Справа № 456/2645/14-ц
Провадження № 2/456/1473/2014
РІШЕННЯ

іменем України

31 жовтня 2014 року

Стрийський міськрайонний суд
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Андрейківа Ю. Я.

при секретарі
Куртій В.Ю.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Стрий цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного
Товариства «ВТБ Банк» про визнання
недійсним кредитного договору, суд -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Публічного
Акціонерного Товариства «ВТБ Банк»
про визнання недійсним кредитного
договору. В аргументацію своїх
позовних вимог позивач зазначає, що
кредитний договір від 13.06.2012р. який
укладений між ним та відповідачем
значно погіршує положення позивача як
споживача фінансових послуг, форма
договору невідповідає вимогам
законодавства, споживача не
ознайомлено про методики зарахування
кредиту, банк не надав споживачу усю
суму кредиту розміром 100000грн. (надав
88010грн.) , даним договором позичальника
введено в оману, а тому просить визнати
недійсним кредитний договір та
зобов»язати банк прийняти від позивача
грошові кошти що сплачені банку як такі
що були повернуті в натурі.

В суді позивач та його
представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали з підстав викладених в
позові. Позивач зазначив , що оспорює
договір бо має платити велику комісію.
Повідомив , що отримав від банку
виключно 88010грн. Вважає, що графік
погашення кредиту дискремініційний
так як роздрукований дуже малим
шрифтом. Просили позов задоволити.

Представник Відповідача
Червінський І.М. заперечив позов з
підстав викладених в запереченні. При
цьому пояснив, що позивач був повністю
ознайомлений з умовами договору та
графіком повернення кредиту про , що
свідчать його підписи в даних
документах. Просив в задоволенні
позову відмовити.

Дослідивши усі наявні обставини
та матеріали справи , заслухавши
пояснення та доводи позивача та його
представника, представника
відповідача , суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають .

Згідно положень ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Підставою
недійсності правочину у розумінні ст.
215 ЦК України є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами
ст. 626 ЦК України визначено, що договір є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Зі змісту ст.628
ЦК України вбачається, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Нормою ст.629 ЦК України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК
України встановлено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Виходячи з
положень ст. 215 ЦК України та згідно
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України в п.7 постанови №9 „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009 р. правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК
України встановлено вичерпний перелік
підстав, з яких правочин може бути
визнаний недійсним. Зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Згідно положень статті 11
Закону України „Про захист прав
споживачів", договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками. Перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який кредит може бути одержаний;
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови.
Стаття 18 Закону України „Про захист
прав споживачів" передбачає визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача. Відповідно
до положень указаної статті Закону
Продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. У частині третій названої
статті визначений перелік
несправедливих умов договору. Також,
відповідно до п. 3.11. Кредитного
договору підписанням цього договору
Позичальник підтверджує, що він перед
укладенням цього договору письмово
ознайомлений з інформацією про особу і
місцезнаходження Банку, про умови
кредитування та умови договорів
забезпечення, а також про орієнтовну
сукупну вартість Кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням процентної
ставки за Кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту, укладенням цього
договору та оформленням договорів
застави та страхування. Позичальник
цим підтверджує свою згоду із
зазначеними діючими умовами. Статтею 638
ЦК України передбачено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Сторони, підписавши
спірний договір, встановили факт
досягнення згоди між собою щодо всіх
істотних умов, а саме предмету
Договору, умов забезпечення кредиту,
прав та обов»язків сторін,
відповідальності сторін, строків дії
Договору. Статтею 626 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При
цьому, згідно статті 627 Цивільного
кодексу України та відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зокрема, статтею 628
Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Як
визначає п.3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. У даному випадку,
наявність підписаного правочину
свідчить про те, що обидва учасники
бажали укласти правочин і, що зовнішній
вираз волі відповідає внутрішньому.
Окрім цього, законодавством України
чітко врегульовані питання щодо
недійсності угод . Зокрема,
відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п»ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Звертаючись до
суду з позовом позивач посилається на
те, що даний Договір про був укладений
під впливом омани, що тягне недійсність
правочину. Відповідно до ст.230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Обставинами, що мають
істотне значення, в силу ст.229 ЦК
України, є інформація щодо природи
правочину, прав та обов»язків сторін,
таких властивостей і якості речей, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1
та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено
кредитний договір № R1В від
13.06.2012р. за яким позивачу надавались
грошові кошти у сумі 100000 гривень
терміном до 13.06.2016р.. При цьому в п.п. 3.3.1
п. 3 Договору встановлено процент за
користування кредитом у розмірі 31%
відсотків. В п. 1.1 спірного Договору
передбачено , що банк зобов»язується
надати позичальнику грошові кошти в
порядку та на умовах зазначених в цьому
договорі, а позичальник зобов»язується
прийняти кредит, використати його за
цільовим призначенням , повернути
банку кредит, сплатити проценти,
комісійну винагороду та інші
передбачені договором витрати. Суд
неприймає до уваги посилання позивача
про відсутність в пп.3.7 п.7 Договору
комісійної винагороди як підставу
визнання договору недійсним за
обставин видачі банком неповного
кредиту (88010грн.) за мінусом комісійної
винагороди, так як позивач мав змогу
звернутись до банку з вимогою видачі
повної суми кредиту згідно з договором.
Окрім цього відповідно до п.1.2 Графіку
повернення кредиту, процентів та
розрахунку вартості сукупних послуг,
на початкову суму кредиту передбачено
сплату комісії в розмірі 11,99%. Судом
встановлено, що даний графік було
погоджено сторонами про що свідчить
підпис уповноваженої банком особи та
самого позивача.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які дають підстави
вважати, що кредитний договір,
укладений між сторонами є
несправедливими до позивача, оскільки
при підписанні договору позивач був
ознайомлений з його умовами про що
свідчить його підпис як на договорі так
і на графіку погашення кредиту.
Враховуючи цю обставину немає підстав
вважати, що положення договору
створюють істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Також не можна погодитись з
вимогами що до визнання недійсним
вказаного договору де
зазначається про невиконання обов'язку
кредитодавцем повідомити споживачів у
письмовій формі про орієнтовну сукупну
вартість кредиту та надати іншу
інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів». Однак в абз.2 зазначеної
частини статті передбачені наслідки
ненадання такої інформації
кредитодавцем, які містяться в ст.ст. 15
і 23 вищезазначеного Закону та
передбачають розірвання договору,
відшкодування збитків та штрафні
санкції, однак не передбачають
визнання його недійсним. Під час
звернення до суду позивач посилався на
те, що при укладенні Договору про
відкриття кредитної лінії відповідач
не надав повну інформацію про умови
кредитування, сукупну вартість кредиту
та іншу інформацію, передбачену ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», чим ввів його в оману.
Однак не зазначено, які саме обставини,
що мають істотне значення при
укладенні оспорюваного Договору не
були навмисно повідомлені Банком, і які
могли перешкоджати вчиненню правочину.
Обставини, на які зазначає позивач у
своїй заяві, а саме посилання на ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», не відповідають
положенням ст.ст.229, 230 ЦК України щодо
визнання даного правочину таким, що
укладений під впливом омани.

Статтею 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Для кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по - перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509
ЦК України); по - друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по - трете, умови договору завдають
шкоди споживачеві.

Крім цього позивачем не надано
доказів щодо тієї обставини, що перед
підписанням кредитного договору
позивача не було ознайомлено з умовами
останнього в тому числі і з положеннями
кредитного договору за яким
встановлюється певна відповідальність
за порушення взятих на себе
зобов'язань. Що ж стосується наявності
підстав для визнання кредитного
договору недійсним, то відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму
Верховного суду України від 6 листопада
2009 року N 9 Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними (надалі за
текстом - Пленум ВСУ), наявність умислу
в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Таким чином, для
ухвалення обґрунтованого рішення про
визнання недійсним договору на
підставі норми ст. 230 ЦК України (омана
позичальника банком), Позивачем має
бути доведено (з огляду на вимоги ст.ст.
10-11 Цивільного процесуального кодексу
України (змагальність та
диспозитивність цивільного
судочинства) та рекомендації Пленуму
ВСУ) в ході судового розгляду:
наявність факту обману відносно
позичальника, істотність умов щодо
яких позичальника введено оману,
умисел Банку.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що в задоволенні позову
ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного
Товариства «ВТБ Банк» про визнання
недійсним кредитного договору слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60,61, 209, 212, 214,
215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203,215,229,626,627,638,1054
ЦК України, Законом України «Про банки
і банківську діяльність», ст.ст. 11,18,15,23
З.У. «Про захист прав споживачів»,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. ,
суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного Акціонерного Товариства
«ВТБ Банк» про визнання недійсним
кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Головуючий-суддя Ю. Я.
Андрейків