Справа № 645/3511/14
Провадження № 2/645/1400/14
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2014 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Алтухової О.Ю.,

секретар судових засідань - Анацька
К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: Дванадцята Харківська Державна
нотаріальна контора про визнання
недійсною відмови від спадщини,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом,
в якому просила суд визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 07 грудня 2004 року
реєстраційний № 3-2365, та визнати за нею
та відповідачкою право власності на
частину житлового будинку АДРЕСА_1 з
відповідними надвірними будівлями - по
1/4 за кожною.

Уточнивши позовні вимоги позивач
просила суд визнати недійсною відмову
ОСОБА_2 від спадщини після смерті
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, визнати
частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 07 грудня
2004 року реєстраційний № 3-2365, визнати за
позивачем право власності на
обов'язкову частку у спадщині після
смерті матері ОСОБА_4, яка складається з
1/8 частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування уточнених позовних
вимог зазначено, що позивач є донькою
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після
смерті матері позивач вважала, що вона
та її сестра - відповідач ОСОБА_3 були
єдиними спадкоємцями за заповітом.
Коли відкрилася спадщина ОСОБА_3 почала
вмовляти ОСОБА_2 відмовитися від
спадщини на її користь, посилаючись на
те, що це дозволить уникнути значних
ускладнень при нотаріальному
оформленні спадщини. В нотаріальній
конторі позивачу не було роз'яснено її
права, в зв'язку із чим вона підписала
відмову від права на спадщину. Позивач
вважає, що відповідач її обманула,
оскільки їй не було роз'яснено її право
на обов'язкову частку у спадщині,
оскільки в 2004 році вона була
непрацездатною за віком. Лише із
матеріалів справи позивач дізналася,
що заповіт матері був складений лише на
відповідача. З посиланням на вимоги
ст.ст. 225-229-231, 233, 1235, 1241, 1268, 1274 ЦК України
позивач звернулася до суду із вказаним
позовом.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5, яка діє на підставі
довіреності, у судовому засіданні
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі, просили суд позов задовольнити,
надали пояснення по суті позовних
вимог так, як про це зазначено вище в
даному рішенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_6, який діє на підставі
довіреностей, у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав в повному
обсязі, просив у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі та пояснив,
що згідно заповіту, посвідченого 28
червня 1994 року 12 ХДНК, після смерті
ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем є ОСОБА_3
Окрім того, між сторонами не існувало
домовленостей про оформлення права на
спірну нерухомість лише на користь
ОСОБА_3, до того ж позивач подала
нотаріусу заяву про відмову від
спадщини на користь відповідача.
Позивач вважає, що між нею та
відповідачем було досягнуто угоди про
володіння та розпорядження спірною
частиною житлової будівлі і при
укладені даної угоди позивач була
введена в оману відповідачем, проте
доказів на підтвердження вказаного
суду не надано.

Представник третьої особи 12 ХДНК -
державний нотаріус Товстолужська О.В. у
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечувала в повному
обсязі та пояснила, що після смерті
ОСОБА_4 була заведена спадкова справа і
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом дочці померлої - ОСОБА_3
При цьому, сестра спадкоємиці - ОСОБА_2
подала до нотаріальної контори заяву
про відмову від належної їй частини у
спадщині на користь ОСОБА_3 Також
нотаріус пояснила, що обставин
написання даної заяви вона не пам'ятає,
проте наполягала, що в кожному випадку,
особам які мають право на обов'язкову
частку у спадщині таке право
роз'яснюється, з роз'ясненням того, що у
разі відмови від спадщини, така відмова
є безумовною. До того, ж померла
залишила заповіт, де єдиною
спадкоємицею зазначено ОСОБА_3, в
зв'язку із чим заява ОСОБА_2 від 04 червня
2004 року стосується саме відмови від
обов'язкової частки у спадщині.

Суд, заслухавши учасників судового
розгляду, заслухавши свідків,
дослідивши надані докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, про що цього ж дня Міським
відділом реєстрації актів
громадянського стану № 4 Харківського
обласного управління юстиції видано
свідоцтво про смерть НОМЕР_1 та
зроблено актовий запис № 2545 (а.с.55).

28 червня 1994 року нотаріусом 12 ХДНК за
реєстровим № 3-2460 посвідчено заповіт
ОСОБА_4, яка на випадок своєї смерті все
її майно, де б воно не знаходилося та з
чого б воно не складалося та взагалі
все те, на що вона буде мати право на
день своєї смерті за законом, заповіла
своїй донці ОСОБА_3 (а.с.22).

07 грудня 2004 року 12 ХДНК за реєстровим №
3-2365 видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, згідно якого
спадкоємцем майна ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3, яка мешкає в
АДРЕСА_1. Спадкове майно на яке видане
свідоцтво складається з: 1/2 частини
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель при ньому,
що знаходиться у АДРЕСА_1. На земельній
ділянці площею 785 кв.м. знаходиться
жилий будинок літ. А-1 жилою площею 49,8
кв.м. та надвірні будівлі при ньому
(а.с.68).

Відповідно до п. 4 Перехідних
положень ЦК України положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Пленум Верховного Суду України у п. 1
Постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування" роз'яснив, що відносини
спадкування регулюються правилами ЦК
України, якщо спадщина відкрилася не
раніше 1 січня 2004 року. У разі коли
спадщина відкрилася до набрання
чинності ЦК і строк на її прийняття
не закінчився до 1 січня 2004 року,
спадкові відносини регулюються цим
Кодексом.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин. Заповідач може без
зазначення причин позбавити права на
спадкування будь-яку особу з числа
спадкоємців за законом. У цьому разі ця
особа не може одержати право на
спадкування. Заповідач не може
позбавити права на спадкування осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині. Чинність заповіту щодо осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині, встановлюється на час
відкриття спадщини (ст. 1235 ЦК України).

Згідно положень Глави 89 ЦК
України оформлення права на спадщину
відбувається шляхом одержання
свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

У абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму № 7
від 30 травня 2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»
Верховний Суд України роз'яснив, що
іншими підставами, про які йдеться у ст.
1301 ЦК України можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку із
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно положень ст. 1241 ЦК України
непрацездатні діти спадкодавця
спадкують, незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка належала
б їм у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1200 ЦК, яка на
підставі ч.1 ст.8 ЦК підлягає
застосуванню до спірних відносин,
непрацездатними особами є особи, які
досягли пенсійного віку, встановленого
законом.

Статтею 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове держане пенсійне
страхування» (в редакції закону станом
на час смерті спадкодавця) для жінок
визначено пенсійний вік 55 років.

Мати позивача померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач ОСОБА_2 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_2 і на день смерті матері їй
виповнився 71 рік. Отже на день
відкриття спадщини, яка відкрилася
внаслідок смерті матері позивачки,
остання досягла пенсійного віку,
встановленого законом для жінок, у
зв'язку із чим мала право на обов'язкову
частку у спадщині, в зв'язку із її
непрацездатністю.

Проте, у матеріалах спадкової
справи, копія якої була витребувана
судом, міститься заява ОСОБА_2 від 04
червня 2004 року про відмову від належної
їй частині у спадщині на користь її
сестри ОСОБА_3 (а.с. 51).

З положень ст. 1273 ЦК України вбачається,
що спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу.
Заява про відмову від прийняття
спадщини подається нотаріусу за місцем
відкриття спадщини. Відмова від
прийняття спадщини є безумовною і
беззастережною та може бути відкликана
протягом строку, встановленого для її
прийняття.

Посилання позивача на те, що у
вищевказаній заяві не зазначено, що
вона відмовилася від права на
обов'язкову часту у спадщині, суд не
приймає з тих підстав, що спадкування
обов'язкової частки в спадщині
здійснюється на підставах
встановлених законом, шляхом прийняття
спадщини в порядку, передбаченому
ст.ст. 1268-1269 ЦК України.

Проте, матеріали справи не містять
доказів того, що у визначений законом
шестимісячний термін з дня смерті
спадкодавця ОСОБА_2 зверталася до
нотаріальної контори із заявою про
відкликання відмови від спадщини і
прийняття спадщини (обов'язкової
частки) після смерті матері.

Доводи позивача про її юридичну
необізнаність і обман з боку
відповідача в наслідок чого вона
вимушено підписала заяву про відмову
від належної їй частині у спадщині на
користь ОСОБА_3, а також доводи про
протиправність дій державного
нотаріуса - матеріалами справи не
підтверджені.

Відмова від прийняття спадщини може
бути визнана судом недійсною з підстав,
передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин
визнається недійсним. Обман має місце,
якщо сторона заперечує наявність
обставин, які можуть перешкодити
вчиненню правочину, або якщо вона
замовчує їх існування.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману, в даному випадку
позивачка.

Посилання позивача на те, що відмова
від спадщини була написана нею під
впливом обману, належними та
достовірними доказами по справі не
доведені, як того вимагають приписи ст.
ст. 10, 11, 60 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що їй
нотаріусом не було роз'яснено її права
на обов'язкову частку у спадщині, суд
сприймає критично, оскільки немає
підстав вважати, що ОСОБА_2 відмовилася
від права на спадщину за заповітом чи
за законом на загальних підставах, коли
єдиним спадкоємцем за заповітом була
її сестра - відповідач ОСОБА_3 У зв'язку
з чим, суд приходить до висновку, що
позивач відмовилася саме від
обов'язкової частки у спадщині після
смерті її матері.

Окрім того, твердження позивача, що в
порушення вимог ст. 1274 ЦК України вона -
спадкоємець за законом, не могла
відмовитися від права на спадщину на
користь спадкоємця за заповітом - своєї
сестри ОСОБА_8, не узгоджуються з
вимогами чинного законодавства,
оскільки можливість переходу
спадкового майна, охопленого
заповітом, до інших осіб, крім
спадкоємців за заповітом, не
відповідала б волі заповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги належними та
достовірними доказами по справі не
доведені, як того вимагають приписи ст.
ст. 10, 11, 60 ЦПК України, в зв'язку із чим у
задоволенні позову відмовляє.

На підставі ст.ст. 215, 229, 230, 1200, 1217, 1233, 1235,
1241, 1274, 1301 ЦК України, керуючись ст.ст. 3,
10,11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене
особами, які брали участь у розгляді
справи до апеляційного суду
Харківської області протягом десяти
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги. Іншими
особами, які брали участь у справі, але
не були присутніми у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: