я, допомагав вести
господарство, а після її смерті
похоронив. Після смерті матері він
вступив в управління та володіння
спадковим майном - часткою, яка
належала матері: проживає в будинку,
утримує його у належному стані, сплачує
за комунальні послуги, що
підтверджується матеріалами справи,
зокрема, квитанціями про сплату за
комунальні послуги (а.с. 18-19) та
свідченнями свідка ОСОБА_8, допитаного
05 листопада 2013 року (а.с. 54). Позивач не
звертався до нотаріальної контори з
заявою про відмову у прийнятті
спадщини (а.с. 67).

Згідно свідоцтва про народження
позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1,
його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 79).
Згідно витягу з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян щодо
актового запису про шлюбу та копії
актової записи про шлюб № 974 від 19
березня 1938 року ОСОБА_6 перебував у
шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 97,98). У теперішній
час позивач не може документально
підтвердити зміну прізвища матері з
«ОСОБА_5» на «ОСОБА_5». Свідки ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, допитані судом першої
інстанції в судовому засіданні від 01
жовтня 2014 року, підтвердили, що позивач
ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР (1963р.), який був
чинний на час відкриття спадщини,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що
часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця, а при
оголошенні його померлим - день,
зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що
місцем відкриття спадщини визнається
останнє постійне місце проживання
спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а
якщо воно невідоме, - місцезнаходження
майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.) при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Як зазначено у частині 1 ст. 549 ЦК УРСР
(1963р.) визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що позивачем ОСОБА_3
доведено, що він є сином ОСОБА_5, після
її смерті відкрилась спадщина на майно
у вигляді 1/6 частини житлового будинку
АДРЕСА_1 він фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном у встановлений законом строк,
тому вважається, що спадщина належить
йому з моменту її відкриття, тому є
законні підстави для встановлення
факту, що позивач є сином ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, факту прийняття
позивачем спадщини у вигляді 1/6 частини
будинку АДРЕСА_1 та визнання за ним
права власності на цю частини будинку в
порядку спадкування за законом після
смерті матері.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи відповідача, Одеської міської
ради, в апеляційній скарзі про те, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним і необґрунтованим, оскільки
судом не враховано, що позивачем
пропущений строк позовної давності для
захисту порушеного права, не
приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку немає підстав застосувати
правила позовної давності, оскільки у
відповідності до ст. 548 ЦК УРСР (1963р.)
прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини, діючим на той час спадковим
законодавством спадкоємець, який
прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, не був зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
свідоцтва про право на спадщину й строк
оформлення спадщини в нотаріальної
конторі не був обмежений.

Аналогічний правовий висновок,
висловлений Верховним Судом України у
постанові від 18 грудня 2013 року у справі
№ 6-138цс13, який у відповідності до ч. 1 ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковим для сіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Посилання відповідача, Одеської
міської ради, в апеляційній скарзі про
те, що рішення суду першої інстанції є
незаконним і необґрунтованим, оскільки
судом не враховано, що позивачем не
надано доказів у підтвердженні
прийняття спадщини, тому він у
відповідності до ст. 1272 ЦК України
повинен був звернутись до суду з
позовом про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини, не
приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідач був зобов'язаний довести в
судовому засіданні обставини, на які
він посилається як на заперечення
проти позову, а саме те, що позивач не
прийняв спадщину.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в
суді апеляційної інстанції Одеська
міська рада не надала належним і
допустимих доказів у підтвердженні
своїх заперечень проти позову.

Навпаки, позивачем доведено
переконливими доказами те, що позивач у
встановленому законом порядку прийняв
спадщину після смерті матері, оскільки
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності; якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

За змістом пунктів 4, 5 "Прикінцеві та
перехідні положення" ЦК України 2004 р.
відносини спадкування регулюються
нормами цього Кодексу, якщо спадщина
відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі
відкриття спадщини до зазначеної дати
(строк на прийняття якої закінчився до 1
січня 2004 р.) або якщо вона була прийнята
хоча б одним із спадкоємців, до таких
спадкових відносин застосовуються
норми ЦК УРСР 1963 р.

Таким чином, підстав для звернення
позивачем до суду з позовом у
відповідності до ст. 1272 ЦК України про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини немає.

Твердження відповідача, Одеської
міської ради, в апеляційній скарзі про
те, що рішення суду першої інстанції є
незаконним і необґрунтованим, оскільки
судом не враховано, що 1/6 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 на момент
відкриття спадщини не входила до
спадкової маси, оскільки спадкоємець
не звернувся з заявою про державну
реєстрацію переходу права власності до
органу, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно,
після прийняття спадщини в порядку,
передбаченого законом, не приймаються
до уваги, оскільки перехід права
власності на будинок № 4 згідно із
свідоцтвом про право на спадщину від 15
січня 1951 року був зареєстрований 15
лютого 1951 року у встановленому на той
час порядку в реєстровій книзі під № 6
арк. 87 під 258, інвентарна справа № кв. 695
(а.с. 6).

Верховний Суд України у постанові від
13 червня 2012 року за № 6-54цс12 висловив
такий правовий висновок, що "відповідно
до ст. ст. 2, 3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
внесення до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
даних про право власності особи на
об'єкт нерухомого майна, збудований до
набрання зазначеним Законом чинності,
не породжує в особи цього права, а
засвідчує офіційне визнання і
підтвердження державою факту
наявності в особи цього права. Право
власності на збудований до набрання
чинності Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого
майна виникає в порядку, який існував
на час його будівництва".

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, дав належну оцінку наявним у
справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що є законні підстави для
задоволення позову.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради відхилити, рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік