справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
смт. Приазовське

Приазовський районний суд
Запорізької області у складі
головуючого судді
Пантилус О.П., при секретарі
Орманджи Д.К., за участю представника
позивача - ОСОБА_1 і
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Приазовського
районного суду Запорізької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення суми збитків та
процентів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із
позовом, в якому з урахуванням
збільшення позовних вимог (а.с.36-37),
просив стягнути з відповідача на його
користь суму збитків 39 216 грн. 37 коп. та
суму процентів 1750 грн. 00 коп. за
невиконання договору позики.

Позов обґрунтований тим, що 03.01.2007
року між ним та відповідачем був
укладений договір позики на суму 50 000
грн. 00 коп. Рішенням Приазовського
районного суду Запорізької області від
10.12.2013 року, яке набрало законної сили,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 50 000 грн. 00 коп. На даний час
рішення суду боржником не виконано. На
підставі ст. 625 ЦК України, інфляційні
втрати станом на жовтень 2014 року
складають 8207 грн. 98 коп., 3 % річних з
серпня 2013 року по жовтень 2014 року
складають 1750 грн. 00 коп. Крім того, у
зв'язку з неповерненням відповідачем
позики, позивач поніс значні збитки в
сумі 31008 грн. 39 коп., які пов'язані з
інфляційними процесами в Україні, а
саме неможливістю придбати за цю ж суму
грошей в національній валюті однакову
кількість іноземної валюти у доларах
США, у зв'язку з девальвацією гривні.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 наполягав на
задоволенні вимог з підстав,
викладених у позовній заяві та
стягненні вказаної суми, яка
розрахована з вересня 2013 року по
вересень 2014 року. Представник зазначив,
що право вимоги у позивача виникло з
08.08.2013 року, про що вказано в абзаці 3
сторінки 3 рішення Приазовського
районного суду від 10.12.2013 року у справі
№ 2/325/220/2013 (325/1122/13-ц), дане рішення
набрало законної сили, але вимоги
позову не пов'язані із датою набрання
рішенням законної сили, наголосив на
тому, що відповідач повинна сплатити
інфляційні витрати, 3% річних, згідно ст.
625 ЦК України і збитки у вигляді не
отриманих доходів, відповідно до ст.22
ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні зазначив, що він не
заперечує те, що рішення Приазовського
районного суду від 10.12.2013 року, яким
стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу 50000 грн., набрало законної
сили, але дата набрання рішення
законної сили йому на цей час не
відома, та на даний час це не є
предметом розгляду, так як позивач
пов'язує свої вимоги із іншою датою, яку
вважає встановленою судом у справі №
2/325/220/2013 (325/1122/13-ц). Але, в зазначеному
рішенні суду така дата не визначена.
Рішенням суду встановлено лише те, що
ОСОБА_4 повинна сплатити на користь
ОСОБА_3 суму боргу за договором
позики - 50000 грн. Інших доказів на
обґрунтування зазначеної
представником позивача дати
виникнення права вимоги, всупереч
вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надано.
Окрім того, представник відповідача,
посилаючись на правові висновки
Верховного Суду України, викладені у
постанові від 5 грудня 2011 року в справі
№ 3-І25гс11, підкреслює, що моментом
виникнення саме грошового зобов'язання
є момент набуття чинності відповідним
рішенням суду. ОСОБА_2 вказав, що
позивачем не надано доказів дати
набрання рішенням суду законної сили і
відповідного розрахунку за цей період,
хоча це є його безпосереднім
обов'язком. Крім того, зміна курсу
гривні по відношенню до долара США не є
збитками позивача, в тому числі
упущеною вигодою. Діючим
законодавством не передбачений
стабільний курс гривні по відношенню
до долара США. У зв'язку з цим,
представник відповідача просив
відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши доводи представників
сторін, дослідивши зібрані у справі
докази у їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

На підставі ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно частини 5 ст.11 ЦК України у
випадках встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Відповідно до частини 6 ст.11 ЦК
України у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства або
договором, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків може бути
настання або ненастання певної події.

Статтею 509 ЦК України визначено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За статтею 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки; відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором, а
якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Окрім того, в статті 1050 ЦК України
визначені наслідки порушення договору
позичальником, де зокрема зазначено:
«Якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу».

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, законом передбачене
виникнення цивільних права та
обов'язків як і з рішення суду, так і з
настанням певної події, в даному
випадку - після спливу тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, згідно ст.1049 ЦК.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні наголосив на тому,
що позивач просить стягнути вказані в
позові суми з моменту настання права
вимоги суми позики - з вересня 2013 року, а
не з моменту набрання рішенням
законної сили, тому необхідності в
наданні копії рішення суду з відміткою
про дату набрання ним законної сили
немає. Він вважає, що моментом
виникнення права вимоги за договором
позики є 08.08.2013 року - дата надходження
позовної заяви до суду, як зазначено в
абзаці 3 сторінки 3 рішення суду від
10.12.2013 року.

Стосовно правовідносин за
договором позики, існування якого не
заперечується сторонами та
встановлене рішенням суду від 10.12.2013
року у справі №2/325/220/2013 (325/1122/13-ц) за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
50000 гривень, відповідальність за
порушення договору позичальник несе
на вимогу кредитора, відповідно до
ст.1050 і ст.625 ЦК України.

При вирішенні питання про
наявність підстав для застосування
цивільної відповідальності
передбаченої частиною 2 ст. 625 ЦК
України, підлягають доказуванню
наявність грошового зобов'язання,
момент його виникнення і прострочення
боржником виконання.

На підтвердження позовних вимог
позивачем було надано копію рішення
Приазовського районного суду
Запорізької області від 10.12.2013 року у
справі №2/325/220/2013 (325/1122/13-ц), за яким з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму
боргу за договором позики в розмірі 50 000
грн. 00 коп.(а.с.3-5). Набрання рішенням
законної сили сторонами не
заперечується, але про дату набрання
рішення законної сили жодна із сторін
не повідомила. Тим паче, що позовні
вимоги не ґрунтуються на такій
обставині, як дата набрання рішення
законної сили.

Момент виникнення грошового
зобов'язання за договором позики в
рішенні суду не визначено. В абзаці 4
сторінки 4 рішення суду вказано, що до
матеріалів справи додані письмові
вимоги про повернення суми боргу в
розмірі 50000 гривень від 09.08.2013 року і
23.09.2013 року, які відповідач отримала в
серпні та вересні 2013 року.

Обставини про зміст зазначених в
рішенні вимог, сума кожної вимоги та
дата отримання їх боржником суду не
повідомлені та позивач не посилається
в позові на ці обставини як на підставу
своїх вимог.

В наданих позивачем розрахунках
(а.с.2, 38) також відсутні посилання на
дату виникнення грошового зобов'язання
у відповідача за договором позики.

Будь-яких інших доказів на
підтвердження моменту виникнення
грошового зобов'язання позивачем
надано не було.

За положеннями частини 1 статті 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням осіб
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях,
згідно ч.4ст.60 ЦПК.

На підставі викладеного, у зв'язку
з недоведеністю позовних вимог, суд
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову в частині стягнення
з відповідача інфляційних втрат в сумі
8207 грн. 98 коп. та 3 % річних в сумі 1750 грн.
00 коп.

Стосовно позовних вимог про
стягнення суми збитків в розмірі 31008
грн. 39 коп., що були завдані позивачу у
зв'язку зі зниженням курсу гривні до
долара США і неможливістю у зв'язку з
цим придбати однакову кількість валюти
то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 533 ЦК України,
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Частина 2 ст. 22 ЦК України
відносить до збитків доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

В даному випадку позивачем не
була доведена реальна можливість
отримання ним прибутку, а відповідно і
понесення збитків, так само не доведено
наявність у позивача намірів на
здійснення такої валютної операції
саме у вказаний час і за зазначеним
позивачем валютним курсом. Також,
позивачем не було доведено і
обґрунтовано необхідність прив'язки
національної валюти України саме до
долара США, а не до будь-якої іншої
іноземної валюти.

Крім того, відповідно до ст. 35
Закону України «Про Національний банк
України», офіційний курс гривні по
відношенню до іноземних валют
встановлюється Національним банком
України. Встановлення стабільного
курсу гривні законодавством не
передбачено.

Отже, на думку суду, в даному
випадку зниження курсу гривні по
відношенню до іноземної валюти не
відноситься до збитків, тому в позові
слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат між сторонами, згідно
ст.88 ЦПК України, та клопотання
представника відповідача про те, щоб в
разі вирішення спору не на користь
позивача, необхідно стягнути з
останнього судові витрати на правову
допомогу в розмірі 2436 гривень, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для стягнення заявлених
судових витрат із позивача у зв'язку з
наступним.

Представник особи, яка бере
участь у розгляді справи за дорученням
або за договором (ордером), має
процесуальний статус саме
представника цієї особи, що
передбачено ст.ст. 26,42 ЦПК, відноситься
до осіб, які приймають участь у
розгляді справи, і не може одночасно
мати процесуальний статус особи, яка
надає правову допомогу. Стаття 70 ЦПК
України не відносить до судових витрат
- витрати за послуги представника у
суді.

Оскільки ОСОБА_2 приймав участь у
розгляді справи в якості представника
відповідача, а не особи, яка надає
правову допомогу, відповідно до ст.84
ЦПК, саме він, а не відповідач набуває
право на компенсацію втраченого
заробітку або за відрив від звичайних
занять. Зазначені вимоги в
установленому законом порядку не
пред'явлені.

Окрім того, із наданих
представником відповідача доказів про
витрати на правову допомогу
встановлено, що угода № 9 про
представництво клієнта адвокатом і
додаткова до неї угода № 2 містять
перелік послуг, в тому числі, - це і
надання правової допомоги, і
представництво у суді. Але, даних про
об'єм, вид та ціну наданих послуг (акти
виконаних робіт чи інше) відсутні.
Тому, визначити окремо вартість витрат
на правову допомогу не представляється
можливим.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212,
214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
суми збитків та процентів.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Приазовський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.П. Пантилус