22-ц/775/1623/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Степанова С.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької
області в складі:

головуючого судді Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко Т.Б., Мальцевої
Є.Є.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу
та рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку з 17 січня 2009 року до 10 червня
2014 року в сумі 165099,90 грн. і
відшкодування моральної шкоди за
несвоєчасний розрахунок в розмірі 1000
грн. та витрат на правову допомогу в
розмірі 1000 грн.

Вказував на те, що з 31 серпня 2000 року до
16 червня 2009 року він працював у
відповідача, після чого був звільнений
з роботи за власним бажанням за ст. 38
КЗпП України. При звільненні
відповідач не виплатив йому суми
індексації заробітної плати. Рішенням
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 06
травня 2014 року з відповідача на його
користь стягнуто суми індексації
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
несвоєчасною виплатою в загальній сумі
1070,60 грн.

Після уточнення позовних вимог в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь середній заробіток за
час затримки розрахунку по день
ухвалення судом рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
15 жовтня 2014 року провадження в справі в
частині позову про відшкодування
моральної шкоди закрито.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
15 жовтня 2014 року в решті позовні вимоги
задоволено частково, стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 937,23 грн.,
відшкодування витрат на правову
допомогу в розмірі 5,36 грн. та в дохід
держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з ухвалою та рішенням
суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі просить ухвалу суду
скасувати, рішення змінити, стягнути з
ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 97628,32 грн.,
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 1000 грн. і відшкодування витрат
на правову допомогу в розмірі 1000 грн.,
посилається на порушення судом норм
процесуального права і неправильне
застосування норм матеріального права.

У судове засідання ОСОБА_1 не з'явився,
про розгляд справи повідомлений. У
відповідності з вимогами ч. 5 ст. 76, ч. 2
ст. 305 ЦПК України справа розглядається
за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_3, яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
представника відповідача ОСОБА_5, яка
заперечувала проти задоволення скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 31 серпня
2000 року до 16 червня 2009 року перебував у
трудових відносинах з ПАТ «ММК ім.
Ілліча». При звільненні йому не була
виплачена сума індексації заробітної
плати. Рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 06 травня 2014 року
з відповідача стягнуто на користь
позивача суми індексації заробітної
плати та компенсації втрати її частини
в загальній сумі 1070,60 грн. 26 червня 2014
року відповідачем виплачена
позивачеві зазначена грошова сума.

Період затримки розрахунку складає з 17
червня 2009 року до 26 червня 2014 року,
середньоденний заробіток позивача -77,36
грн.

Закриваючи провадження у справі в
частині позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, суд
виходив із того, що є таке, що набрало
законної сили рішення суду,
постановлене з приводу спору між тими
самими сторонами, про той самий предмет
і з тих самих підстав.

З таким висновком суду не можна не
погодитись.

Заявляючи вимоги про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 1000 грн.,
позивач в позовній заяві послався на
те, що моральна шкода спричинена тим, що
відповідач не сплачував йому під час
роботи суми індексації заробітної
плати.

Проте, зі справи вбачається, що
рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
06 травня 2014 року в справі № 2/264/327/2014
(2/264/8574/13-ц) за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ММК
ім. Ілліча» про стягнення сум
індексації заробітної плати та
компенсації втрати її частини і
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 1000 грн., спричиненої невиплатою
сум індексації заробітної плати, з
відповідача на користь позивача
стягнуто відшкодування моральної
шкоди в розмірі 150 грн. (а.с. 8-10).

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України, суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо набрали
законної сили рішення суду або ухвала
суду про закриття провадження у справі
у зв'язку з відмовою позивача від
позову або укладенням мирової угоди
сторін, ухвалені або постановлені з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Таким чином, оскільки встановлено, що є
таке, що набрало законної сили рішення
суду за вимогами позивача про
відшкодування моральної шкоди,
заявленими з тих же підстав і між тими ж
сторонами, суд обґрунтовано закрив
провадження у справі в зазначеній
частині.

Не погоджуючись з ухвалою суду,
представник позивача в апеляційній
скарзі не навела доводів незаконності
зазначеної ухвали. Проте підтвердила,
що позивачем позов про відшкодування
моральної шкоди заявлено з тих же
підстав.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року N 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі не проведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Зі справи вбачається, що, частково
задовольняючи позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, суд виходив із
того, що між сторонами був спір щодо сум
індексації заробітної плати, періоду,
за який індексація мала бути виплачена;
часткового задоволення вимог позивача
про стягнення індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати; розміру спірної суми,
на яку мав право позивач, частки, яку
вона становила у заявлених вимогах, її
істотності порівняно із розміром
середнього заробітку, засад розумності
та справедливості.

Тому неможливо не погодитись з
висновком суду в зазначеній частині
рішення.

До того ж зі справи вбачається, що
розпорядженням по підприємству № 746
від 16 червня 2009 року ОСОБА_1 звільнений
з роботи з 16 червня 2009 року за ст. 38 КЗпП
України у зв'язку з виходом на пенсію
(а.с.7). Згідно з даними табелю обліку
робочого часу в день звільнення 16
червня 2009 року позивач не працював (а.с.
81-82). Вимоги про сплату сум індексації
заробітної плати та компенсації втрати
її частини позивач заявив у листопаді
2013 року. У виконання рішення суду від 06
травня 2014 року про стягнення
індексації та компенсації заробітної
плати в сумі 1070,60 грн. відповідач 26
червня 2014 року виплатив позивачеві
визначену грошову суму за
відрахуванням обов'язкових сум
податків та платежів (а.с. 50).

Статтею 116 КЗпП України (в діючій
редакції) передбачено, що при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Таким чином, оскільки при визначенні
розміру відшкодування за час затримки
розрахунку судом враховано конкретні
обставини справи; спірну суму, на яку
позивач мав право, частку, яку вона
становила у заявлених вимогах, її
істотність та співмірність порівняно
із середнім заробітком, а також
враховуючи, що позивач у день
звільнення не працював, вимоги до
відповідача про виплату сум індексації
заробітної плати звернувся у листопаді
2013 року, а 26 червня 2014 року грошові
кошти йому були перераховані на
розрахунковий рахунок колегія суддів
вважає правильним часткове
задоволення вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Посилання представника позивача в
апеляційній скарзі на
необґрунтованість посилання суду при
визначенні розміру середнього
заробітку також на суму отриманого
позивачем заробітку за спірний період
та суму невиплаченої індексації,
заслуговують на увагу. Проте ці
посилання не призвели до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин підстав для
задоволення апеляційної скарги і зміни
рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 311 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 15
жовтня 2014 року і рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 15 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді