Номер провадження: 22-ц/785/7066/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Желєзнові В.В.,

за участю: представника позивача,
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради, - Таранової Н.В.,
представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, відповідачки ОСОБА_7,
представника третьої особи ОСОБА_8 -
ОСОБА_9, представника третьої особи
ОСОБА_10 - ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 18 червня 2014 року за позовом
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради до ОСОБА_5,
ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
ОСОБА_10, ОСОБА_8, про приведення об'єкту
нерухомості до попереднього стану, за
позовом третьої особи, яка заявила
самостійні вимоги щодо предмету спору,
ОСОБА_8 до ОСОБА_5, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
ОСОБА_10 про усунення перешкод у
користуванням 17/100 частинами житлового
будинку та земельною ділянкою шляхом
приведення самочинно
реконструйованого будинку до
попереднього стану,

в с т а
н о в и л а:

31 серпня 2012 року Київська районна
адміністрація Одеської міської ради
звернулась до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної
часткової власності належить 33/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1, 09
липня 2012 року Київською районною
адміністрацією було проведено
перевірку з приводу самовільного
проведення відповідачем ОСОБА_5
будівельних робіт із зведення
житлового будинку АДРЕСА_1 за
результатами якої складено акт, яким
встановлено, що відповідач самовільно,
без оформлення відповідної проектної
документації та дозволу інспекції
ДАБК, проведено будівельні роботи із
зведення житлового будинку за
зазначеною адресою. Припис Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради за вих. №К-844 від 11 червня
2012 про припинення всіх видів
будівельних робіт та надання
правовстановлюючих документів на
об'єкт будівництва, відповідачем
проігноровано.

Згідно із відповіддю Інспекції ДАБК в
Одеській області від 04 липня 2012 року
встановлено, що Інспекцією здійснено
перевірку будівництва за вказаною
адресою, за результатами якої
встановлено, що відповідачами ОСОБА_5,
ОСОБА_7 здійснені будівельні роботи із
зведення житлового будинку, без права
на їх виконання. За порушення у сфері
містобудування Інспекцією ДАБК в
Одеській області відповідача ОСОБА_5
притягнуто до адміністративної
відповідальності згідно ч. 1 ст. 96 КУпАП,
(постанова №1443 від 13.06.2012р.). Здійснене
самочинне будівництво, без належним
чином затвердженого проекту та
дозвільної документації, порушує права
суміжних землекористувачів, зокрема,
ОСОБА_10. Будівельні роботи
здійснювалися без контролю з боку
відповідних органів та служб, що могло
привести до значних відхилень від
діючих архітектурно-будівельних,
протипожежних, санітарних та інших
норм.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 9
Закону України «Про архітектурну
діяльність», ч. 9 ст. 37 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», ст. 376 ЦК України, позивач
просив суд зобов'язати відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 власними силами і за
рахунок власних коштів, знести
самочинно збудований індивідуальний
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_8 09
вересня 2013 року звернулась до суду з
вказаним позовом, у якому просила суд
зобов'язати відповідача ОСОБА_5 усунути
перешкоди у користуванні 17/100 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами та земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_1, шляхом приведення за
рахунок відповідача самочинно
реконструйований житловий будинок у
попередній стан згідно з технічним
паспортом, виготовленим КП «ОМБТІ та
РОН», станом на 23 січня 1997 року.

Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що
їй на праві спільної часткової
власності належить 17/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_12 на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від
09 листопада 2007 року, яке набрало
законної сили 20 листопада 2007 року.
Власником 33/50 частин будинку з
надвірними спорудами є відповідач
ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року.
Будинок розміщений на земельній
ділянці, площею 728 кв.м., відведеної у
встановленому законом порядку. Згідно
із договором купівлі-продажу
нерухомого майна, укладеного 12 березня
1997 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_12, будинок
за вказаною адресою станом на 23 січня
2007 року складався в цілому з одного
кам'яного жилого будинку під літ. "А",
житловою площею 22,5 кв.м., і надвірних
споруд: сарай - "Б", котельня - "Г", душ - "Д",
мостіння - І, огорожа № 1-5, розташованих
на земельній ділянці, площею 596 кв.м. З
2006 року по 2009 рік відповідач ОСОБА_5
самочинно провів реконструкцію
вказаного будинку і станом на 09 березня
2010 року побудований житловий будинок,
який складається з житлового будинку
під літ. "Ф", загальною площею 193, 6 кв.м., і
надвірних споруд: вбиральня - "В",
огорожа № 1-6, мостіння - І, розташованих
на земельній ділянці площею 728 кв.м. В
лютому 2013 року їй стало відомо про те,
що 17 жовтня 2012 року Інспекцією ДАБК в
Одеській області проведена реєстрація
Декларації про готовність об'єкту -
двоповерхового будинку житлового
будинку під літ. "Ф" за вказаною адресою,
до експлуатації. Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від 18
березня 2013 року за її позовом
реєстрація Декларації про готовність
об'єкту до експлуатації скасована.

Відповідачка ОСОБА_7 та представник
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, проти
задоволення позову заперечували і у
своїх поясненнях зазначали, що ні
Київською районною адміністрацією
Одеської міської ради, ні ОСОБА_8 не
доведено, що будівельні роботи
проведені з істотним порушенням
будівельних норм і правил і порушенням
прав суміжних землекористувачів, про
що зазначено у висновку судової
будівельної-технічної експертизи.

Третя особа ОСОБА_10 просила суд
задовольнити позові Київської
районної адміністрації та третьої
особи ОСОБА_8 та пояснила, що самочинне
будівництво здійснене відповідачами
порушує її права, як суміжного
землекористувача, оскільки
реконструйований житловий будинок
АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ДБН 360-92**
в частині протипожежного та
санітарного розривів між будинком літ.
«Ф» і існуючим гаражем, збудованим на
її земельній ділянці, та затемнює її
ділянку.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позовів Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради та третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору, ОСОБА_8 відмолено.

В апеляційній скарзі позивача,
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради, ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції й ухвалення нового
рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору, ОСОБА_8 просить рішення
суд першої інстанції скасувати й
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

В апеляційній скарзі третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_10, також просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_7
привести самочинно реконструйований
житловий будинок у попередній стан,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права.

В запереченнях на апеляційні скарги
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просять
скарги відхилити, а рішення районного
суду залишити без змін у зв'язку з
безпідставністю їх доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг позивача, Київської
районної адміністрації, та третіх осіб
ОСОБА_8 і ОСОБА_10, пояснення на апеляцію
представника позивача, Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради, - Таранової Н.В.,
представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, відповідачки ОСОБА_7,
представника третьої особи ОСОБА_8 -
ОСОБА_9, представника третьої особи
ОСОБА_10 - ОСОБА_11, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційних скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
позивача та третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_10,
задоволенню не підлягають, оскільки
рішення постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Статтею ст. 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України встановлено,
що, якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

У пп. 22, 23, 24 постанови № 6 від 30 березня
2012 року "Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правий режим самочинного
будівництва)" Пленум Вищого
спеціалізовано суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
роз'яснив, що знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу згідно з вимогами статті 143
ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(частина сьома статті 376 ЦК, частина
перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної
часткової власності належить 33/50
частин житлового будинку з
господарськими будівлям і спорудами,
розташованого на земельній ділянці,
площею 728 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, з
цільовим призначення для будівництва і
обслуговування житлового будинку, на
підставі договору купівлі-продажу від
25 лютого 1997 року, який був
реконструйований з 2000 по 2006 роки з
улаштуванням прибудови мансардного
поверху.

17 жовтня 2012 року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області на замовлення
відповідача ОСОБА_5 за № ОД4
зареєстрована Декларація про
готовність об'єкту до експлуатації -
двоповерхового житлового будинку літ.
«Ф», 2000 року будівництва, загальною
площею 193, 6 кв.м., житловою 110,7 кв.м.,
розташованого на земельній ділянці
площею 728 кв.м. Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від 18
березня 2013 року задоволено позов
ОСОБА_8 та зобов'язано Інспекцією ДАБК
скасувати реєстрацію вказаної
Декларації, яка не набрала законної
сили, оскаржена в апеляційному порядку
відповідачкою ОСОБА_7

Дружина відповідача ОСОБА_5 -
відповідачка ОСОБА_7, успадкувала після
смерті свого батька ОСОБА_12, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, 17/100 частин вказаного
будинку.

Її сестрі, третій особі ОСОБА_8 на праві
спільної часткової власності належало
17/100 частин вказаного будинку на
підставі рішення Київського районного
суду м. Одеси від 09 листопада 2007 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 01 серпня 2013 року, залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 02 квітня 2014 року,
припинено право власності ОСОБА_8 на
17/100 будинку з надвірними спорудами за
адресою: АДРЕСА_1. Однак в подальшому
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 17 вересня 2014
року вказані судові рішення скасовані,
справа передана на новий розгляд до суд
першої інстанції (т. 2, а.с. 123-125).

05 червня 2012 року третя особа ОСОБА_10,
яка проживає у будинку АДРЕСА_2 та є
суміжним землекористувачем
відповідачів, звернулася з заявою до
голови Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
про перевірку самовільної
реконструкції житлового будинку
АДРЕСА_1 та звернення до суду з позовом
про його знесення (т. 1, а.с. 10).

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи №061/2013
року від 19 червня 2013 року, проведеного
судовим експертом ПП «Одеський
науково-дослідницький центр
експертних досліджень ім. Скибінського
С.С.» ОСОБА_14, встановлено, що житловий
будинок під літ. «Ф», розташований за
адресою: АДРЕСА_1, відповідає
будівельним нормам і правилам та
правилам протипожежної безпеки, не
відповідає лише в частині будівництва
без відповідного проекту та
відсутності водостоку на даху будинку.
Житловий будинок не здійснює
негативного впливу на розташовані
будови в споруди на суміжних ділянках
та підлягає експлуатації за умови
побудови водостічної системи (т. 1, а.с.
111-122).

Допитаний в судовому засіданні від 09
грудня 2013 року судовий експерт ОСОБА_14
пояснила, що виявлені при будівництві
житлового будинку АДРЕСА_1 порушення
будівельних норм не є істотними і не
порушують права інших осіб, при
дослідженні експертом не було
враховано наявний на межі суміжної
земельної ділянки гараж літ. «Г», який є
самочинно збудованою спорудою.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог Київської районної
адміністрації Одеської міської ради та
ОСОБА_8, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що в
судовому засіданні не було доведена
наявність істотного порушення
будівельних норм або порушення прав
третіх осіб при будівництві житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, який є
єдиним місцем проживання відповідачів,
тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України їх вимоги не підлягають
захисту судом.

Доводи позивача Київської районної
адміністрації, третьої особи ОСОБА_8,
третьої особи ОСОБА_10 в апеляційних
скаргах про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки судом не
враховано те, що реконструйована
відповідачами будівля збудована
самочинно з істотним порушенням
будівельних норм і правил та порушує їх
права, не приймаються до уваги за таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач Київська районна
адміністрація Одеської міської ради та
третя особа із самостійними вимогами
ОСОБА_8, були зобов'язані довести в
судовому засіданні ті обставини, на які
вони посилалися як на підставу своїх
вимог, а саме те, що реконструйований
житловий будинок з улаштуванням
прибудови мансардного поверху є
самочинним та збудованим з істотними
порушеннями будівельних норм і правил,
а також порушує права інших
співвласників та суміжних
землекористувачів.

В обґрунтування своїх вимог позивач та
третя особа із самостійними вимогами
послалися на технічний висновок,
виконаний Одеською філією Держаного
підприємства Державного
науково-дослідницького та
проектно-вишукувального інституту
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на
замовлення третьої особи ОСОБА_10 № 6,
2013р., (т. 1, а.с. 176-189) та висновок
будівельно-технічної експертизи,
виконаний на замовлення третьої особи
ОСОБА_10 № 14, 2013р. та ухвали Київського
районного суду м. Одеси від 09 грудня 2013
року тим же інститутом (т. 1, а.с. 238-248), у
яких зазначено, що реконструйований
житловий будинок АДРЕСА_1 не відповідає
вимогам ДБН 360-92** «Містобудування та
забудова міських та сільських
поселень» в частині протипожежного
розриву між будинком літ. «Ф» і
існуючим гаражем, збудованим на
земельній ділянці, якою користується
ОСОБА_10, який має бути не менш 6,0 м., в
дійсності 1-1,5 м., в частині
протипожежного розриву між двома
вікнами приміщення кухні-їдальні
будинку та звісу даху гаражу, який має
бути не менш 4,0 м., в дійсності 1-1,5м., в
частині санітарного розриву між
будинком та гаражем, який має бути до 8,0
м. в дійсності 1-1,5 м., та пояснення
спеціаліста ОСОБА_15, допитаної у
судовому засіданні, що не доводить як
впливає допущене порушення з
урахуванням місцевих правил забудови,
громадських і приватних інтересів на
планування, забудову, благоустрій
вулиці, на зручність утримання
суміжних ділянок тощо, що входить до
предмету доказування.

Висновки підписані директором
інституту Ушкановим А.П. та начальником
відділу комплексного проектування
інституту, головним інженером проекту
ОСОБА_17 (т. 1, а.с. 176, 238).

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції слушно визнав дані докази
неналежними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 53 ЦПК України
експертом є особа, якій доручено
провести дослідження матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, що містять
інформацію про обставини справи, і дати
висновок з питань, які виникають під
час розгляду справи і стосуються сфери
її спеціальних знань. Як експерт може
залучатися особа, яка відповідає
вимогам, встановленим Законом України
«Про судову експертизу» і внесена до
Державного реєстру атестованих
судових експертів.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
судову експертизу» особа або орган, які
призначили судову експертизу, можуть
доручити її проведення тим судовим
експертам, яких внесено до державного
реєстру атестованих судових експертів,
а у випадках, передбачених частиною
четвертою статті 7 цього Закону, - іншим
фахівцям з відповідних галузей знань.

ОСОБА_17 - особа, яка склала дані
висновки, відповідно до довідки, що
міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с.
220), працює на посаді керівника відділу
комплексного проектування інституту,
не має свідоцтва про присвоєння
кваліфікації експерта та не володіє
необхідними знаннями для надання
висновку з досліджуваного питання.

Крім того перевіркою встановлено,
що Державний реєстр атестованих
судових експертів, розміщений на
офіційному сайті Міністерства Юстиції
України не містить жодних даних
стосовно експерта ОСОБА_17

На підставі ст. 7 Закону України
«Про судову експертизу»
судово-експертну діяльність
здійснюють державні спеціалізовані
установи, а також у випадках і на
умовах, визначених цим Законом, судові
експерти, які не є працівниками

зазначених установ.

До державних спеціалізованих
установ належать:

- науково-дослідні установи
судових експертиз Міністерства
юстиції України;

- науково-дослідні установи
судових експертиз, судово-медичні,
судово-психіатричні установи
Міністерства охорони здоров'я України;

- експертні служби Міністерства
внутрішніх справ України,
Міністерства оборони України, Служби
безпеки України та Державної
прикордонної служби України.

Одеською філією Держаного
підприємства Державного
науково-дослідницького та
проектно-вишукувального інституту
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» надано суду
Ліцензію № 400061 від 25 серпня 2009 року, яка
видана Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
України Міністерства регіонального
розвитку та будівництва України,
згідно з якою підприємство здійснює
провадження господарської об'єктів
архітектури (т. 1, а.с. 222-234).

Аналіз вказаної норми закону та
зазначених обставин дозволяє зробити
висновок, що Одеська філія Державного
підприємства Державний
науково-дослідний та
проектно-вишукувальний інститут
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» не є
суб'єктом судово-експертної
діяльності, а тому висновки надані
даним підприємством, які
спростовуються висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 061
від 19 червня 2013 року, не можуть
прийняті до уваги судом під час
вирішення справи.

Відповідно до роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених у п. п. 4, 5 вказаної
постанови Пленуму, при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право
на звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Статтею 375 ЦК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
зводити на ній будівлі та споруди,
створювати закриті водойми,
здійснювати перебудову, а також
дозволяти будівництво на своїй ділянці
іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває
право власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови,
здійсненої власником на його земельній
ділянці, встановлюються статтею 376
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 95 ЗК України
землекористувачі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
мають право самостійно господарювати
на землі, споруджувати жилі будинки,
виробничі та інші будівлі і споруди.

Як вбачається з матеріалів справи, 25
лютого 1997 року відповідач ОСОБА_5
придбав 33/50 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, який складався в літ. "А" з
приміщень 1-1 кухні, 1-2 веранди, 1-3 комора,
всього підсобна площа 32, 9 кв.м., 1-4
житлової, площею 15 кв.м., літ. "Б" - сарай,
літ. "Г" - котельня, літ. "Д" - душ, а всього
загальною площею 32,9 кв.м.,
розташованого на земельній ділянці
площею 596 кв.м., договір купівлі-продажу
посвідчений нотаріально та
зареєстрований в реєстрі за 2-266, 05
березня 1997 року право власності
зареєстровано у КП "Одеське міське бюро
технічної інвентаризації" (т. 1, а.с. 11).

12 березня 1997 року ОСОБА_12 придбав іншу
частку будинку АДРЕСА_1 - 17/50, яка
складалася в літ. "А" з приміщень 2-2
житлової площею 7,5 кв.м. та 2-1 кухні
площею 7,3 кв.м., договір купівлі-продажу
посвідчений нотаріально,
зареєстрований в реєстрі №2144, 22 грудня
1997 року право власності зареєстровано
в КП "Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості" (т. 1, а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, його
спадкоємцями першої черги були дружина
померлого - ОСОБА_18 та його дочки ОСОБА_8
та ОСОБА_7.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 09 листопада 2007 року по
цивільній справі № 2-3227/2007 за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання права
власності на спадкове майно та за
зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 до
ОСОБА_8, ОСОБА_18 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 12 березня
1997 року в частині прав покупця 17/50
частини будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_8
визнано право власності на ? частину
від 17/50 частин будинку АДРЕСА_1 та на ?
частину житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_3 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1,
(т.1, а.с. 39-40).

Вказаним рішенням суду встановлено, що
його дочки ОСОБА_8 і ОСОБА_7 у
встановлений законом строк звернулись
до Третьої одеської державної
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини після смерті батька
в рівних часках, була відкрита спадкова
справа №138/2006, дружина померлого -
ОСОБА_18, 26 січня 2006 року звернулась з
заявою про відмову від спадщини на
користь дочок (т.1, а.с. 40).

Під час подачі заяв до нотаріальної
контори, 26 січня 2006 року, спадкоємці
домовились про те, що, якщо матір
ОСОБА_18 відмовитися від спадщини,
ОСОБА_8 зобов'язалась після вступу у
спадщину передати свою частку - 17/10
частин будинку АДРЕСА_1, сестрі ОСОБА_7
та підтвердила, що ні вона, ОСОБА_8, ні
батьки не приймали участь при
придбанні спадкової частки будинку та
у будівництві, що підтверджується
зобов'язанням від 26 січня 2006 року,
написаним власноручно третьою особою
ОСОБА_8 (т.2, а.с. 150).

Таким чином, у відповідності до ст. ст.
1268, 1296 ЦК України дружина відповідача
ОСОБА_5 - відповідачка ОСОБА_7,
успадкувала 17/100 частин вказаного
будинку після смерті свого батька
ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно технічного паспорту станом на 23
січня 1997 року на житловий будинок
АДРЕСА_1 мав загальну площу 44, 7 кв.м., у
тому числі житлову - 22, 5 кв.м. та
підсобну - 25, 2 кв.м. (т. 1, а.с. 55-59).

У 2000 році на земельній ділянці, площею
728 кв.м., відведеної попереднім
власникам у встановленому на той час
порядку, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7
самочинно провели реконструкцію
вказаного будинку й внаслідок був
побудований двоповерховий житловий
будинок, який складається з житлового
будинку під літ. "Ф", загальною площею
193,6 кв.м., житловою - 110,7 кв.м., підсобною -
82,9 кв.м., та господарських будівель і
споруд: вбиральня - "В", огорожа № 1-6,
мостіння - І, що відображено у технічних
паспортах на вказаний будинок,
виготовленими КП "ОМБТІ та РОН" станом
на 09 березня 2010 року (т.1. а.с. 13-18) та на 15
січня 2012 року (т.2, а.с. 135-138), наявних у
справі фотознімках та підтверджується
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №061
від 19 червня 2013 року (т.1, а.с. 111-122).

Після закінчення будівництва будинку
подружжя ОСОБА_7 та їх дочка ОСОБА_7
проживають та 21 лютого 2007 року
зареєструвались у цьому будинку, що
підтверджується довідкою Органу
самоорганізації населення, комітету
мікрорайону "Дмитрівна" про склад сім'ї
та зареєстрованих у житловому будинку
№ 499 від 22 жовтня 2014 року (т.2, а.с. 139).

Згідно із п. 9 Прикінцевих положень
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності" від 17 лютого
2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12
березня 2011 року, прийняття в
експлуатацію збудованих до 31 грудня 2009
року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт і заяви
про прийняття в експлуатацію яких
подаються до 31 грудня 2012 року,
здійснюється безоплатно
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю
за результатами технічного
обстеження будівельних конструкцій
та інженерних мереж таких об'єктів за
наявності документа, що посвідчує
право власності чи користування
земельною ділянкою, на якій розміщений
такий об'єкт, протягом 30 днів з дня
подання заяви.

У п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 року
№ 461, зазначено, що прийняття в
експлуатацію об'єктів, що належать до
I-III категорії складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснено на підставі
будівельного паспорта, проводиться
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами
поданої замовником декларації про
готовність об'єкта до експлуатації. У
разі прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків I та II категорії складності,
побудованих без наявності дозволу на
виконання будівельних робіт до 31
грудня 2009 р., особливості реєстрації
декларації та її форма визначаються
Мінрегіоном.

Пунктом 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, громадських будинків І
та ІІ категорії складності, які
збудовані без дозволу на виконання
робіт і проведення технічного
обстеження їх будівельних конструкцій
та інженерних мереж, затверджених
наказом Міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України № 91 від 24 червня 2011 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 липня 2011 року за №
830/19568, визначено, що прийняття в
експлуатацію об'єктів (крім
закінчених будівництвом до 5 серпня
1992 року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них)
здійснюється безоплатно
територіальними органами
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України за результатами
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж та за
наявності документа, що посвідчує
право власності або користування
земельною ділянкою, на якій розміщений
об'єкт, шляхом реєстрації поданої
замовником декларації про готовність
об'єкта до експлуатації (далі -
декларація), яка складається за формою,
наведеною у додатку 2 до цього Порядку.

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених
будівництвом до 5 серпня 1992 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель
і споруд, прибудов до них, які не

підлягають прийняттю в експлуатацію,
вимогам законодавства, будівельних
норм, державних стандартів і правил,
зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт,
складений за результатами
технічної

інвентаризації.

17 жовтня 2012 року за замовленням
відповідача ОСОБА_5 Інспекцією
державного будівельно-архітектурного
контролю в Одеській області
зареєстрована за №ОД4 Декларація
про готовність об'єкта до експлуатації:
будівництво двоповерхового житлового
будинку літ. "Ф" за адресою: АДРЕСА_1, 1110.3.
ІІ категорії складності та споруд ДК
018-2000 (т. 2, а.с. 16-18).

Згідно Декларації були визнані
закінченими будівництвом та прийняті
до експлуатації житловий будинок літ.
"Ф", 2000 року будівництва, загальною
площею 193,6 кв.м., житловою - 110,7 кв.м.,
розташований на земельній ділянці
площею 728 кв.м.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18 березня
2013 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_8 до Інспекції ДАБК, треті
особи ОСОБА_5, ОСОБА_7 та позовом третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору, ОСОБА_10, про
зобов'язання вчинити певні дії,
задоволено позов ОСОБА_8 та зобов'язано
Інспекцією ДАБК скасувати реєстрацію
вказаної Декларації, у задоволенні
позову третьої особи ОСОБА_10
відмовлено (т. 1, а.с. 147-150), але постанова
набрала законної сили.

Відповідачка ОСОБА_7 оскаржила цю
постанову в апеляційному порядку й
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 квітня 2013
року відкрите апеляційне провадження
(т.2, а.с. 134), справа до теперішнього часу
не розглянута.

Однак колегія суддів вважає, що сам по
собі факт скасування реєстрації
Декларації у даному випадку не може
бути безумовною підставою для
задоволення позовів.

Згідно із свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 16 квітня 1998
року третій особі ОСОБА_10 на праві
належить житловий будинок з надвірними
спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2,
який складається однією кам'яної
будівлі літ. "А", загальною житловою
площею 39,0 кв.м., та надвірних споруд: "В" -
вбиральня, 1-3 огородження, ІІ - мостіння
(т. 2, а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що
фактично спір щодо збудованого будинку
літ "Ф" виник у червні 2012 року за заявою
третьої особи ОСОБА_10, яка є суміжним
землекористувачем, й стверджує, що її
права порушуються тим, що
реконструйований будинок АДРЕСА_1
збудований з порушенням будівельних
норм та правил в частині
протипожежного та санітарного
розривів між будинком літ. «Ф» і
існуючим гаражем літ. "Г", збудованим на
її земельній ділянці, та затемнює її
ділянку.

З наявних у справі фотознімках
вбачається, що гараж літ. "Г", розміром
6,4Х4,0 м., збудований третьою особою
ОСОБА_10 на межі земельних ділянок,
якими користуються відповідачі ОСОБА_7
та третя особа (т. 1, а.с. 201, 202, 245), і є
самочинним будівництвом, що
підтверджується технічним паспортом
на житловий будинок АДРЕСА_2, виданого 21
березня 2013 року КП "ОМБТІ та РОН" третій
особі ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 201-214) та рішенням
апеляційного суду Одеської області від
22 серпня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_10 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про
визначення порядку користування
земельними ділянками в існуючих межах,
яким у позові ОСОБА_10 відмовлено (т. 1.
а.с. 151-155).

Виписка із протоколу №12 засідання
міжвідомчої комісії виконкому
Київської районної ради депутатів
трудящих від 28 грудня 1976 року, яким
ОСОБА_10 надана згода на користування
гаражем для зберігання автомобіля,
ксерокопія якого міститься в
матеріалах справи (т.1, а.с. 188), не є
підставою для набуття нею набула права
власності на гараж.

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 061
від 19 червня 2013 року встановлено, що
житловий будинок не здійснює
негативного впливу на розташовані
будівлі і споруди на суміжних ділянках
(т.1, а.с. 122).

Таким чином, гараж літ. "Г" як самочинне
будівництво не є об'єктом права
власності й не підлягає захисту судом,
тому доводи Київської районної
адміністрації та третіх осіб ОСОБА_8 і
ОСОБА_19 про те, що реконструйований
будинок АДРЕСА_1 збудований
відповідачами порушує права суміжного
землекористувача ОСОБА_10 повністю
спростовуються матеріалами справи і є
безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про
те, що рішення суду першої інстанції є
незаконним і необґрунтованим, оскільки
судом не враховано, що при його
реконструкції спірного будинку її
було позбавлено права власності на 17/10
частин будинку АДРЕСА_1, не приймаються
до уваги за таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
житловий будинок під літ. "Ф" збудований
відповідачами ОСОБА_6 у 2000 році, а право
власності на частину будинку ОСОБА_8
набула на підставі рішення Київського
районного суду м. Одеси від 09 листопада
2007 року, яке набрало законної сили 22
листопада 2007 року , за життя ні колишній
власник 17/50 частин будинку - батько
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, не оспорював
реконструкцію спірного будинку і після
набрання законної сили вказаним
рішенням третя особа ОСОБА_8 також до 09
вересня 2013 року не звернулась до суду з
позовом про знесення будинку (т.1, а.с.
136).

Крім того, зазначені третьою особою
фактичні підстави розглядаються у
теперішній час у Київському районному
суду м. Одеси за іншою справою за її
позовом про виділ частка майна, що
об'єктом спільної часткової власності,
що підтверджується ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2014
року (т. 2, а.с. 151-155).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що Київською районною
адміністрацією та ОСОБА_8 не надано
суду переконливих доказів у
підтвердження того, що вказані
встановлені порушення будівельних
норм і правил - проведення будівельних
робіт без відповідного проекту та
відсутність системи водостоку з даху
будинку є істотними та з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, суттєво впливають на
зручність утримання суміжних ділянок
та житлового будинку, належного
ОСОБА_10, порушують права ОСОБА_8 та
суперечать суспільним інтересам.

Не можуть служити підставою для
скасування рішення суду і посилання
позивача, Київської районної
адміністрації, та третьої особи
ОСОБА_10 на розпорядження Київської
районної адміністрації № 517 від 13 липня
2012 року про приведення до попереднього
стану земельної ділянки шляхом
знесення будинку АДРЕСА_1, лист та акт
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області від 04 липня 2012 року та
лист Управління архітектури та
містобудування від 10 липня 2012 року, у
яких зазначено, що відповідач ОСОБА_20
самочинно провів реконструкцію
будинку АДРЕСА_1 та станом на липень 2012
року будівництво закінчено (т. 1, а.с. 5-8).

Матеріалами справи, зокрема, висновком
судової будівельно-технічної
експертизи № 061 від 19 червня 2013 року,
свідченнями судового експерта ОСОБА_14
в судовому засіданні та звітом № 209 про
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж від 09 серпня 2012 року, яким
встановлено, що будівництво
двоповерхового будинку літ. "Ф"
відповідає вимогам надійності,
безпечності експлуатації і можлива
його безпечна експлуатація (т. 2, а.с.5-14),
з достовірністю підтверджується, що
спірний будинок збудований на
земельній ділянці відведеної для цієї
мети без істотних порушень будівельних
норм і правил й не порушує прав
суміжних землекористувачем і інших
осіб, а сам по собі факт будівництва
будинку без відповідного проекту і
дозвільної документації не є підставою
для його знесення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції всебічно та повно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, дав належну оцінку наявним
у справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що законних підстав для
задоволення позовів не має.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що позивачем,
Київською районною адміністрацією,
третьою особою ОСОБА_8 не доведено, що
зведення спірної будівлі суперечить
суспільним інтересам, порушує права
ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_10 на
користування будинком та земельною
ділянкою, отже їх вимоги про їх
знесення до їх законного власника і тим
самим позбавлення його права на
будівлю, яка є єдиним місцем проживання
родини ОСОБА_20, не забезпечує
"справедливу рівновагу" між інтересами
суспільства та інтересами власника
будинку й порушує їх право на мирне
володіння майном, а також є порушенням
дотримання справедливої рівноваги між
інтересами сторін у справі і в наслідок
порушенням положень ч. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позовів в повному обсязі
немає.

При подачі апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції
позивачем, Київською районною
адміністрацією, не був сплачений
судовий збір в сумі 121, 80 грн., ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
22 липня 2014 року сплата судового збору
відстрочена до прийняття рішення суду,
тому вказаний судовий збір має бути
стягнутий з позивача у дохід держави за
ухвалою суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відхилити, рішення
Київського районного суду м. Одеси від
18 червня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул.
Академіка Корольова, буд. 9, судовий
збір в сумі 121,80 грн. у дохід держави на
банківські реквізити: Отримувач: ГУ
ДКСУ в Одеській області, Код , Р/р 0007, МФО 828011, Банк
отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області.
Призначення платежу: Судовий збір,
Пункт 1.14, КБК 22030001, Прізвище, Ім'я, По
батькові платника.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік