Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4240/14
Головуючий у 1 інстанції: Сінєльнік
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
сталепрокатний завод» на рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 02 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
сталепрокатний завод» про
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
сталепрокатний завод» про
відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначала, що перебувала у
трудових відносинах з відповідачем з 20
листопада 1970 року - працювала
волочильником. 19.07.1990р. на підприємстві
стався перший нещасний випадок,
внаслідок якого позивачка отримала
травму: «закритий перелом ладижки
лівого гомілковостопного суглоба».
12.09.1991р. на підприємстві стався другий
нещасний випадок, внаслідок якого
позивачка отримала травму:
«посттравматичне поранення рогівки
лівого ока, рубець рогівки лівого ока».
Після вказаних травм постійно хворіє.
За результатами МСЕК встановлено: за
першою травмою - 5% стійкої втрати
професійної працездатності, за другою
травмою - 50% стійкої втрати професійної
працездатності. Постійно відчуває
страждання, психологічний дискомфорт,
не може вести повноцінний образ життя.

На підставі викладеного просила
стягнути з відповідача на її користь у
якості відшкодування моральної шкоди
50000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 02 вересня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький
сталепрокатний завод» на користь
ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у
розмірі 3000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ
«Запорізький сталепрокатний завод» (в
особі керуючого санацією ПАТ «ЗСПЗ»
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на час
встановлення МСЕК потерпілій ОСОБА_2
стійкої втрати професійної
працездатності діяла стаття 153 КЗпП
України, якою визначено, що
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноваженого ним органу, а тому
відповідати за спричинену шкоду має
саме підприємство -відповідач.

Суд правильно вказував, що згідно п.3 ч.1
ст.268 ЦК України на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю позовна давність не
поширюється. Аналогічні роз'яснення
надано у п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Основний довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої
інстанції не врахував, що відсутня
вина підприємства в спричиненні
позивачу травм з послідуючою стійкою
втратою працездатності, оскільки з
актів про нещасний випадок на
виробництві № 47 від 19.07.1990 року та № 50
від 12.09.1991 року вбачається, що
потерпіла ОСОБА_2 сама допустила
порушення законодавства про працю та
правила охорони праці.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

З акту № 47 від 19.07.1990 року видно, що
причиною нещасного випадку було
встановлення бухт катанки у
неурівноваженому стані, чим порушено п.
31 інструкції для волочильника. З акту
№ 50 від 12.09.1991 року видно, що причиною
нещасного випадку було незастосування
індивідуальних засобів захисту
(окулярів) та недостатня профілактична
робота у змінах ІТР з попередженню
виробничого травматизму. В цьому акті
не зазначено, чи здійснювала потерпіла
свою роботу з порушенням вимог техніки
безпеки (не застосувавши окуляри), чи
взагалі їй видавалися окуляри на
роботу в даній зміні. Тобто, з акту № 50
від 12.09.1991 року, коли позивач отримала
травму: «посттравматичне поранення
рогівки лівого ока, рубець рогівки
лівого ока» і в результаті якої МСЕК
встановлено 50 % стійкої втрати
професійної працездатності, вини
потерпілої не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються незгоди з розміром
відшкодування моральної шкоди,
оскільки апелянт вважає, що в рішенні
відсутнє належне обгрунтування щодо
стягнутої суми в розмірі 3000 грн. Також
апелянт вважає, що встановлені судовим
рішенням періоди знаходження позивача
на лікарняному не свідчать про
регулярність лікування позивача.

Ці доводи спростовуються наступним.

Зі змісту судового рішення вбачається,
що суд першої інстанції при вирішенні
питання щодо визначення розміру
відшкодування моральної шкоди
керувався приписами статті 12 Закону
України «Про охорону праці», якою
визначено, що відшкодування моральної
шкоди провадиться власником, якщо
небезпечні або шкідливі умови праці
призвели до моральної втрати
потерпілого, порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Під моральною втратою
потерпілого розуміються страждання,
заподіяні працівникові внаслідок
фізичного або психічного впливу, що
спричинило погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.
Відшкодування моральної шкоди можливе
без втрати потерпілим працездатності.

Крім того, пунктом 12 частини 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472,
передбачено, що розмір відшкодування
моральної шкоди не може перевищувати
двохсот мінімальних розмірів
заробітної плати незалежно від
будь-яких виплат. На дату встановлення
МСЕК стійкої втрати працездатності
позивача, розмір мінімальної
заробітної плати дорівнювався 1 500 000
крб., а тому відповідно до п.1 ч.2 Правил
максимально можливий розмір
відшкодування моральної шкоди не міг
перевищувати 300 000 000 крб., а тому в силу
Указу Президента України № 762/96 від
25.08.1996 року «Про грошову реформу в
Україні» (за цим указом українські
карбованці підлягають обміну на гривні
за курсом 100 000 крб. на 1,00 грн.)
максимальний розмір відшкодування
моральної шкоди складає 3000 грн.

Визначивши розмір відшкодування у
сумі 3000 грн., суд першої інстанції в
мотивувальній частині рішення
повністю навів всі обставини,
підстави, принципи та засади, зокрема,
розумності, виваженості та
справедливості, з яких він виходив при
вирішенні цього питання.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інший довід стосується факту
знаходження підприємства-відповідача
в стадії санації, проте такий довід не
має належного обґрунтування у чому
полягає порушення судом першої
інстанції вимог матеріального і
процесуального права, а тому не дає
підстав для висновку щодо незаконності
чи неправильності оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
сталепрокатний завод» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 02 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: