Номер провадження: 22-ц/785/9244/14
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Виноградової Л.Є.,
Гайворонського С.П.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна із чужого
незаконного володіння, визнання права
власності, встановлення фактів,
роз'яснення рішення суду шляхом
виселення та складання акту про
наявність майна, вселення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 20 травня 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
28.09.2000 року, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 недійсним та витребування майна
із чужого незаконного володіння,
визнання права власності, встановлення
фактів, роз'яснення рішення суду шляхом
виселення та складання акту про
наявність майна, вселення, який в
подальшому неодноразово уточнювався.

Свої вимоги обгрунтував тим, що спірна
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
власності батьку позивача - ОСОБА_5, на
підставі договору купівлі-продажу від
20.01.1992 року.

23.05.1995 року ОСОБА_5 уклав договір
довічного утримання з ОСОБА_3, за
умовами якого ОСОБА_5 передав у
власність ОСОБА_3 належну йому
квартиру, а ОСОБА_3 зобов'язалась
повністю довічно утримувати ОСОБА_5 і
залишити спірну квартиру у
користуванні останнього.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що
відділом реєстрації актів
громадянського стану Жовтневої
районної адміністрації, зроблено
відповідний актовий запис № 1647.

Після смерті батька позивач, який є
єдиним спадкоємцем, прийняв спадок в
порядку та строк, передбачений ч. 2 ст. 549
ЦК України 18.05.2000 року.

Після смерті ОСОБА_5 квартира
АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_3
відповідачу ОСОБА_4, згідно договору
купівлі-продажу від 28.09.2000 року.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 11.01.2002 року
договір довічного утримання, укладений
23.05.1995 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був
визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_5 з
травня 1995 року по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 був визнаний недієздатним
рішеннями першої, апеляційної та
касаційної інстанції судів України.

Позивачем було подано позов до суду в
січні 2003 року про витребування майна,
яке було втрачено власником за вини
відповідачів, а саме право на спадок,
який вибув з володіння спадкодавця
проти його волі, оскільки спірна
квартира була продана ОСОБА_3, яка не
мала права її відчужувати, що
підтверджується рішенням суду, яким
договір довічного утримання від 23.05.1995
року був визнаний недійсним з моменту
його укладення.

Крім того, позивач посилається на те, що
спочатку квартира було придбана у
ОСОБА_6 ОСОБА_4, яка нібито не знала про
його недієздатність, після чого, ОСОБА_4
за змовою з ОСОБА_3, використавши
психічне захворювання ОСОБА_5,
заволоділи спірною квартирою і в 1998
році ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_4.

Позивач вважає, що при укладені
договору купівлі-продажу від 28.09.2000
року, ОСОБА_3 була недобросовісним
продавцем, а ОСОБА_4 була
недобросовісним покупцем.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 20 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 було задоволено
частково.

Витребувано із чужого незаконного
володіння квартиру за адресою: АДРЕСА_1
у ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування за законом на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з двох кімнат, житловою
площею - 36,9 кв.м., загальною площею 57,7
кв.м., корисною площею 57,1 кв.м., після
смерті його батька ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду є підставою для
реєстрації права власності на квартиру
за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) в відділі
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції.

Виселено ОСОБА_4 з усіма особами, які
мешкають разом з нею, із квартири
АДРЕСА_1, без надання іншої житлової
площі.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, житловою
площею 36,9 кв.м, загальною площею 57,7
кв.м., корисною площею 57,1 кв.м.

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_2 щодо:

- визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 28.09.2000
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого
державним нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Гур’яновою Л.Г.;

- встановлення факту самовільного
вселення ОСОБА_4 в квартиру за адресою:
АДРЕСА_1;

- складання акту про наявність в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, урядових
нагород, орденів та медалей, предметів
домашнього вжитку, меблі, ювелірних
виробів, антикваріату та грошових
цінностей, які за життя належали ОСОБА_5
- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі у розмірі 1220,61
грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу у якій
просить рішення суду скасувати
частково, відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а рішення суду
першої інстанції зміні з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Наведені вимоги районним судом
враховані не були.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 та відмовляючи йому частково у
задоволенні позовних вимог, зокрема в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 28 вересня 2000 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, районний суд виходив з того
що згідно до ст. 388, ст. 216 ЦК України та
роз'яснень п. 10 Постанови пленуму
Верховного суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», не врахувавши
при цьому, що укладення правочину
відбулося у 2000році, тобто за правилами,
встановленими Цивільним кодексом УРСР
1963 року.

Норма ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужено третій особі.

Не підлягають задоволенню позови
власників майна чи третіх осіб, які
вважають себе власниками майна, про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребуване від особи,
яка не є стороною недійсного правочину
шляхом подання віндікаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ст. 145 ЦК УРСР.

Згідно до ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно за
плату придбане у особи, яка не мала
права відчужувати, про що набувач не
знав і не повинен був знати
(добросовісний набувач), то власник
вправі витребувати це майно від
набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза його волею.

При цьому слід враховувати, що якщо
майно було загублено власником,
викрадено у нього чи вибуло іншим
шляхом поза його волею,то воно підлягає
поверненню власнику, хоча б
добросовісний набувач і придбав річ
оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли
річ вибула з володіння особи, якій
власник передав її за договором.
Головне, щоб майно вибуло із володіння
власника поза його волею.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо
він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; 2) якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
відкриття спадщини. Зазначені у цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Позивач як спадкоємець ОСОБА_5
звернувся у державну нотаріальну
контору за місцем відкриття спадщини
із заявою про прийняття спадщини 18
травня 2000 року, тобто у межах строку,
встановленого ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або із застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

11 січня 2002 року рішенням апеляційного
суду Одеської області було визнано
недійсним договір довічного утримання,
укладений 23 травня 1995 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_3 з тих підстав, що на момент
укладення цього договору ОСОБА_5 був
недієздатним тобто не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, а відповідно не мав права
укладати угоди по відчуженню
нерухомого майна, тому майно, передане
по такій угоді слід вважати таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею.

Так як договір довічного утримання від
23 травня 1995 року визнано недійсним, то
він є недійсним з моменту вчинення, і на
час смерті відчужувача спірна квартира
ввійшла до складу спадкового майна.

У період з моменту смерті ОСОБА_5 до
моменту набрання чинності рішенням
суду про визнання договору довічного
утримання недійсним 28 вересня 2000 року
було укладено договір купівлі-продажу
спірної квартири, згідно до якого
ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила спірну
квартиру.

Оскільки інші правочини щодо спірного
майна у подальшому не укладались і
позов заявлено до особи, яка є стороною
недійсного правочину, то правочин по
купівлі-продажу від 20 вересня 2000року
слід визнати недійсним.

Згідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи у апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо підчас
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Керуючись: ст. 303; п. 3 ч. 1 ст. 307; п.п. 3,4 ст.
309; ст. 316; 317; 319 ЦПК України, судова
колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 20 травня 2014 року - змінити у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 28 вересня 2000 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, скасувати і ухвалити у цій
частині нове рішення, яким позов у цій
частині - задовольнити.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає чинності негайно з моменту
його проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області:

Н.А. Кононенко

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський