Справа № 541/2714/14-ц
Провадження №2/541/1233/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 грудня 2014 року Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області
в складі:

головуючої, судді
Куцин В. М.,

при секретарі
Борисенко М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Миргород
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про визнання
осіб, що втратили право користування
жилим приміщенням, треті особи
Миргородська районна державна
адміністрація, як орган опіки та
піклування, Управління державної
міграційної служби у Полтавській
області,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
визнання осіб, що втратили право
користування жилим приміщенням
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що він, ОСОБА_1, є власником
будинку АДРЕСА_1, що підтверджується
копією договору дарування від 22
листопада 2010 року та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно. Він з відповідачем ОСОБА_2
перебував у зареєстрованому шлюбу з 07
серпня 2009 року по 25 вересня 2014 року,
який на даний час розірваний. В період
шлюбу він з відповідачем та їхньою
дитиною разом проживали у його будинку,
всі члени сім'ї були зареєстровані там
по місцю проживання. Згідно відомостей
домової книги ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 були
зареєстровані 07 лютого 2007 року, та
проживали як члени сім'ї до 07 липня 2013
року. Потім відповідачі виїхали до
батьків ОСОБА_2 для подальшого
проживання, забрали все майно та речі з
будинку. Позивач неодноразово
намагався вирішити з відповідачем
ОСОБА_2 питання зняття її з реєстрації в
досудовому порядку, однак це не
вдалося. ОСОБА_2 визнає свій обов'язок
знятися з реєстраційного обліку за
адресою вищезазначеного будинку, але
повідомила, що їй не має куди потім
зареєструватися.

Оскільки відповідач ОСОБА_2, яка є його
колишньою дружиною, та син не
проживають у належному йому будинку з 07
липня 2013 року, їх особистих речей у
будинку не має, тому втратили право на
користування даним житловим
приміщенням.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2014 року
залучено в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору Управління державної
міграційної служби в Полтавській
області, оскільки він є органом до
компетенції якого входить реєстрація
та зняття з реєстрації місця
проживання фізичних осіб.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив визнати
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили
право користування будинком, оскільки
будинок належить йому на праві
власності відповідно до договору
дарування, а відповідачі вселилися до
будинку як члени сім'ї. На даний час
шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Бувша
дружина та малолітній син не
проживають з 21 липня 2013 року, вони
добровільно залишили будинок і більше
в нього не поверталися.

Відповідач ОСОБА_2 заявлений позов
визнала частково, в судовому засіданні
пояснила, що позивач її та малолітнього
сина ОСОБА_4 вигнав з спірного будинку 21
липня 2013 року, куди вона вселилася як
член сім'ї. На даний час вона працює і
проживає в АДРЕСА_3, а дитина проживає в
будинку, де проживають її батьки в
АДРЕСА_2. Вона не має наміру проживати в
будинку позивача (її колишнього
чоловіка), однак заперечує проти
визнання малолітнього сина втратившим
право на проживання в будинку батька,
так як вона немає можливості
зареєструвати місце проживання дитини,
оскільки власного житла не має, а
будинок, де зараз проживає дитина
належить її прабабусі, яка не бажає
реєструвати в ньому дитину.

Представник третьої особи Управління
державної міграційної служби у
Полтавській області при вирішенні
спору покладався на розсуд суду.

Представник третьої особи
Миргородської районної державної
адміністрації, як органу опіки та
піклування в судовому засіданні
вважав, що позов підлягає частковому
задоволенню щодо бувшої дружини
позивача, відповідача ОСОБА_2, оскільки
мати дитини не має власного житла, а
батько його має, тому дитина має право
на проживання в будинку батька.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суду пояснили,
що їм відомо, що відповідач та
малолітня дитина не проживають в
будинку позивача з липня 2013 року

Заслухавши сторони, дослідивши
письмові докази по справі та
проаналізувавши їх в сукупності, суд
вважає, що заявлений позов підлягає
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України
встановлено, що місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Статтею 391 ЦК України, встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1,
відповідно до договору дарування
будинку від 22.11.2010 року укладеного між
ОСОБА_8 та ОСОБА_1, який посвідчений
приватним нотаріусом Миргородського
районного нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований в реєстрі за №4535
(а.с.5,8).

В цьому будинку відповідно до витягу з
погосподарської книги №3 с. Гасенки
Миргородського району Полтавської
області, виконавчого комітету
Клюшниківської сільської ради за 2011 -
2015 роки з 15.04.2011 року зареєстровані
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

Відповідачі в будинку зареєстровані,
але не проживають з 21 липня 2013 року,
згідно довідки виконавчого комітету
Клюшниківської сільської ради № 373 від
14.10.2014 року (а.с. 6), що не заперечували в
судовому засіданні позивач та
відповідач.

Шлюб між сторонами розірвано 25 вересня
2014 року (а.с. 7).

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Біликівської сільської ради
№ 752 від 04.12.2014 року ОСОБА_2
зареєстрована в АДРЕСА_1, проживає в
АДРЕСА_3 (а.с. 51).

Таким чином, оскільки судом достовірно
встановлено, що бувший член сім'ї
позивача, відповідач ОСОБА_2, без
поважних причин не проживає в
житловому приміщенні будинку АДРЕСА_1
більше одного року, з 21 липня 2014 року,
тому суд вважає, що вимога позивача про
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням будинку відповідно до
положень частини 2 статті 405 ЦК України,
підлягає до часткового задоволення що
є підставою для зняття її з реєстрації
за вказаною адресою згідно ст.7 ЗУ "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні".

При вирішенні вимоги щодо втрати права
на проживання в спірному будинку
малолітнього сина позивача та
відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд
виходить з наступного.

Як встановлено ст..29 ЦК України місцем
проживання особи яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

В ході судового засідання беззаперечно
встановлено, що дитина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який не досяг 10 років, на
час розгляду справи судом ні з ким із
батьків не проживає. Відповідач по
справі, ОСОБА_2 не має у власності житла,
тимчасово проживає за місцем роботи
(а.с.51,52). Позивач ОСОБА_1 має у
власності житло, проживає один,
батьківських прав не позбавлений,
об'єктивних даних які б давали підставу
стверджувати, що місце проживання
малолітньої дитини визначено саме з
матір'ю, в супереч вимог ст. 10,60 ЦПК
України позивачем не надано, тому з
урахуванням права малолітньої дитини
на забезпечення житлом передбаченого
ст.ст. 11,18 ЗУ «Про охорону дитинства»,
суд вважає, що вимоги про визнання
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням будинку АДРЕСА_1 не
ґрунтуються на законі і задоволені
бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 29, 391, 405 ЦК України, ст. 7
ЗУ "Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні", ст.
ст. 10, 11, 81, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 з 21 липня 2014 року.

В задоволенні позовних вимог про
визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що
втратив право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Полтавської області, через
Миргородський міськрайонний суд
шляхом подання апеляційної скарги в
10-денний строк з дня проголошення
рішення.

Суддя: В. М. Куцин