Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4185/14
Головуючий у 1 інстанції: Потапова
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С,

Судді Кримська О.М.,

Подліянова Г.С.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Громадської
організації «Незалежна Правозахисна
Громадська Організація «Право на
Захист» в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 30 липня 2014 року
у справі за позовом Громадської
організації «Незалежна Правозахисна
Громадська Організація «Право на
Захист» в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи - Управління
Державної Міграційної служби України в
Запорізькій області, Служба у справах
дітей Веселівської районної державної
адміністрації Запорізької області, про
визнання особи такою, що втратила право
користуватися житловим приміщенням та
про її виселення (зняття з реєстрації),

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року Громадська організація
«Незалежна Правозахисна Громадська
Організація «Право на Захист» (далі - ГО
«НПГО «Право на Захист») звернулася до
суду в інтересах членів організації
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаним позовом,
який обґрунтовували тим, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

01.06.2002 року син подружжя - ОСОБА_6 уклав
шлюб з ОСОБА_7, та з 2005 року вони
проживали разом із подружжям ОСОБА_6 у
названій квартирі.

28.11.2006 року відповідачку ОСОБА_8 було
зареєстровано у АДРЕСА_1, а у 2007 році
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 припинили шлюбні
відносини, та ОСОБА_6 виїхав до м.
Миколаїва.

Починаючі ще з 2007 року відповідачці
багаторазово пропонувалось забрати
свої особисті речі та у добровільному
порядку залишити квартиру. Проживаючи
без правового статусу (не наймач
квартири, ні член сім'ї), вона за цей час
не зробила жодного ремонту та й ще не
допускає і ОСОБА_3 до своєї квартири
(приватна власність), чим приносить
останній фізичні та моральні
страждання.

Зазначали, що відповідачка ОСОБА_5 на
теперішній час є чужою людиною
подружжю ОСОБА_5. Вона не сплачує за
користування їхнім жилим приміщенням,
не несе інших витрат по утриманню
квартири та не приймає участь у
спільному побуті.

Посилаючись на ці обставини та на те, що
власники квартири на даний час не
можуть продати свою квартиру, оскільки
там зареєстрована та проживає
відповідачка разом із двома дітьми, ГО
«НПГО «Право на Захист» просили суд
визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право
на користування квартирою за адресою:
72200, АДРЕСА_2, та зняти її з
реєстраційного обліку; виселити ОСОБА_5
із займаного житлового приміщення -
квартири, яка знаходиться за адресою:
72200, с.м.т. Веселе, АДРЕСА_3, що належить
на праві приватної власності подружжю
ОСОБА_5 без надання їй іншого жилого
приміщення.

Рішенням Веселівського районного суду
Запорізької області від 30 липня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ГО
«НПГО «Право на Захист» в інтересах
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_5 подала
заперечення на апеляційну скаргу, в
якій просить апеляційну скаргу ГО
«НПГО «Право на Захист», подану в
інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 30 липня 2014 року
залишити без змін.

Від третіх осіб - Управління Державної
Міграційної служби України в
Запорізькій області та Служби у
справах дітей Веселівської районної
державної адміністрації Запорізької
області до апеляційного суду
Запорізької області надійшли письмові
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності (а.с.109-110, 118-119).

З огляду на вищевикладене та у
відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК
України, судова колегія ухвалила
розглядати справи за відсутності
учасників апеляційного розгляду, які
не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
власниками квартири АДРЕСА_4, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло №223 від 01.03.1994 року
(т.1 а.с.8)

Сторонами не оспорюється та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_5 в січні 2005 року вселилася до
квартири АДРЕСА_4, в якості дружини
сина власників квартири -ОСОБА_6, а з
28.11.2006 року зареєстрована у вказаній
квартирі, та на теперішній час проживає
в ній з малолітніми дітьми - онуками
власників: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_3

06.11.2009 року шлюб з ОСОБА_6 було
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1 (т.2 а.с.12 та т. 2 а.с.9-13).

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року залишено без змін рішення
Веселівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада 2013
року в частині визнання за ОСОБА_5 та її
малолітніми дітьми ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4,
право користування квартирою АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що ОСОБА_5 вселилась у
квартиру за згодою власників квартири,
тобто на законних підставах,
зареєстрована в квартирі разом з
малолітніми дітьми, продовжує
проживати в ній, а тому вона разом з
дітьми, згідно ч.3 ст. 64, 156 ЖК України,
має такі ж права та обов'язки, як наймач
та члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що відповідачка після
розірвання шлюбу із сином власників
квартири - ОСОБА_6, набула статус
тимчасового мешканця квартири, а тому
на підставі ст.. 156, 169 ЖК України
підлягає визнанню такою, що втратила
права користування спірною квартирою,
а права власності позивачів підлягає
захисту згідно положень ст.. ст.. 319, 321,
391, 405 ЦК України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено
обов'язок кожної із сторін довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що між сторонами фактично
мали місце сімейні стосунки,
відповідач, як колишній член сім'ї
власника квартири, має право на
користування квартирою і проживання в
ній, суд першої інстанції відповідно
до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, якими
визначено, що сам факт припинення
сімейних відносин з власником
(власниками) квартири не позбавляє
колишніх членів його (їх) сім'ї права
користуватися займаним приміщенням
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
виселення відповідачки з цього жилого
приміщення.

Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку ( квартири) має
відповідно до ст. 157 ЖК України, але за
наявності обставин, передбачених ч.1 ст.
116 цього Кодексу, а саме: якщо вони
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними.

Доказів неправомірної поведінки
відповідачки позивачем не було надано
ані до суду першої інстанцій, ані до
апеляційного суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
також зазначав, що відповідачка,
проживаючи у квартирі, створює
перешкоди власникам у користуванні
своєю власністю - квартирою: не
допускає їх у квартиру, власники не
можуть продати квартиру, відповідачка
не утримує в належному стані їх майно.

Проте, як вбачається з Акту обстеження
умов проживання дітей в квартирі
АДРЕСА_5 від 15.11.2013 року,
санітарно-гігієнічні умови проживання
добрі (т.1. а.с.225).

ОСОБА_5 укладено договір про
користування електричною енергією
№0213091 від 05.12.2013 року та договір про
надання послуг з централізованого
водопостачання та водовідведення від
05.02.2014 року (т.2 а.с.15-18).

Вказані обставини свідчать про те, що
відповідачка дбає про утримання
квартири в належному стані.

Належних та допустимих доказів, згідно
ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України, щодо створення
відповідачкою власникам будь-яких
перешкод у користуванні власністю,
позивач не надав.

Твердження апеляційної скарги про
те, що як підставу для виселення
відповідачки із квартири слід
застосувати положення ст.. 169 ЖК України
та ст. 391 ЦК України, є неприйнятними.

Суд першої інстанції, згідно вимог ст..
11 ЦПК України розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Договір найму між сторонами не
укладався, а відсутність договору
найму унеможливлює виселення
відповідачки з підстав, встановлених
ст.169 ЖК України.

Норма ст. 391 ЦК України не є самостійною
підставою для виселення особи з
належного власнику будинку (квартири),
ураховуючи, що правовідносини щодо
користування жилим приміщенням
регулюються нормами Житлового кодексу
України та відповідними нормами
Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
власник не може бути протиправно
позбавлений права власності або
обмежений у цьому праві, однак у
передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законодавством

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України
обмеження щодо виселення колишніх
членів сім'ї власника не є порушенням
права власності.

Вирішуючи спір в межах заявлених в суді
першої інстанції вимог ГО «НПГО «Право
на Захист» про виселення відповідачки
з квартири, оцінюючи встановлені у
справі обставини, на які сторони
посилались, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були надані сторонами та
досліджені в судовому засіданні, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відмову у позові з мотиву
недоведеності обставин, за яких
законом передбачено можливість
виселення із житлового приміщення на
вимогу його власника.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року по цивільній справі
№6-57цс11.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову про
зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_8.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

Виходячи з вимог змагальності сторін,
обов'язків доказування і подання
доказів, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
його законність, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Громадської
організації «Незалежна Правозахисна
Громадська Організація «Право на
Захист» в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 30 липня 2014 року
у цій справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: