АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/1752/13-ц
№ провадження 22ц/774/1718/К/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області

в складі : головуючого судді:
Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М.,
Турік В.П.

при секретарі: Булах
К.А.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від 25
червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до виконкому Дзержинської
районної у місті ради, треті особи:
Комунальне підприємство "ЖЕО № 8" про
встановлення факту отримання ордеру на
житлове приміщення та визнання права
на житлове приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до Криворізької міської ради в
особі управління благоустрою та
житлової політики виконкому
Криворізької міської ради
Комунального підприємства ЖЕО № 8 про
визнання права на житлове приміщення
та зобов'язання укласти договір найму
житлового приміщення. В подальшому
позивачем подано уточнену позовну
заяву до виконкому Дзержинської
районної у місті ради, треті особи:
Комунальне підприємство "ЖЕО № 8" про
встановлення факту отримання ордеру на
житлове приміщення та визнання права
на житлове приміщення.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що в травні 1994 року,
він, як слюсар КЖП-3 м. Кривого Рогу,
отримав ордер на заселення у квартиру
АДРЕСА_1, в якій раніше мешкав двірник
КЖП-3 ОСОБА_4, що помер в 1994 році. Після
вселення у зазначену квартиру, він
звернувся з питання реєстрації місця
проживання з початку до КЖП-3, а після
реорганізації КЖП-3 до КП «ЖЕО№8», але у
зв'язку із втратою ордеру, який він здав
в КЖП-3 м. Кривого Рогу, йому в
реєстрації місця проживання було
відмовлено. Він вважає, що рішенням
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 27.11.2012 року за позовом
заступника прокурора м. Кривого Рогу в
інтересах держави в особі Криворізької
міської ради в особі Управління
благоустрою та житлової політики
виконкому Криворізької міської ради до
нього про звільнення житлової
квартири, яким в задоволенні позову
відмовлено, встановлено, що він
вселився в квартиру на законних
підставах та має право на житлове
приміщення, тому звернувся до суду з
позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 25 червня 2014 року
позивачу відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення про задоволення
позовних вимог посилаючись на те, що
судом при ухваленні рішення не надано
належної оцінки тому, що позивач мешкає
в спірній квартирі з 1994 року, з моменту
видачі ордеру, в той час як рішення про
видачу житла в Криворізькій міській
раді збереглись лише з 1995 року, тобто за
1994 рік таки архівів нема.

Не враховано, що він самовільно не міг
засилитися у спірну квартиру, а зробив
він це на підставі ордеру, а ключі від
квартири разом із ордером він отримав
від директору ЖЕКа Алексєєва.

Крім того, відсутність ордеру не є
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки рішенням
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 27.11.2012 року було
встановлено, що позивачем - заступником
прокурора м. Кривого Рогу, не було
доведено той факт, що ОСОБА_2 не набув
права користування спірним
приміщенням та що він вселився в
квартиру самовільно.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
мешкає в квартирі АДРЕСА_2 з червня 1994
року, що вбачається з довідки №271 від
21.02.2009, виданій КЖП-3 /а.с.6/, акту №147 від
14.07.1995 року, складеному Управлінням
газового хазяйства /а.с.7/ та інш., а
також встановлено рішенням
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 27.11.2012 року /а.с. 13-15/.

Згідно акту, складеному КП
«ЖЕО №8» в березні 2010 року, ОСОБА_2 в
спірну квартиру вселився самовільно та
мешкає в ній з 1995 року /а.с.9/.

З рішення виконавчого
комітету Дзержинської районної ради
народних депутатів м.Кривого Рогу №57
від 25 квітня 1989 року вбачається, що
ОСОБА_4 надано дозвіл на видачу
службового ордеру на однокімнатну
квартиру в будинку АДРЕСА_4 /а.с.102/ та на
його ім'я відкрито особовий рахунок
/а.с.36,37/.

До позивача в спірній квартирі мешкав
ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому
про надання службового ордеру і станом
на квітень 2013 року особовий рахунок
відкритий на ім'я ОСОБА_4

В бухгалтерії КП ЖЄО №8
дільниці №1/1 ордер на квартиру за
адресою по АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_2
відсутній (довідка №42 від 29.10.2013 р.)
/а.с.77/.

Рішення про розподіл ОСОБА_2 службового
житла за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_5
виконкомом Дзержинської районної у
місті ради за період з 1995 року по
теперішній час не приймалось (лист №22/44
від 11.02.2013 року) /а.с.12/.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що рішення виконкомом
Дзержинської районної у місті ради про
надання позивачу службового жилого
приміщення не приймалось та
спеціальний ордер на спірне жиле
приміщення йому не видавався, а тому
підстави для встановлення факту
отримання ордеру на житлове приміщення
відсутні, а також з того, що обраний
позивачем спосіб захисту своїх прав не
відповідає виниклим між сторонами
правовідносинам.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК
України).

Частина 1 ст. 15 ЦК України
закріплює за кожною особою право на
захист свого цивільного права.
Підставою для захисту є порушення,
невизнання або оспорювання цивільного
права. Під захистом слід розуміти дії
уповноваженої особи, а також
діяльність юрисдикційних органів та
осіб, які в передбаченому законом
порядку зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права.

Право на захист - це передбачені
законом вид і міра поведінки
уповноваженої особи, цивільні права
якої зазнали посягання, що полягають у
можливості застосування самостійних
дій, спрямованих на поновлення
порушеного, оспорюваного чи
невизнаного права, а також звернення до
юрисдикційних органів з вимогою про
захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у рази їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально - правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення, визнання
порушених, оспорюваних прав та вплив на
правопорушника.

Загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України, це 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; 10) визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Отже, власник порушеного права може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права.

Звертаючись до суду з позовом та
уточнюючи позовні вимоги під час
розгляду справи позивач просив суд
встановити факт отримання ним ордеру
та визнати за ним право на житлове
приміщення - квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 31 Житлового Кодексу
України громадяни, які потребують
поліпшення житлових умов, мають право
на одержання у користування жилого
приміщення в будинках державного або
громадського житлового фонду в
порядку, передбаченому законодавством
Союзу РСР, цим Кодексом та іншими
актами законодавства Української РСР.
Жилі приміщення надаються зазначеним
громадянам, які постійно проживають у
даному населеному пункті (якщо інше
не встановлено законодавством Союзу
РСР і Української РСР), як правило, у
вигляді окремої квартири на сім'ю.

Згідно ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу
України службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з
характером їх трудових відносин
повинні проживати за місцем роботи
або поблизу від нього. Жиле приміщення
включається до числа службових
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів. Під службові
жилі приміщення виділяються, як
правило, окремі квартири.

Перелік категорій робітників, яким
може бути надано службові жилі
приміщення, встановлюється
законодавством Союзу РСР і Української
РСР (ч. 1 ст. 119 ЖК України).

Як убачається з матеріалів справи
позивач з 20.01.1994 року працював
слюсарем-сантехніком у ЖКК № 3.

Згідно переліку категорій
працівників, яким може бути надано
службові жилі приміщення,
затвердженому Постановою Ради
Міністрів УРСР, від 04.02.1988, № 37 "Про
службові жилі приміщення" службові
жилі приміщення можуть отримати
працівники житлово-комунального
господарства: начальник
житлово-експлуатаційної контори,
керуючий будинками, головний інженер
житлово-експлуатаційної організації,
майстер технічної дільниці, особи, які
прийняли на комплексне обслуговування
за сімейним підрядом жилий будинок
(жилі будинки), слюсар-сантехнік,
слюсар-електрик, слюсар по
обслуговуванню теплових мереж, слюсар
по обслуговуванню теплових пунктів,
слюсар по експлуатації та ремонту
газового устаткування, монтажник
санітарно-технічних систем і
устаткування, покрівельник,
електромеханік по ліфтах.

Пунктом 9 вказаного Положення
передбачено, що для одержання
службового жилого приміщення
відповідний працівник подає заяву
адміністрації підприємства,
установи, організації. До заяви
додається довідка з місця проживання
про склад сім'ї і прописку. Члени
сім'ї заявника, які бажають оселитися
в службове жиле приміщення, дають
письмову згоду на проживання в
зазначеному приміщенні.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, обґрунтовано зазначив, що
позивач з заявою для одержання
службового приміщення до
адміністрації житлово-експлуатаційної
організації не звертався.

Колегія погоджується з
висновками суду про те, що позивачем
обрано неналежний спосіб захисту своїх
прав, оскільки право позивача на житло
гарантовано чинним законодавством для
реалізації якого потрібно вчинити
певні дії.

Суд обґрунтовано зазначив, що
вселення в квартиру та проживання в ній
не може свідчити про набуття права на
житлове приміщення і позивачу слід
було звертатись до суду із позовом
відносно спірної квартири з інших
підстав для захисту свого права
користування спірною квартирою.

Тому суд обґрунтовано виходячи із
положень ст. ст. 10, 60, ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, розглядаючи справу в межах
заявлених вимог, відмовив в позові.

Доводи апеляційної скарги про
неврахування судом того, що позивач з
1994 року проживає у квартирі та сплачує
комунальні послуги, на увагу не
заслуговують, оскільки вселення та
проживання у квартирі не є підставою
набуття права на неї.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини по справі, перевірив доводи і
дав їм належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені письмовими матеріалами
справи та поясненнями учасників
процесу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 25 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: