солом`янський районний суд міста києва
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2014 року суддя Солом`янського
районного суду м. Києва Кицюк В.С.,
розглянувши матеріали позовної заяви
Обслуговуючого кооперативу
«Севастопольський» до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
нежилими приміщеннями, примусовому
виселенні та стягненні з ОСОБА_2
грошової компенсації за користування
цими приміщеннями за період з 15.02.2011 по
15.11.2014, -

ВСТАНОВИВ:

23.10.2014 позивач звернувся до суду із
вищезазначеним позовом.

24.10.2014 ухвалою суду позовна заява
Обслуговуючого кооперативу
«Севастопольський» (далі - ОК
«Севастопольський») залишена без руху
та надано останньому строк для
усунення конкретних недоліків.

01.12.2014 позивач знову звернувся до суду,
проте, як вбачається із його заяви,
зазначених в ухвалі суду недоліків
своєї позовної заяви не виправив.

Так, судом була акцентована увага
позивача на тому, що позовна заява не
може ґрунтуватися на припущеннях,
дотримання вимог ст.119 ЦПК України є не
тільки обов`язком позивача, але й суду
на предмет перевірки позовної заяви і
недопущення призначення
непідготовленої справи до розгляду.
Окремо зверталася увага позивача на те,
що за наявності спору між тими самим
сторонами про той самий предмет із тими
самим підставами у відкритті
провадження суд відмовляє.

Позивач як і в позовній заяві від 23.10.2014
року в наступній заяві лише
посилається на певні обставини, але не
зазначає доказів (або підстав
звільнення від їх доказування) на
підтвердження кожної з них. Її аналіз
дозволяє зробити висновок про те, що
позивач знову переписав позовну заяву,
з якою звертався до суду 23.10.2014 року і
знову долучив ті ж самі копії
документів.

Суд в ухвалі від 24.10.2014 року про
залишення позовної заяви без руху
вказував на те, що із зазначеної
позовної заяви вбачалося, що 15.09.2010 року
рішенням Солом`янського районного суду
м. Києва задоволено позовні вимоги ОК
«Севастопольський» до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
нежитловими приміщеннями, які належать
ОК «Севастопольському», а саме -
об`єктом адміністративного
призначення №ПО-2/791, яке розташоване за
адресою АДРЕСА_1, і одночасно
зобов`язано відповідача звільнити це
приміщення і вивезти з нього своє
майно.

15.02.2011 рішенням Солом`янського
районного суду м. Києва, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 21.09.2011 року, за ОК
«Севастопольський» визнано право
власності на нежитлове приміщення -
об`єктом адміністративного
призначення №ПО-2/791, площею 58,62 кв. м,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1.

09.09.2013 рішенням Солом`янського
районного суду м. Києва, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 17.10.2013 року, задоволено позовні
вимоги ОК «Севастопольського» до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні нежилим приміщенням -
об`єктом адміністративного
призначення №ПО-2/791, площею 58,62 кв. м,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, та
зобов`язано відповідача звільнити це
приміщення.

30.07.2014 ухвалою Солом`янського районного
суду м. Києва було встановлено, що
вищезазначене рішення суду від 09.09.2013
державним виконавцем ВДВС
Солом`янського РУЮ в м. Києві в рамках
виконавчого провадження виконати
неможливо, оскільки згідно з наданим
поповерховим планом на будівлю від
30.04.2009 року по АДРЕСА_1 під №ПО-2/791
значиться приміщення площею 6,6 кв. м, а
не 58,62 кв. м, як зазначено в самому
рішенні, і станом на 15.01.2014 боржник не
чинить перешкод у користуванні ОК
«Севастопольський» зазначеним
приміщенням.

Крім того, як вбачається з листа
начальника Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в м. Києві від 26.09.2014
року в рамках виконавчого провадження
по виконанню вищезазначеного рішення
суду було розглянуто документи, надані
сторонами виконавчого провадження.
Так, ні одна зі схем, наданих державному
виконавцеві не співпадають з
резолютивною частиною виконавчого
документа, тобто у виконавчому листі
зазначено «звільнити нежиле
приміщення - об`єкт адміністративного
призначення №ПО-2/791, площею 58,62 кв. м,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, та
зобов`язати ОСОБА_2 звільнити це
приміщення та не чинити перешкод у
користуванні ним ОК
«Севастопольським». Проте, і стягувач,
і боржник надали схеми нежилого
приміщення №ПО-2/791, яке розташоване за
адресою АДРЕСА_1, які мають різну площу,
яка також не співпадає із зазначеною
вище площею в рішенні суду. Так, по
документам ОСОБА_2 - це 6,6 кв. м, а по
схемі ОК «Севастопольський» - це 81,22 кв.
м, остання - без інвентарного номеру, що
не дає можливості державному
виконавцеві встановити, який саме
номер має нежитлове приміщення та яке
саме приміщення необхідно зобов`язати
звільнити ОСОБА_2

Так, позивач зазначає, що у зв`язку з
тим, що вищезазначені рішення судів не
виконані, а виконавче провадження
закрито, його право все одно
залишається порушеним. Звернувшись до
Солом`янського РУ ГУМВС України в м.
Києві, останнє рекомендувало позивачу
знову звернутися до суду.

Судом була акцентована увага позивача
на тому, що якщо є таке, що набрало
чинності рішення суду про спір між тими
самими сторонами, про той самий предмет
і з тих самих підставі, у відкритті
провадження слід відмовити. Аналіз
вищенаведеного дозволяє зробити
висновок про те, що весь зміст
уточненої позовної заяви зводиться до
того, що позивач фактично не
погоджується із діями державного
виконавця в межах певного виконавчого
провадження, яке, до речі, закінчено.
Крім того, суд вимагав від позивача на
виконання п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України
зазначити докази на підтвердження
обставин, якими він обґрунтовує свої
позовні вимоги, а саме того, що по-перше,
позивач має у власності приміщення
площею 82,8 кв. м (в т.ч. підвальні
приміщення площею 55,7 кв.м) за адресою
АДРЕСА_1, і по-друге, що відповідач їх на
час звернення до суду неправомірно
займає та користується (ухвала
апеляційного суду від 17.10.2013 року не
може апріорі підтверджувати факт
зайняття відповідачем спірних
приміщень на момент подачі даного
позову)

В цьому контексті посилання позивача
на рішенням суду від 15.02.2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2011
року, яким за ОК «Севастопольський»
визнано право власності на нежитлове
приміщення - об`єктом
адміністративного призначення №ПО-2/791,
площею 58,62 кв. м, яке розташоване за
адресою АДРЕСА_1, не є виправленням
вищезазначеного недоліку, оскільки
воно засвідчує право власності на
спірне приміщення площею саме 58,62 кв. м,
а не 82,8 кв.м. Також позивач всупереч п.5
ч.2 ст.119 ЦПК України не зазначає
конкретно що за приміщення має площу 82,8
кв. м, яке фігурує в резолютивній
частині його позовної заяви, що також
не дає можливості встановити, який саме
номер має нежитлове приміщення та яке
саме приміщення необхідно зобов`язати
звільнити ОСОБА_2 В даному аспекті суд
звертав увагу позивача на
неприпустимість конкретизації
приміщення шляхом зазначення «між
гаражними боксами 734-760».

Щодо вимог про стягнення з відповідача
грошової компенсації за користування
вищезазначеними приміщеннями, то
аналіз двох заяв позивача від 23.10.2014
року та від 01.12.2014 року дозволяє зробити
висновок про те, що в першій мова йшла
про грошову компенсацію за
користування вищезазначеними
приміщеннями, а в другій - вже про
упущену вигоду («ОК «Севастопольський»
маючи в своєму розпорядженні своє ж
власне майно, надаючи його в оренду,
отримував би прибуток). Крім того,
заявляючи вимогу про стягнення з
відповідача певної суми грошей за
ймовірне неправомірне користування
певним жилим приміщенням, позивач не
зазначає доказів свого відношення до
саме цього приміщення площею 82,8 кв. м,
що було предметом аналізу суду вище.

Дотримання вимог статей 119-120 ЦПК
України при пред`явленні позову в суд є
імперативним правилом в тому числі і
для суду на предмет перевірки позову і
долучених до нього матеріалів і
недопущення відкриття провадження і
призначення непідготовленої справи
(позову) до розгляду. Позовна заява не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя,
встановивши, що позовну заяву подано
без дотримання вимог, викладених у ст.
ст. 119, 120 ЦПК України постановляє
ухвалу, в якій зазначаються підстави
залишення заяви без руху, про що
повідомляє позивача та надає йому
строк для усунення недоліків, який не
може перевищувати п`яти днів з дня
отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали
суду у встановлений строк не виконає
всі вимоги, позовна заява
вважатиметься неподаною і буде
повернута позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.119-121 ЦПК України та Законом
України «Про судовий збір», суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Обслуговуючого
кооперативу «Севастопольський» до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні нежилими приміщеннями,
примусовому виселенні та стягненні з
ОСОБА_2 грошової компенсації за
користування цими приміщеннями за
період з 15.02.2011 по 15.11.2014 - повернути
позивачу.

Роз'яснити, що повернення позовної
заяви не перешкоджає повторному
зверненню із заявою до суду, якщо
перестануть існувати обставини, що
стали підставою для її повернення.

Після вступу ухвали в законну силу,
повернути позивачу копії доданих до
позовної заяви документів та сплачений
судовий збір, зобов'язавши відділення
Державного казначейства України в м.
Києві повернути Обслуговуючого
кооперативу «Севастопольський» кошти
сплачені за оплату судового збору в
розмірі 705 (сімсот п`ять) гривні 60
копійок згідно квитанцій від 21.10.2014 та
29.11.2014.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Солом`янський
районний суд м. Києва протягом п'яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:
В.С. Кицюк