Справа № 455/381/14
Головуючий у 1 інстанції: Ніточко Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/4939/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретарі -
Матяш С.І.

з участю апелянта -
ОСОБА_2

позивача -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в злі суду в м. Львові
цивільну справу за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 23 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Старосамбірського районного
суду Львівської області від 23 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу - задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
який був зареєстрований 06 липня 2010
року у виконавчому комітеті
Новоміської сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області, актовий запис №5.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 23 травня 2014 року
прийняте з грубим порушенням норм
матеріального та процесуального
права, а тому є незаконним та підлягає
скасуванню.

Зазначає, що судом не взято до
уваги його клопотання про зупинення
розгляду справи та не надано подружжю
термін для примирення. Крім того, суд
не з»ясував фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини наміру
розірвати шлюб, та те, що у них від
шлюбу є малолітня донька.

Всі ці обставини, на думку
апелянта, призвели до невідповідностей
висновків суду обставинам справи.

Просить рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
23 травня 2014 року скасувати та направити
справи на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 в підтримання мотивів
апеляційної скарги, заперечення
позивача ОСОБА_3 проти мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення відповідно до
вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення такої з
наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об"єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Судом встановлено, що сторони
одружилися 06.07.2010 року у виконавчому
комітеті Новоміської сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області, зареєструвавши шлюб за
актовим записом №5 (а.с.4).

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Суд першої інстанції,
задовольняючи позов, виходив з того, що
відповідач притягався до
адміністративної відповідальності -
27.01.2014 року за ч.1 ст.173-1 КУпА (за
насильство в сім»ї) та 15.01.2014 року
відносно нього було закрите
кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК
України, так як позивач відмовилася
від обвинувачення. З цієї ухвали
відомо, що відповідач 18.12.2013 року о 18
годині 30 хвилин у житловому будинку під
час сварки наніс позивачці два удари
рукою в область голови, заподіявши
легкі тілесні ушкодження у вигляді
гематоми повік правого ока (а.с.22,23).

Шлюбні відносини між сторонами
фактично припинені, сторони проживають
окремими сім»ями з березня 2014 року.
Наведене свідчить, що сім'я розпалася,
позивач втратила почуття любові та
поваги до відповідача через його
неправомірну поведінку. А відтак,
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги позивачки ґрунтуються на
законі.

Колегія суддів погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції.

Стаття 51 Конституції України
передбачає, що шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен
із подружжя має рівні права і обов'язки
у шлюбі та сім»ї. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного
кодексу України шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
органі державної реєстрації актів
цивільного стану.

Згідно ч. 1 ст. 24 цього ж кодексу
шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 56 ч. 3
згаданого Кодексу кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.
Відповідно до ч. 2 ст.104 Сімейного
кодексу України шлюб припиняється
внаслідок його розірвання. Згідно із ч.
3 ст.105 цього ж Кодексу шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання за позовом одного з
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до статті 110 цього кодексу.
Ч.1 ст.110 кодексу передбачає, що позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу
України передбачає, що суд постановляє
рішення про розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до приписів п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», проголошена Конституцією
України охорона сім'ї державою полягає,
зокрема, в тому, що шлюб може бути
розірвано в судовому порядку лише за
умови, якщо встановлено, що подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечитиме інтересам одного з
них чи інтересам їх дітей. Із цією метою
суди повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що висновок суду про
необхідність розірвати шлюб між
сторонами ґрунтується на нормах закону
і відповідає волі одного з подружжя -
позивача у справі, який в суді
апеляційної інстанції підтвердив своє
бажання розірвати шлюб та не вбачає за
можливе зберігати шлюбні стосунки.

Доводи апелянта про
недоведеність вимог позивача є
безпідставними, оскільки згідно ст.60
ЦПК України, він зобов'язаний був
довести обставини, якими обґрунтовує
свої заперечення, а відтак, спростувати
обставини, якими позивач
обґрунтовувала свої вимоги. Оскільки
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, судом вірно
встановлені фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду,
передбачена ЦПК України, а тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 23 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.