Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/2736/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С.,
Якухно О.М.

з участю секретаря
Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,
визнання нерухомого майна спільною
сумісною власністю подружжя та поділ
його

за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 01 жовтня
2014 року

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ОСОБА_2 та просила
встановити факт її проживання однією
сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з
грудня 1994 року до 09.12.1999 р., визнати
спільним сумісним майном подружжя
квартиру АДРЕСА_1 та провести поділ
цієї квартири. В обґрунтування вимог
зазначала, що з 1994 року вона проживала з
відповідачем однією сім'єю, була
пов'язана з ним спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки. У січні 1995
року між ними вчинено обряд вінчання, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у них народилася дочка
ОСОБА_4. 09.12.1999 р. вони зареєстрували
шлюб. У період проживання однією сім'єю,
14.12.1998 р. за договором купівлі-продажу
вони придбали квартиру за вищевказаною
адресою та стали в ній проживати. Проте,
в договорі покупцем виступав лише
відповідач. На даний час шлюб між ними
розірвано. Поділити квартиру
відповідач відмовляється. А тому
просила задовольнити позов.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2014 року
позов задоволено.

Встановлено факт проживання
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з січня 1995 року по 09.12.1999 року з
ОСОБА_1

Квартиру АДРЕСА_1 визнано
спільним сумісним майном ОСОБА_2 та
ОСОБА_1

Проведено поділ спільного майна
подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину вказаної
квартири за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати з оплати судового збору в
розмірі 2 500 грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просить рішення скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. Апелянт
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи суд виходив із
того, що сторони протягом 1995-1999 років
проживали однією сім'єю без укладення
шлюбу; ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них
народилася дочка ОСОБА_4.

ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 14 грудня 1998 року є
власником квартири АДРЕСА_1.
Місцевий суд, визнаючи спірну квартиру
АДРЕСА_2 спільним сумісним майном
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та провівши її поділ
шляхом визнання права власності на 1/2
частку квартири за кожним, дійшов
висновку, що позивач не мала спільних
доходів з відповідачем, оскільки не
працювала. Проте, проживаючи в будинку
своєї матері разом з нею утримувала
домашню худобу, яку в подальшому
відповідач разом з матір'ю позивача
продавали та отримували кошти. Крім
того, позивач здійснювала догляд за їх
спільною дитиною. При цьому суд
послався на вимоги ст.ст. 3, 74 , 60 , 69 СК
України.

Проте, погодитись з таким висновком
суду не можна.

Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність",
ст. 22 КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду".

З матеріалів справи видно, що на момент
придбання квартири (14 грудня 1998 року)
сторони в зареєстрованому шлюбі не
перебували.

А тому, для задоволення позовних вимог
про визнання нерухомого майна спільною
сумісною власністю позивач повинна
довести суду, що спірне нерухоме майно
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, а для визнання майна
спільною частковою власністю повинна
довести, що воно придбане за спільні
кошти.

В судовому засіданні відповідач
заперечував той факт, що квартира
придбана за спільні кошти.

В порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України належних та допустимих доказів
про придбання квартири за спільні
кошти, позивач суду не надала.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_1 пояснила, що на
придбання квартири вона коштів не
давала, кошти давала її мама.

За таких обставин, підстав для
задоволення позову у суду першої
інстанції не було.

Сімейний кодекс України набрав
чинності з 01 січня 2004 року і регулює
правовідносини, які виникли з дня
набрання ним чинності.

Вирішуючи спір, суд на це уваги не
звернув та помилково керувався
вимогами ст.ст. 3, 74, 60, 69 СК України, які
не поширюються на спірні відносини, що
виникли у грудні 1998 року.

За таких обставин, коли судом невірно
застосовані норми матеріального права,
рішення суду відповідно до п.4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу, визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю подружжя та поділ майна
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: