АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8335/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Спаї В. В. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 08 серпня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
займу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулась до суду з позовом
та просила ухвалити рішення, яким
визнати недійсним договір займу
(розписки) від 15 грудня 2009 року на суму
110 640 грн., який вчинений ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4, як такий, що укладено
під впливом насильства (психічного
тиску) з боку третіх осіб.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалась на те, що вона у
період з 01.04.2009 р. по грудень 2009 р.
працювала у фізичної особи - підприємця
«ОСОБА_8» на посаді директора бутіку
(магазину) «ІНФОРМАЦІЯ_2», що був
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Направленням діяльності бутіку була
роздрібна торгівля брендовим одягом,
взуттям і аксесуарами.

15 грудня 2009 р. близько 12.30 год. у магазин
прибули представники центрального
офісу «ІНФОРМАЦІЯ_2» (ОСОБА_5 та чотири
громадянина кавказької
національності) для відвантаження
товару та його охорони . ОСОБА_5
повідомила, що рішенням власника
магазин буде закритий.

Прибулі охоронці в грубій формі під
впливом психічного насильства
змушували позивачку написати розписку
про те, що вона нібито бере гроші в борг
у громадянки ОСОБА_4 - власниці бренда
«ІНФОРМАЦІЯ_2», мотивуючи це
необхідністю погашення недостачі. При
цьому ніякої інвентаризації товару в
магазині не проводилося та позивач
нічого нікому не заборгувала.

ОСОБА_3 відмовилася писати розписку та
вимагала проведення інвентаризації з
оформленням усіх необхідних
документів. Цю розмову чула покупниця
ОСОБА_6 , що перебувала у той момент у
торговому залі. Охоронці в грубій формі
запропонували покупцеві вийти з
магазину. Один з них за руку її вивів на
вулицю. Після цього вони (охоронці)
закрили ролети на скляних вхідних
дверях, відібрали сумочку позивача з
особистими речами, у якій перебувала її
трудова книжка і мобільні телефони.
Один з охоронців із її сумочкою вийшов
з торговельного залу на вулицю та
зачинив за собою вхідні двері в
магазин.

Після цього охоронці, що залишилися,
стали позивачу погрожувати та казали,
що не випустять доти, поки вона не
напише необхідний текст розписки. На
позивачку чинився психологічний тиск,
їй погрожували. При цьому були присутні
продавці: ОСОБА_7 і ОСОБА_8. Після
написання розписки позивачці
дозволили покинути магазин. На виході
охоронець повернув їй вилучену
сумочку. Трудову книжку позивачці не
повернули і досі.

Оскільки тривалий час ніяких вимог від
вищевказаних осіб не надходило,
позивачка заспокоїлася і вважала , що
цей жах закінчився. У міліцію позивачка
не зверталася, тому що таке звернення
до міліції могло спричинити виконання
погроз у відношенні неї з боку
невідомих їй осіб.

25 січня 2013 р. позивачкою поштою була
отримана судова повістка про виклик до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська у судове засідання у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
в сумі 110 640,00 грн., яка
підтверджується розпискою, написаною
нею під психічним примусом і погрозами
15 грудня 2009 року. Судом позовні вимоги
було задоволено.

Позивачка зазначає при зверненні до
суду із даним позовом, що вона ніколи
не брала у гр. ОСОБА_4 ніяких грошей, а
розписка нею написана під примусом, та
посилається як на підставу позову на ч.
1 ст. 231 ЦК України, відповідно до якої
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
08 серпня 2014 року в задоволені позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в
інтересах ОСОБА_3, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши сторін,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів
справи 15 грудня 2009 року між сторонами в
даній справі був укладений договір
позики, за яким ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_4
позику в розмірі 110 640,00 грн. та
зобов'язалась повернути вказану суму
до 01 лютого 2010 року (а.с. 6). Про укладення
даного договору свідчить розписка,
написана ОСОБА_3 власноруч у
присутності свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_7,ОСОБА_10, зазначених у вказаній
розписці.

Зокрема у вказаній вище
розписці зазначено , що 15 грудня 2009 року
за договором позики грошових коштів
ОСОБА_3 , паспорт серія НОМЕР_2 виданий
Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області 19.04.1996 р., що
мешкає за адресою: АДРЕСА_2, отримала
від ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНП НОМЕР_1
паспорт серії НОМЕР_3, виданий
Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській обл., 12.12.2006
р., що мешкає за адресою: АДРЕСА_3
грошову суму в розмірі 110 640,00 грн. У
свою чергу ОСОБА_3 зобов'язалася
повернути ОСОБА_11 суму наданих коштів в
повному обсязі не пізніше 01.02.2010 р.
Однак, попри взяті на себе зобов'язання,
ОСОБА_3 не виконала умови договору
позики щодо своєчасного повернення
грошової суми отриманої позики у
встановлений розпискою термін та
являється боржником, який прострочив
виконання зобов'язання.

Згідно до положень ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками. А
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі.
На підтвердження укладання договору
позики та його умов, може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
стаття 1049 ЦК України).

Вирішуючи спір щодо
недійсності вище вказаного договору
позики суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
даних вимог.

Так , відповідно до положень
частини першою статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею ст. 203 ЦК України
насамперед встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, а конкретні
підстави для визнання договорів
недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК
України, і такі підстави повинні мати
місце саме на час укладення такого
договору.

Звертаючись до суду із даним
позовом, позивач наголошувала на
тому, що правочин був вчинений проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного та
психічного тиску з боку невідомих осіб
(ч. 1 ст. 231 ЦК України).

Відповідно до вимог , що містяться в ч. 3
ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК
України . Відповідно до положень ч. 1 ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Як роз»яснено було в п. 21 постанови
Пленуму Верховного Суду України « Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними» від 6 листопада 2009 року при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину , вчиненого особою
під впливом насильництва ( ст. 231 ЦК) ,
судам необхідно враховувати , що
насильництво має виражатись в
незаконних , однак не обов»язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною правочину
, так і іншою особою - як щодо іншої
сторони правочину , так і щодо членів
сім»ї , родичів тощо або їх майна. Факт
насильництва не обов»язково має бути
встановлений вироком суду ,
постановленим у кримінальній справі.

Оскільки позивачка не
довела тих обставини, на які
посилалась як на підставу своїх вимог,
не надала беззаперечних доказів
відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК
України, суд правильно відмовив в
задоволенні позовних вимог.

Так , твердження позивачки про те ,
що вищевказану розписку вона писала
під примусом невідомих їй чоловіків ,
яких вона називала охоронцями , які
прибули по розпорядженню ОСОБА_4 для
виконання робіт , пов»язаних з
закриттям магазину , не були
підтверджені наданими позивачкою
доказами.

Так , відповідно до
висновку судової почеркознавчої
експертизи від 17.04.2014 р., №1891 ( т.1 а.с.
286 - 289) рукописний текст розписки від
15.12.2009 від імені ОСОБА_3, що починається
та, відповідно, закінчується словами:
«Расписка Я, ОСОБА_17...» та «...Свидетель
3» ... « 15.12.2009 г. ОСОБА_18», виконані
ОСОБА_3.

Вирішити, чи виконаний зазначений
рукописний текст та розпис ОСОБА_3 під
впливом збивальних факторів
(природних, штучних), не виявилося
можливим , оскільки « ознаки , які б
свідчили про виконання досліджуваного
рукописного тексту ОСОБА_3 під впливом
збивальницьких факторів (природних або
штучних ) не відобразилися» ( ар. сп. 288).

Посилання позивачки на пояснення ,
допитаної у якості свідка ОСОБА_19 (а.с.
115) самі по собі не дають підстав для
висновку про вчинення відносно
позивачки насильницьких дій при
написанні розписки , яка являється сама
по собі доказом укладеного між
сторонами договору. Вказаний свідок
не повідомила будь-яких фактичних
даних, пов»язаних з досліджуваним
періодом часу і навпаки, свідчення
ОСОБА_19 щодо обставин, які мають
значення для вирішення даної справи,
суттєво відрізняється від викладеного
ОСОБА_3 у позові , про що обґрунтовано
зазначено в оскаржуваному рішенні та
зазначено ,окрім того, що даний доказ
суд першої інстанції визначив як не
належний.

