Справа № 482/1188/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2014 року
м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд
Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Ітріна М.В.,

при секретарі Андреєвій Ю.В., за участю
позивача ОСОБА_1, його представників
ОСОБА_2 і ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Нова Одеса цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства „Ідея Банк"
(далі - Банк) про розірвання кредитного
договору, визнання недійсним
кредитного договору і стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

24 червня 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду
з вказаним позовом до Банку. Вимоги
обґрунтовує тим, що 07 червня 2013 р. між
ним та Банком укладено кредитний
договір № Р07.207.70844, відповідно до умов
якого йому надано споживчий кредит в
сумі 19 837 грн. 10 грудня 2013 р. Банком
здійснено перекредитування та між ними
укладено новий кредитний договір
№ Р24.207.71441 з наданням
споживчого кредиту в сумі 26 700 грн.

З посиланням на статті 3, 13, 16, 203, 215, 217, 230,
236, 525, 601, 611, 626 ЦК України, Закон України
«Про захист прав споживачів» від 12
травня 1991 р. з подальшими змінами (далі -
Закон № 1023-ХП) просив розірвати
кредитний договір від 07 червня 2013 р.
мотивуючи тим, що з моменту
перекредитування він фактично
перестав діяти, але юридично між ними
не був розірваний.

Просив визнати недійсним кредитний
договір від 10 грудня 2013 р., оскільки
вважає його укладеним з порушенням
його законних прав, а саме, у момент
укладання спірного Договору Банком
його не повідомлено у письмовій формі
про інформацію, що міститься у п. 2 ст. 11
Закону № 1023-ХП.

Графік щомісячних платежів не містить
інформації стосовно повного тіла
кредиту, з якого повинні вестись
розрахунки, та відсутні дані про
щомісячне зменшення повного тіла
кредиту при його щомісячній оплаті.

Банком не обґрунтовано та не надано
інформації щодо сплати страхових
платежів, що передбачено пунктом 1.7.
Договору, які автоматично
вираховувалися з тіла кредиту.

Укладений кредитний договір порушує
вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки
передбачає наявність прав у Банку, не
встановлюючи їх для позичальника і
навпаки відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
умов договору встановлена лише для
позичальника, при відсутності такої з
боку Банку, що є несправедливим у
розумінні п. 2 ст. 18 Закону № 1023-ХП.

При укладанні договору Банк порушив
принцип паритетності, оскільки взагалі
не зазначив умови визначені п. 8 ст. 11
Закону № 1023-ХП щодо права дострокового
повернення споживчого кредиту.

У порушення чинного законодавства
пунктом 3.1.4. Договору Банк зобов'язав
боржника підтверджувати власний
фінансовий стан.

Вважає несправедливими умови договору
про встановлення вимоги щодо сплати
ним великої суми компенсації (понад 50 %
вартості продукції) у разі невиконання
зобов'язань за договором, а саме,
встановлено сплату штрафу у розмірі 0,65
% от суми простроченого кредиту, що
суттєво збільшує боргове зобов'язання.

У порушення вимог ст. 1056-1 ЦК пунктом
4.2.7.3. Договору Банк передбачив своє
право в односторонньому порядку
підвищення відсотків, що позичальник
зобов'язаний прийняти без письмової
згоди. Зазначив, що така умова є
нікчемною.

Звертає увагу, що вищеописаними діями
Банк вводячи споживача в оману з
приводу ненадання повної, достовірної
та своєчасної інформації про умови та
порядок кредитування, у порушення ст. 19
Закону № 1023-ХП здійснює нечесну
підприємницьку діяльність.

Крім того, позивач просив стягнути з
Банку 21 000 грн моральної шкоди, яку в
подальшому збільшив до 500 000 грн
посилаючись на те, що у зв'язку з
виникненням проблем щодо
кредиторської заборгованості перед
Банком неодноразово зазнавав
стресових ситуацій, що негативно
вплинуло на його стан здоров'я та
психологічний стан.

В судовому засіданні позивач цивільний
позов підтримав та просив його
задовольнити.

Банк будучи своєчасно та належним
чином повідомленим про час і місце
розгляду справи у судове засідання
представника не надіслав, але той надав
суду письмові заперечення (а.с. - 46), в
яких заявлені вимоги не визнав і
заперечував проти їх задоволення
посилаючись на таке.

Інформація, що передбачена п. 2 ст. 11
Закону № 1023-ХП була доведена до
позивача при отриманні ним кредиту, що
підтверджується
довідкою-повідомленням.

З послугами, що надає Банк позивач мав
право ознайомитися на сайті Банку або в
його відділенні. Відповідно до вимог
статей 6, 627 ЦК позивач був вільним в
укладанні спірних договорів з Банком
та зазначенні в них умов, які
зобов'язаний виконувати.

Вказали, що права позичальника
передбачені п. 3.2. Договору, а обов'язки
Банку пунктом 1.2. Договору, які Банк
виконав перерахувавши грошові кошти на
рахунок ОСОБА_1

Твердження про те, що умова
дострокового повернення кредитних
коштів у разі погіршення фінансового
стану позичальника є жорстокою та
дискримінаційною не обґрунтоване.

Умови дострокового повернення
споживачем кредиту передбачені п.п. 3.2.2.
Договору, отже у ньому наявні положення
ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Штрафна санкція визначена п.п. 3.3.1.
Договору застосовується лише в разі
прострочення оплати з 61 дня та по день
повного погашення боргу.

Щодо зміни процентної ставки, то Банк
має право лише ініціювати зміну
процентної ставки в сторону
збільшення, а не змінювати її в
односторонньому порядку.

Страхування не належить до дій, що
вчиняється на користь Банку, оскільки
така діяльність здійснюється
відповідною страховою компанією.

Вважають безпідставною вимогу про
розірвання кредитного договору від
7 червня 2013 р., оскільки 10 грудня 2013 р.
укладено новий кредитний договір, отже
здійснено перекредитування, а тому
зобов'язання за першим договором
вважаються виконаними.

Вказують, що вимога щодо стягнення
моральної шкоди є безпідставною,
оскільки негативні наслідки укладення
договору від 10 грудня 2013 р. настали лише
з вини самого позивача, який
неправильно оцінив для себе
необхідність в укладенні цього
договору.

Заслухавши пояснення позивача та його
представників, дослідивши обставини
справи і перевіривши їх письмовими
доказами, оцінивши досліджені в
судовому засіданні докази, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1
ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких
необхідно для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочини, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За правовою природою спірний договір є
Договором кредиту, а тому, в силу ст. 203
ЦК України, його зміст повинен
відповідати вимогам Глави 71 ЦК
України.

Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає,
що Банк зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, 07 червня 2013 р. між
Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір № Р07.207.70844, відповідно до умов
якого позивачу надано кредит в сумі 19 837
грн, з процентною ставкою 10,0 % річних на
строк 30 місяців, з кінцевим терміном
повернення до 07 грудня 2015 р. (а.с. - 13).

ОСОБА_1 отримав кредитні грошові кошти
і своєчасно погашав борг внесенням
щомісячних платежів відповідно до
графіку (а.с. - 16).

10 грудня 2013 р. між Банком та ОСОБА_1
укладено кредитний договір № Р24.207.71441,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит в сумі 26 700 грн, строком на
30 місяців, тобто до 10 червня 2016 р, з
процентною ставкою 10,0 % річних від
залишку кредиту, щомісячною сплатою 1,60
% від початкової суми кредиту за його
обслуговування (а.с. - 19).

Згідно п. 2.1 Договору ОСОБА_1
зобов'язався до 10 числа кожного місяця
погашати кредит, а також відсотки за
його користування частинами в розмірі
не менш як 1 436,76 грн.

В цей же день, тобто, 10 грудня 2013 р., на
виконання вимог пункту 1.7. кредитного
Договору, між приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія «ПЗУ
Україна страхування життя» та ОСОБА_1
укладено договір добровільного
страхування життя, строком на 24 місяці,
зі страховою сумою 23 839,29 грн, з розміром
страхового внеску 2 860,71 грн (а.с. - 20).

Таким чином, 10 грудня 2013 р., за згодою
ОСОБА_5 Банк здійснив перекредитування
його у зв'язку з належним виконанням
ним умов попереднього договору від 7
червня 2013 р., отже виконання за цим
договором з дати укладення нового
договору вважається припиненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разу істотного
порушення договору другою стороною та
інших випадках, встановлених договором
або законом.

Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

Позивачем не доведено належними
та допустимими доказами істотних
порушень Банком умов кредитного
договору, а відтак підстави для
задоволення позовних вимог щодо
договору від 7 червня 2013 р. відсутні.

Судом з'ясовано, що позивач підписував
спірні Договори і до звернення з
позовною заявою до суду своєчасно та
належним чином виконував свої
обов'язки за Договором від 10 грудня 2013
р. відповідно до графіку, що свідчить
про те, що він прийняв умови договору,
погодився на їх виконання і до певного
часу виконував.

Викладене підтверджується змістом
пункту 5.1. Договору, з якого видно, що
позивач як позичальник, підписанням
цього кредитного Договору підтвердив
той факт, що він письмово ознайомлений
з умовами кредитування та отримав в
належній формі в повному обсязі
інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону
№ 1023-ХП. Уважно ознайомився з
тарифами Банку і згоден з ними, а умови
цього Договору вважає справедливими і
такими, що відповідають його інтересам.

