РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6421/14-ц

пр. № 2/759/3146/14

19 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Макаренко В.В.,

при секретарі -
Копчук Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного
кооперативу "Стріла", третя особа: Перша
Київська державна нотаріальна контор
про визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна за набувальною
давністю, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року позивач звернувся в
суд з позовом до ЖБК «Стріла» про
визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ним. Свої вимоги мотивував
тим, що батько позивача ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, останній проживав
та був прописаний в кв. АДРЕСА_1, проте
за час життя він не встиг належним
чином зареєструвати право власності на
неї. Після смерті батька позивач як син
та спадкоємець по закону першої черги
звернувся до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, проте
йому листом Першої Київської
нотаріальної контори №2255/02-14 від 28.03.12р.
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
вищезазначену кватиру через
відсутність правовстановлюючих
документів на неї. Дана квартира
знаходиться у будинку який обслуговує
житлово- будівельний кооператив
«Стріла». Те що батько позивача ОСОБА_3
дійсно проживав в кв. АДРЕСА_1 з 19.04.1991 по
ІНФОРМАЦІЯ_4 підтверджується довідкою
ЖБК «Стріла» від 21.11.2011 за № 47. При цьому
квартира була надана батькові у зв'язку
з обміном. Підставою для вселення
батька в спірну квартиру був обмінний
ордер на жиле приміщення виданий
виконавчим органом Київської міської
ради від 01.03.1991 за №531. Також позивач
зазначив, що ОСОБА_3 проживав в кв.
АДРЕСА_1 з 19.04.1991 по ІНФОРМАЦІЯ_4 тобто
набагато більше ніж 10 (десять років) та
добросовісно нею заволодів, проте за
час життя не встиг належним чином
зареєструвати право власності на
спірну квартиру, у зв'язку із тим, що
права позивача на отримання у приватну
власність квартири не визнаються, він
змушений звернутися до суду із даним
позовом.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги та просили суд
задовольнити позов з вищевказаних
підстав.

Відповідач Житлово-будівельний
кооператив «Стріла» в судове засідання
не забезпечили явку свого
представника, повідомлені належним
чином (а.с. 93), причини неявки не
повідомили.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, повідомлені
належним чином (а.с. 92), надіслали до
суду клопотання, яким просять
розглянути справу за відсутності
представника нотаріальної контори на
весь час розгляду справи та прийняти
рішення згідно діючого законодавства
України (а.с. 87).

Вислухавши пояснення позивача та
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення
Києво-Святошинського суду Київської
області від 19 липня 2013 року, ОСОБА_3,
померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 є рідним батьком
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішення набрало
законної сили 30 липня 2013 року (а.с. 10).

28 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
Першої Київської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом (а.с. 57).

Першою Київською державною
нотаріальною конторою 28 березня 2012
року повідомлено листом ОСОБА_1 про те,
що видати свідоцтво про право на
спадщину за законом на квартиру
АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4
ОСОБА_3 неможливо, так як у позивача
відсутні документи, які підтверджують
право власності на вказану квартиру
(а.с. 11).

Довідкою від 21 листопада 2011 року
виданою ЖБК «Стріла» підтверджено, що
ОСОБА_1, померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав
по АДРЕСА_1 з 19.04.1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_4
року (а.с. 12).

Позивач не був членом ЖБК «Стріла»
(АДРЕСА_1) пайовий внесок не сплачував,
власником квартири став тому, що батьки
ОСОБА_3 поміняли свою квартиру по
АДРЕСА_1, ЖБК «Стріла» де він проживав
та був прописаний з 19.04.1991 по
ІНФОРМАЦІЯ_4 рік (а.с. 13).

Згідно з інформацією, наданою
Київським міським бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
№ 54367 (И-2011) від 07.12.2011 року, квартира
АДРЕСА_1 на праві власності не
зареєстрована (а.с. 56).

Відповідно до ч.1,2 ст. 344 Цивільного
кодексу України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.
Особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що
правила статті 344 Цивільного кодексу
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав
чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим
стаття 344 цього Кодексу може
застосовуватися до правовідносин, які
виникли після 1 січня 2001 року.

Для набуття права власності на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери перебігу строку
набувальної давності недостатньо.
Умови набувальної давності
підтверджуються судовим рішенням.
Давнісний володілець повинен довести
факти добросовісності, відкритості,
безперервності і тривалості свого
володіння.

Позивач зазначає, що він, як
спадкоємець, фактично отримав
(успадкував) всі права щодо володіння
та користування спірною кватирою
АДРЕСА_1, на підставі ст.ст. 121, 1218 ЦК
України.

Заявляючи позов до ЖБК «Стріла»
позивач не зазначив, що саме цей
відповідач оспорює чи не визнає його
право власності на спадкове майно.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно
заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років,
набуває право власності на це майно
(набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи та які повинен довести саме
позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є:
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння,
відкритість володіння, давність
володіння та його безперервність
(строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є
незаконним володільцем, про що
зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України
(особа заволоділа чужим майном). Право
власності на стороні володільця за
давністю виникає поза волею та
незалежно від волі колишнього
власника. При цьому добросовісне
володіння означає, що особа не знала і
не повинна була знати, що володіє річчю
незаконно.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
зазначеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Однак, при цьому текст позову не
містить у собі обставин щодо
визначення моменту набуття права
власності позивачем на вищевказану
квартиру за правилами ст. 344 ЦК, так
обставин та подій які б дали можливість
суду перевірити наявність
сукупності обставин (тривале,
добросовісне, відкрите та безперервне
володіння майном як своїм власним), що
давали б підстави позивачу для
набуття права власності за набувальною
давністю у відповідності до положень
ст. 344 ЦК.

Позов про право власності за давністю
володіння не може пред'явити законний
володілець або особа, яка володіє
майном за волею власника і завжди
знала, хто є її власником. Тобто,
виключено набуття права власності на
майно, яке знаходиться у володінні
власника і ніколи не вибувало з його
володіння.

Крім того, підстави звернення до суду
визначає позивач, і відповідно до ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» для
набуття права власності на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
перебігу строку набувальної давності
недостатньо. Умови набувальної
давності підтверджуються судовим
рішенням. Давнісний володілець повинен
довести факти добросовісності,
відкритості, безперервності і
тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом.

Суд не може погодитися з тим, що
позивач добросовісно та правомірно
заволодів майном на законних
підставах, оскільки ОСОБА_1 достеменно
було відомо, що квартири надана ОСОБА_3
на підставі ордеру, тому у зв'язку зі
смертю останнього неувійшла до складу
спадкового майна, адже не належала
йому на праві власності.

Відповідно до п. 11 Постанови Пелунуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав",
враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК,
право власності за набувальною
давністю може бути набуто на майно, яке
належить на праві власності іншій
особі (а не особі, яка заявляє про
давність володіння), а також на
безхазяйну річ. Отже, встановлення
власника майна або безхазяйності речі
є однією з обставин, що має юридичне
значення, і підлягає доведенню під час
ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Враховуючи вищевикладене, суд не
вбачає законних підстав для
задоволення позовних вимог, адже
позивач не надав в судових засідання
належних та допустимих доказів того, що
його володіння спірною квартирою є
безперервним, згідно з вимогами ст.344
ЦК України, більш того спірна
квартира не належала ОСОБА_3 (батьку
позивачу) на праві власності, а тому
позивач не отримав права володіння та
користування квартирою АДРЕСА_2 на
підставі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 331, 344, 376 ЦК України, ст.ст. 3,
10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до
Житлово-будівельного кооперативу
"Стріла", третя особа: Перша Київська
державна нотаріальна контор про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна за набувальною
давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Святошинський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у разі, якщо
рішення було проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків
або після розгляду справи в
апеляційному порядку Апеляційним
судом м. Києва, якщо воно не буде
скасоване.

СУДДЯ :