Залучені судом апеляційної
інстанції диски ( т.2 ар. сп. 57-59) , які
були прослухані колегією суддів,
містять копії технічного запису допиту
свідка ОСОБА_6 в порядку окремого
доручення , виконаного судом м.
Севастополя , з якого вбачається , що
вона в грудні 2009 року в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2» бачила знайому їй
продавчиню , яка плакала і щось писала
під диктовку іншої жінки . Самого
свідка попросили вийти з магазину і ,
вона дочекалась , коли з магазину
вийшла і позивачка , якій свідок
рекомендувала звернутись до
правоохоронних органів та запис
технічного запису допиту у якості
позивача і свідка ОСОБА_4 в судовому
засіданні апеляційного суду
Дніпропетровської області по справі №
22-ц-774/3231/13 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором позики ( т.1 ар. сп. 15-16 ,т. 2 ар.
сп. 61-65) , провадження по якому було
призупинено до розгляду даної справи,
де остання пояснювала , що до неї ,
ОСОБА_4, перед закриттям магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_2» в м. Севастополі
звернулась по телефону ОСОБА_3 і
просила дати їй в борг суму грошей для
покриття проблем , що виникли у неї в
магазині , на що отримала згоду і
прохання це було задоволено , за
розпорядженням ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
фінансовим працівником вищевказаного
магазину.

Враховуючи те , що розписка сама
по собі не являється договором позики ,
а являється доказом , що підтверджує
його укладення , обставини наявності
такого договору судом першої інстанції
були встановлені і підстав для його
скасування колегія суддів не
знаходить. Виходячи з наведеного , суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку щодо безпідставності
визнання недійсною спірної боргової
розписки, як не передбачений спосіб
захисту права .

Окрім того , суттєвою для
визначення правовідносин , що склались
у сторін являється і та обставина , що з
грудня 2009 року до 11 березня 2013 року
позивачка ОСОБА_15 не оспорювала
наявність зобов»язань перед
відповідачкою та правомірність дій
вище вказаних осіб відносно неї і лише
після звернення ОСОБА_4 21 січня 2013 року
до суду з позовом про стягнення
заборгованості за договором позики
ОСОБА_15 звернулась до суду з даним
позовом про визнання договору позики (
розписки) не дійсним та 18 лютого 2013 року
в Ленінський РО УМВС України в м.
Севастополь про скоєння відносно неї у
грудні 2009 року дій , передбачених ст. 355
ч.1 КК України ( т.1 ар. сп. 153-154).

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права
, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи ,
оскільки вони зводяться до не згоди з
рішенням суду і були вивчені в суді
першої інстанції та отримали оцінку
суду.

Так , в апеляційній скарзі представник
позивачки дає своє тлумачення показам
свідка ОСОБА_16 і вважає , що інформація
надана цим свідком може бути одним із
доказів достатнім для задоволення
позовних вимог.

Аналіз показань свідка ОСОБА_6 , з точки
зору апелянта, також може бути
прийнятий судом і використаний при
вирішенні питання щодо задоволення
позовних вимог.

Однак , згідно до положень ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно до положень п.4 ч.1, ч.3 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права. Але порушення
норм процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи , а тому
посилання в апеляційній скарзі на те ,
що судом безпідставно не було
відкладено розгляд справи в день
ухвалення оскаржуваного рішення , в
зв»язку з неможливістю явки
представника позивачки до суду і
зайнятістю в іншому процесі визнати
обґрунтованими не можна.

Таким чином , колегія суддів вважає , що
розглядаючи спір районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі , надані сторонами докази ,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон , який їх
регулює.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
08 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий суддя
- І.О. Петренко

судді
- М.М. Романюк

- С.П.Котушенко