Отже, спірний договір не
суперечить нормам статті 1054 ЦК України,
Закону № 1023-ХП, а тому є дійсним у
зв'язку із додержанням в момент його
вчинення сторонами вимог, які
встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Посилаючись на суперечення змісту
правочину Закону № 1023-ХП при укладенні
цієї угоди позивач не надав суду
доказів щодо його недійсності з
приводу порушень ч. 1 ст. 203 ЦК.

Позивач посилався на недійсність
пункту 3.3.1. кредитного договору на
підставі положень ст. 18 Закону № 1023-ХП,
оскільки вважає їх умови
несправедливими.

Суд не погоджується з твердженням
позивача щодо несправедливості умов,
викладених в пункті 3.3.1 договору.

В силу ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу та інших актів
законодавства.

Статтею 18 Закону № 1023-ХП передбачено,
що умови договору є несправедливими,
якщо всупереч принципу
добросовісності його наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

У змісті п. 3.3.1. Договору сторони
дійшли згоди про те, що позивальник
сплачує (штрафні санкції), що
нараховуються за кожен день прострочки
на прострочену суму (кредиту,
процентів, плати за обслуговування
кредиту) в розмірі 0,15 % - в період
прострочення оплати від 1 до 60 днів та
0,65 % - в період прострочення оплати з 61
дня та по день повного погашення боргу.

Визначені сторонами договору у пункті
3.3.1 умови щодо відповідальності
позичальника за невиконання
зобов'язань з повернення кредиту не
суперечать принципу добросовісності,
оскільки відповідають змісту взятих на
себе позичальником зобов'язань і
положенням закону щодо
відповідальності позичальника і не
свідчать про дисбаланс договірних прав
та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, сторони по справі,
укладаючи договір відповідно до вимог
діючого законодавства та на власний
розсуд, передбачили відповідальність
позичальника за порушення умов
договору і таке не суперечить
наведеним положенням закону.

Суд критично оцінює посилання
позивача на здійснення Банком нечесної
підприємницької діяльності.

Так, відповідно до ст. 19 Закону № 1023-ХП
поняття «нечесна підприємницька
практика» означає будь-яку
підприємницьку діяльність або
бездіяльність, що суперечить правилам,
торговим чи іншим чесним звичаям та
впливає або може вплинути на
економічну поведінку споживача щодо
продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст.
19 цього Закону нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може
бути такою, що вводить в оману, якщо під
час пропонування продукції споживачу
не надається або надається у нечіткій,
незрозумілій або двозначній спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

З огляду на зазначені правові
норми ст. 19 Закону № 1023-ХП та
встановлені судом обставини, в
діяльності Банку, як кредитора,
відсутні ознаки ведення нечесної
підприємницької діяльності.
Діяльність Банку здійснена в межах
цивільного законодавства та умов
кредитного договору, а тому не є
нечесною підприємницькою практикою в
правовому розумінні визначення цього
поняття.

Також безпідставними є доводи
позивача про недійсність кредитного
договору у зв'язку з невиконанням вимог
ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХП. Так, підписуючи
договір позивач погодився, що йому
надана повна інформація, передбачена
цим законом, про що зазначено у пункті
5.1. Договору. Крім того, даною нормою
Закону не передбачена недійсність
кредитного договору у разі ненадання
вказаної в ч. 2 ст. 11 Закону інформації, а
зазначено лише про відповідальність
суб'єкта господарювання, який повинен
був її надати, відповідно до ст.ст. 15 і 23
цього Закону.

Умова про право дострокового
погашення кредиту, на відсутність якої
в Договорі посилається позивач,
міститься у пунктах 3.2.2., 2.4. Договору.

Передбачення у Договорі щодо
ініціювання зміни розміру процентної
ставки по сплаті кредиту (п. 4.2.7.1.
Договору) та відсутність у графіку
щомісячних платежів даних про
щомісячне зменшення тіла кредиту не
тягне за собою недійсність цього
Договору.

Відмова у задоволенні вимог щодо
розірвання договору та визнання
договору недійсним є підставою для
відмови у задоволенні похідної вимоги,
тобто стягненні грошової компенсації у
виді моральної шкоди.

За таких обставин, суд вважає, що доводи
позивача не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, є
недоведеними, та не ґрунтуються на
законі, у зв'язку з чим суд відмовляє у
їх задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог до публічного
акціонерного товариства „Ідея Банк"
про розірвання кредитного договору №
Р07.207.70844 від 7 червня 2013 року, визнання
недійсним кредитного договору №
Р24.207.71441 від 10 грудня 2013 року і
стягнення моральної шкоди, як
заявлених безпідставно.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Новоодеський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий