РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2014 року
Справа № 521/7437/14-ц

Провадження №2/521/4922/14

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.

при секретарі судового засідання
Лукьянової В.І.

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_3-
ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5-
ОСОБА_6,

третя особа - не прибула,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа -
ОСОБА_7 про поділ майна подружжя,
визнання рухомого майна спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
правочинів щодо відчуження автомобіля
недійсними, витребування майна із
чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2014 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, визнання рухомого майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання правочинів щодо відчуження
автомобіля недійсними, витребування
майна із чужого незаконного володіння.

Позов позивачки, з урахуванням
уточнених вимог, обґрунтовано
наступним.

Позивачка та відповідач - ОСОБА_3
11.11.2001року уклали шлюб.

В період шлюбу, у сторін народилися
дві доньки: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 і
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі, подружжям
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було набуто у власність
наступне майно: -12 листопада 2002 року, на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого державним нотаріусом,
була придбана квартира АДРЕСА_1. 05
грудня 2002 року право власності було
зареєстровано за відповідачем у КП
«ОМБТІ та РОН»;

-11 листопада 2010 року, на підставі
договору купівлі-продажу автомобіля №
514408-F00381 був придбаний автомобіль КІА
Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1,
двигун № НОМЕР_2, за 256800 гривень.

Позивач вказала, що з 2011 року вона з
відповідачем ОСОБА_3перестали
підтримувати шлюбні відносини та
спільне господарство з тих пір не
ведуть.

Пославшись на рішення Малиновського
районного суду м.Одеси від 09 липня 2012
року, позивачка зазначила, що цим
рішенням стягнуто аліменти з
відповідача ОСОБА_3 по 950 грн. на кожну
дитину.

Проте, за апеляційною скаргою
відповідача про зменшення розміру
аліментів, рішенням апеляційного суду
Одеської області 19 жовтня 2012 року,
рішення першої інстанції було
скасовано та зменшено суми аліментів
до 600 грн. на кожну дитину.

При цьому, позивачка зазначає, що діти
мешкають разом з нею та знаходяться на
її утриманні та у добровільному
порядку відповідач ОСОБА_3 ніякої
допомоги не надає, ухиляється від
покладеного на нього обов'язку
утримувати дітей. Аліменти сплачує
нерегулярно.

Більш того, діти страдають відсталістю
в розвитку мови і порушення процесу
письма, що виявляється в помилках, що
повторюються, які обумовлені
несформованою вищою психічною
діяльністю, що бере участь в процесі
написання.

А тому, як вказує позивачка, діти
потребують лікування і постійного
нагляду спеціалістами, такими як
логопед і дефектолог.

З урахуванням вказаного, позивачка
вважає, що її частка у спільній
сумісній власності подружжя повинна
бути збільшена, оскільки розмір
аліментів, які вона одержує від
відповідача на утримання та виховання
неповнолітніх дітей, недостатній для
забезпечення їхнього розвитку та
лікування.

При цьому позивачка також зазначила, що
у той час, коли цивільна справа про
стягнення аліментів була в
апеляційному провадженні, як вона
дізналася пізніше з відповіді УДАІ ГУ
МВС України в Одеській області від
19.06.2014 року, 04.08.2012 року автомобіль КІА
Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1,
двигун № НОМЕР_2, відповідачем ОСОБА_3
було, без відома її - позивачки, знято з
обліку для реалізації.

У той же день спірний автомобіль було
зареєстровано, на підставі
довідки-рахунку ДПІ 608874 від 04.08.2012 року
за громадянкою ОСОБА_7, яка є матір'ю
відповідача ОСОБА_3, та було видано нове
свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_7 і
станом на 19.06.2014 року автомобіль не
перереєстровувався.

Позивач також вказала, що на час
слухання справи в суді про поділ майна,
їй стало відомо, що на теперішній час,
той же автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2, був знятий з обліку та 17.07.2014
року зареєстрований на громадянина
ОСОБА_5, який також є родичем
відповідача ОСОБА_3

На думку позивача, відповідач ОСОБА_3, з
метою уникнення розподілу сумісної
власності - автомобіля КІА Sorento,
одноособово, без її згоди, як дружини,
та без її відома, відчужив спірний
автомобіль, який належав сторонам на
праві спільної сумісної власності.

Позивачка вважає, що, оскільки вона не
надавала згоди на здійснення будь-яких
дій стосовно користування та
розпорядження автомобілем, який
належав подружжю, їй - ОСОБА_1 та
відповідачу - ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності, то всі подальші дії
відповідачів відносно перереєстрації
автомобіля, є незаконними.

На думку позивачки, незаконні дії
відповідача ОСОБА_3 та третьої особи,
матері відповідача - ОСОБА_7 порушили
права та інтереси на власність
позивача і ці правочини, які відбулися
04.08.2012 року між відповідачем - ОСОБА_3 та
його матір'ю - ОСОБА_7, та між ОСОБА_7 і їх
родичем ОСОБА_5 - 17.07.2014 року треба
визнати недійсними та привести сторони
правочинів у первісний стан.

Позивачка вважає, що відповідач ОСОБА_3
ухиляється від законного розподілу
сумісного майна подружжя, відчужив
його, тобто розпорядився на свій
розсуд, а тому, зазначений перехід
права власності на автомобіль, який
належав їх сім'ї - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на
праві спільної сумісної власності, є
незаконним та порушує право власності
позивачки на автомобіль, виходячи з
наступного: - автомобіль був придбаний
в період шлюбу та був відчужений
відповідачем ОСОБА_3, який не мав права
його відчужувати без її погодження;
автомобіль вибув з володіння позивачки
не з її волі, оскільки вона не надавала
згоди на продаж автомобілю.

У зв'язку із тим, що згода щодо
розподілу майна між ними в
позасудовому порядку не досягнута,
посилаючись на викладене, позивачка
просила визнати за нею право власності
на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1,
припинивши право власності ОСОБА_3 на
дану частку майна, залишивши майно у
спільній частковій власності; визнати,
що автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, є
спільною сумісною власністю подружжя -
її та відповідача ОСОБА_3; визнати
правочин між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 щодо
перереєстрації автомобіля КІА Sorento, 2010
року випуску від 04.08.2012 року недійсним,
повернувши сторони у первісний стан;
визнати правочин між ОСОБА_7 і ОСОБА_5
щодо перереєстрації автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску від 17.07.2014 року
недійсним, повернувши сторони у
первісний стан; скасувати реєстрацію
автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску,
зареєстрованого за громадянином
ОСОБА_5 - 17.07.2014 року; визнати за ОСОБА_1
право власності на 2/3 частин автомобіля
КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, припинивши
право власності ОСОБА_3 на дану частку
майна, залишивши майно у спільній
частковій власності; витребувати
автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_3 від
відповідача ОСОБА_5, на користь ОСОБА_1;
стягнути з відповідачів на користь
ОСОБА_1 витрати, пов'язані з розглядом
справи.

У судовому засіданні позивачка і
представник позивача підтримали
позовні вимоги та просили суд позов
задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3 та його представник
- ОСОБА_4 і представник відповідача -
ОСОБА_5- ОСОБА_6, в судовому засіданні
заперечували проти задоволення позову
та просили відмовити в задоволенні
позову.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду
письмові заперечення, у яких вказав, що
він вважає, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково, так
як дійсно, 11 листопада 2001 року був
укладений шлюб між ним - ОСОБА_3 та
ОСОБА_1. В період шлюбу у них народилися
дві доньки - ОСОБА_9, 2003 року народження
та ОСОБА_10, 2006 року народження.

За період шлюбу, ним та позивачкою, було
придбано у власність, 12 листопада 2002
року, квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 вказує, що він
визнає, що Позивачка має право на 1/2
частину вищевказаної квартири, яка
зареєстрована на праві власності за
ним-Відповідачем ОСОБА_3

Іншу частину позовних вимог Відповідач
ОСОБА_3 не визнає та просить відмовити у
їх задоволенні, оскільки відповідач
ОСОБА_3 стверджує, що у нього немає
іншого майна, яке б належало йому на
праві приватної власності та могло б
належати подружжю на праві спільної
сумісної власності.

Щодо позовних вимог стосовно визнання
права власності на частину автомобіля
КІА Sorento, 2010 року випуску, відповідач
ОСОБА_3 заперечує, що він купував
автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску.

Так, відповідачем ОСОБА_3 вказано, що
позивач надала в якості підтвердження
своїх позовних вимог щодо визнання
права власності на частину автомобіля
КІА Sorento, 2010 року випуску, Договір №
514408-F00381 від 11 листопада 2010 року та
Специфікацію, яка є Додатком № 1 до
даного договору.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 вказав, що
на жаль, надані Позивачем Договір та
Специфікація, на його думку, не
підтверджують, що однією із сторін
Договору купівлі продажу автомобіля
КІА Sorento, 2010 року випуску, був саме він -
Відповідач - ОСОБА_3, і що такий договір
взагалі укладався ним - відповідачем
ОСОБА_3 оскільки, як вказує відповідач
ОСОБА_3, у наданій позивачем копії
договору, відсутній його підпис.

Також, відповідач ОСОБА_3 стверджує, що
навіть в даному Договорі № 514408-F00381 від
11 листопада 2010 року, а саме в п. 4.1.3
вказано, що Продавець - TOB
«Фалькон-Авто», зобов'язується
оформити Акт приймання-передачі
Автомобіля Покупцю, в день передачі
автомобіля, але, оскільки, такий Акт
прийому-передачі, з підписами сторін
Договору у матеріалах справи,
відсутній, то це, як стверджує
відповідач ОСОБА_3, підтверджує
відсутність купівлі ним автомобілю та
безпідставність заявлених Позивачем
вимог до нього, стосовно автомобіля КІА
Sorento.

Посилаючись на ст. 60 ЦПК України,
відповідач ОСОБА_3 вказав, що особа
зобов'язана довести обставини, на які
вона посилається в обґрунтування своїх
позовних вимог.

Проте, Відповідач ОСОБА_3 вважає, що
докази надані Позивачем щодо придбання
ним начебто на праві власності
автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску, д/н
НОМЕР_4, є, на його думку, безпідставними
та необгрунтованими.

Також, на думку відповідача ОСОБА_3,
доказів, щодо належності йому на праві
власності автомобілю КІА Sorento, 2010 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, державний
номерний знак НОМЕР_4, позивач не
надала, а тому вони судом не можуть бути
задоволені.

Посилаючись на ст. 212 ЦПК України,
відповідач ОСОБА_3 вказав, що суд
повинен оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

На думку відповідача ОСОБА_3, суд
повинен оцінювати належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, а тому просив позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково, а саме: в
частині визнання за ОСОБА_1 права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 та в задоволенні іншої частини
позовних вимог - відмовити
повністю.(а.с.36-37).

Третя особа - ОСОБА_7, неодноразово,
належним чином, повідомлялась судом
про розгляд справи, але в судове
засідання не прибула та про причини
своєї неявки, суд не повідомила.

Розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог, дослідивши матеріали
справи та надані сторонами письмові
докази, оцінивши докази відповідно до
вимог ст.ст.57- 62,64 ЦПК України, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, ст. 60 СК
України, майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловіку на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від того, що один з них не мав
з поважних причин самостійного
заробітку (доходу).

Статтями 372 ЦК України, 69 СК України
встановлено, що дружина та чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу,
позивачка та відповідач - ОСОБА_3 11.11.2001
року уклали шлюб, який був
зареєстрований Миколаївською
сільською радою Ширяївського району
Одеської області, про що свідчить
актовий запис № 7 (а.с.5).

В період шлюбу, відповідно до Свідоцтв
про народження, у сторін народилися дві
доньки: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.6-7).

Під час перебування у шлюбі, 12
листопада 2002 року, на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Сьомої одеської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за №2-5517,
ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1,
яка складається з двох житлових кімнат
та підсобних приміщень, корисною
площею 43,0 кв.м., загальною площею 43,8
кв.м., в тому числі житловою площею 28,7
кв.м. Право власності на вказану
квартиру було зареєстровано за
відповідачем у КП «ОМБТІ та РОН». 05
грудня 2002 року (а.с.10).

11 листопада 2010 року, відповідно до
договору купівлі-продажу автомобіля №
514408-F00381 та специфікації до вказаного
договору, ОСОБА_3 був придбаний у
продавця - TOB «Фалькон-Авто», за 256800
гривень, автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2.(а.с.14-18).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України,
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що
договору про розподіл спільного
сумісного майна та шлюбного контракту,
сторони не укладали.

Судом не може бути прийнято до уваги
заперечення відповідача ОСОБА_3 того
факту, що він, знаходячись у шлюбі, не
купував автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску і це, на його думку,
підтверджується тим, що позивач надала
в якості підтвердження своїх позовних
вимог щодо визнання права власності на
частину автомобіля КІА Sorento, 2010 року
випуску, Договір № 514408-F00381 від 11
листопада 2010 року та Специфікацію, яка
є Додатком № 1 до даного договору, у
копіях яких відсутній його підпис та
відсутній Акт прийому-передачі, з
підписами сторін Договору у матеріалах
справи, і це, як стверджує відповідач
ОСОБА_3, підтверджує безпідставність
заявленого Позивачем стосовно купівлі
ним автомобілю.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на ст. 60
ЦПК України, стосовно того, що позивач
зобов'язана довести обставини, на які
вона посилається в обґрунтування своїх
позовних вимог, також судом не може
бути прийнято до уваги, оскільки
зазначене відповідачем ОСОБА_3,
спростовується тією ж статтею 60 ЦПК
України, на яку у своїх запереченнях
посилається відповідач ОСОБА_3.

Так, статтею 60 ЦПК України, встановлено
обов'язки доказування і подання
доказів.

Відповідно до зазначеної статті, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається нк
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, цією статтею законодавець
зобов'язує не тільки позивача надати
докази, а і відповідача, якщо він
заперечує проти позову.

Відповідач заперечує проти позовних
вимог, отже, на підтвердження
заперечень повинен надати докази, але
доказів на підтвердження своїх
заперечень, ним до суду не надано.

Проте, зазначене відповідачем у
запереченнях, спростовується
наступним.

Так, відповідно до Довідки з
Управління державтоінспекції, 26.11.2010
року відповідач ОСОБА_3, зареєстрував
спірний автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску на своє ім'я та отримав
свідоцтво про реєстрацію ТЗ САЕ-205675.
(а.с.54).

Згідно рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року:
судом встановлено, що сторони тривалий
час спільного господарства не ведуть,
проживають окремо, стосунки не
підтримують, діти мешкають разом з
позивачкою, знаходяться на її
утриманні, позивачці самостійно
утримувати дочок важко, вона не може
створити усі необхідні умови для їх
розвитку. У добровільному порядку
відповідач ніякої допомоги не надає,
ухиляється від покладеного на нього
обов'язку - утримувати дітей, а тому
судом прийнято рішення стягнути з
ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на
утримання малолітніх дочок, у розмірі
по 950гривень 00 копійок, щомісячно, на
кожну.(а.с.8).

За апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3, у якій він просив скасувати
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 09.07.2012 року та відмовити в
задоволенні позову про стягнення з
нього аліментів, оскільки, з його слів,
він проживає однією сім'єю з ОСОБА_1 та
доньками, апеляційним судом Одеської
області рішенням від 19.10.2012 року було
встановлено, що відповідач ОСОБА_3
офіційно ніде не працює та згоден
сплачувати аліменти лише по 400 гривень
на кожну дитину, хоча відповідач є
працездатною людиною та має можливість
працювати для належного утримання
дітей, а тому судом прийнято рішення
зменшити йому розмір аліментів та
стягнути з ОСОБА_3 аліменти на користь
ОСОБА_1 на утримання малолітніх дочок, у
розмірі по 600гривень 00 копійок,
щомісячно, на кожну.

Проте, цим же рішенням апеляційного
суду від 19.10.2012 року також було
встановлено, що у відповідача ОСОБА_3,
на праві власності є автомобіль, який
він, при бажанні може використовувати
для отримання заробітку. (а.с.9-10).

Отже вказаним рішенням суду було
встановлено, що відповідач ОСОБА_3, на
праві власності на той час, мав
автомобіль.

Зазначене рішення набрало законної
сили.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи, або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Отже, і рішенням апеляційного суду
Одеської області від 09.10.2012 року,
спростовується заперечення
відповідача ОСОБА_3 того факту, що він,
знаходячись у шлюбі, не купував
автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску.

Крім того, відповідно до Довідки з
Управління державтоінспекції,
вказаний автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску був зареєстрований вперше
26.11.2010року за відповідачем ОСОБА_3, а
04.08.2012 року відповідач ОСОБА_3 зняв його
з реєстрації та у той же день вказаний
автомобіль було РЕВ №2 при УДАІ ГУ МВС
України в Одеській області
зареєстровано на ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5,
яка проживає в Ширяївському районі с.
Миколаївка Одеської області. (а.с.54-55).

Отже, зазначене в Довідці
Управління, також спростовує
заперечення відповідача стосовно
автомобіля КІА Sorento.

Окрім того, судом встановлено, що
перереєстрація відповідачем ОСОБА_3
автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску,
була здійснена після винесення рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 09.07.2012 року про стягнення з нього -
ОСОБА_3, аліментів на його дітей та
перед прийняттям рішення судом
апеляційної інстанції, за його
апеляційною скаргою, у якій він
стверджував, що з позивачкою ОСОБА_1
проживає однією сім'єю.

Таким чином, виходячи з викладеного,
судом встановлено, що автомобіль КІА
Sorento, 2010 року випуску, був придбаний в
період шлюбу подружжям, а тому є
сумісним майном подружжя, відповідач
ОСОБА_3 відчужив спірний автомобіль КІА
Sorento, тобто, розпорядився ним на свій
розсуд, без відома та погодження
позивачки.

ОСОБА_7, на яку 04.08.2012 року відповідач
ОСОБА_3 перереєстрував вказаний
автомобіль, є матір'ю відповідача
ОСОБА_3, що сторонами у судовому
засіданні не заперечувалось.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3 також пояснив, що гроші за
автомобіль йому його мати при
перереєстрації автомобілю на неї -
04.08.2012 року, не передавала.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Продаж автомобілю КІА Sorento, 2010 року
випуску, суд не може віднести до
дрібного побутового договору.

Отже, суд приходить до висновку, що
автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску,
вибув з володіння позивачки не з її
волі, оскільки вона не надавала
відповідачу ОСОБА_3 згоди на продаж
автомобілю, чим порушено право
власності позивачки на спірний
автомобіль.

Після відкриття провадження по
справі за позовом ОСОБА_1 про поділ
майна та після прийняття судом ухвали -
23.05.2014 року про накладення арешту на
спірний автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску, 17.07.2014 року зазначений
автомобіль був знятий з реєстрації з
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка проживає в
Ширяївському районі с. Миколаївка
Одеської області та у той же день
вказаний автомобіль було РЕВ №2 при
УДАІ ГУ МВС України в Одеській області
зареєстровано на ОСОБА_5 з д.н. НОМЕР_3,
свідоцтво про реєстрації НОМЕР_8.
(а.с.142).

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За рішенням суду, частка співвласника
може бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Частинами 2, 3 статті 70 СК України
встановлено, що при вирішенні спору про
поділ майна, суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Крім того, за рішенням суду, частка
майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають
діти, а також непрацездатні повнолітні
син, дочка, за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до довідок ОСОБА_10, яка є
дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3:- УЗД від
15.11.2011року, відмічається пневматоз
кишечника;

-УЗД від 28.04.2012року, відмічається
розширення височних рогів бокових
кишечничків;

-КУ «Міського психіатричного
диспансера» від 07.08.2011р.- відмічається
специфічний розлад психологічного
розвитку;

-консультативної поліклініки ДУ
«УкрНДІМР та К МОЗ України» від 20.04.2012р.,

-міської дитячої лікарні імені ак.
Б.Я.Резника від 04.09.2014 року, ОСОБА_10, 8
років, страдає мозковою дисфункцією, у
вигляді відсталості розвитку мови,
необхідно продовжувати заняття з
логопедом та дефектологом.(а.с.101-105).

Відповідно до довідок ОСОБА_9, яка є
дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3:- УЗД від
19.12.2011року, відмічається пневматоз
кишечника;

-енцефалографічне дослідження від
28.04.2012року, відмічається розширення 3-го
кишечничка та височних рогів бокових
кишечничків;

- реоенцефалографія від 28.04.2012року,
відмічається значно повишений тонус
середніх судин, застой крові в венозних
синусах;

-консультативної поліклініки ДУ
«УкрНДІМР та КМОЗ України» від 28.04.2012р.-
порушення НЦД, з венозним
застоєм.(а.с.106-109).

Виходячи з наведених довідок, суд
приходить до висновку, що діти позивача
та відповідача потребують лікування і
постійного нагляду спеціалістами,
такими як логопед і дефектолог.

Судом встановлено, що двоє дітей
проживають разом з позивачкою,
знаходяться на її утриманні, оскільки
відповідачем ОСОБА_3 сплачуються на
дітей щомісячно за рішенням суду, лише
по 600 гривень.

Під час розхгляду справи, відповідачем
ОСОБА_3, 17.09.2014 року, було надано
зустрічний позов, у якому він просив
виділити йому у користування в
квартирі АДРЕСА_1, кімнату, площею 15,3
кв.м. та балкон, а позивачці залишити
кімнату, площею, 13,4 кв.м.(а.с.87-88).

Тобто, на думку відповідача ОСОБА_3,
позивачці з двома хворими дітьми
достатньо кімнати, розміром 13,4 кв.м., а
йому одному необхідна кімната,
розміром 15,3 кв.м. та балкон.

01.10.2014року відповідач ОСОБА_3 надав
заяву до суду про повернення
зустрічного позову.

Згідно пункту 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
вирішенні спору про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд, згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу.

З урахуванням вказаного, виходячи з
системного аналізу наведених норм
права, враховуючи вищенаведені
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, розмір аліментів,
які вони одержують від відповідача
ОСОБА_3 та необхідності проведення
лікування обох малолітніх дітей, суд
приходить до висновку, що частка
позивачки у спільній сумісній
власності подружжя повинна бути
збільшена, оскільки, відповідач ОСОБА_3
на утримання та виховання
неповнолітніх дітей, сплачує лише по 600
гривень, що, з урахуванням наведених
вище довідок про стан здоров'я дітей, є
недостатнім для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Отже, суд вважає за необхідне визнати
за позивачем право власності на 2/3
частин квартири АДРЕСА_1, припинивши
право власності ОСОБА_3 на дану частку
майна, залишивши майно у спільній
частковій власності.

Щодо визнання за позивачем права
власності на 2/3 частин автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, суд приходить до
висновку, що вищенаведеними судом,
зазначеними діями відповідача ОСОБА_3,
речові права позивачки на автомобіль
КІА Sorento, 2010 року випуску, порушені та
перешкоджають їй у користуванні
вказаним автомобілем КІА Sorento, 2010 року
випуску.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Так, стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст.330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребувано у нього.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності.

Зокрема, ст. 387 ЦК України надає
власнику право витребувати майно із
чужого незаконного володіння.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника не з його волі.

Аналогічну правову позицію висловлено
і Вищим спеціалізованим судом України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Так, відповідно до Рішень Колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ по справі №6-35052св13
від 02 квітня 2014 року та по справі
№6-52475св13 від 05 лютого 2014 року,

добросовісне набуття, у розумінні ст.
388 ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Згідно роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України у п. 10
постанови №9 від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК,
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України,
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Вищезазначені судом дії відповідачів
та третьої особи щодо перереєстрації
спірного автомобілю і свідчить саме
про те, що набувачі знали та повинні
були знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, яке було придбано у шлюбі.

Це також свідчить про
недобросовісність набувачів і є
підставою для задоволення позову про
витребування спірного автомобілю.

Отже, захист позивача права, оскільки
вона є співвласником спірного майна,
можливий шляхом задоволення
віндикаційного позову, оскільки наяву
підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,
які дають право витребувати майно від
набувача ОСОБА_5.

Згідно положень ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону, або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Проте, ОСОБА_5 набув 17.07.2014 року права
власності на автомобіль КІА Sorento, 2010
року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2 на підставі перереєстрації з
ОСОБА_7, згідно довідки-рахунку, яка в
свою чергу набула права власності на
цей же автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2 на підставі перереєстрації з її
сина - ОСОБА_3, без відома його дружини -
позивачки, згідно довідки-рахунку, але
в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
заявив, що грошей йому не давала за
автомашину, його матір - ОСОБА_7 при
перереєстрації ним на неї спірної
автомашини.

Зважаючи на обставини справи,
враховуючи положення статті 124
Конституції України щодо
обов'язковості до виконання на всій
території України судових рішень,
ухвалених судами іменем України, є
підстави для часткового задоволення
позову та встановлення судом способу
захисту порушених прав позивача,
шляхом визнання за ОСОБА_1, право
власності на 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2, припинивши право власності за
ОСОБА_5 на 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2. витребування 2/3 частини
автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3 від
відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
та встановлення порядку виконання
рішення суду, оскільки саме такий
спосіб відповідає об'єкту порушеного
права і, у спірних правовідносинах є
достатнім та необхідним.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що, під час розгляду
зазначеної справи, 14.10.2014 року
позивачка ОСОБА_1 отримала право
власності на земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства в Одеській області
Ширяївського району.

Проте, рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року
встановлено, що сторони тривалий час
спільного господарства не ведуть,
проживають окремо, стосунки не
підтримують, діти мешкають разом з
позивачкою, знаходяться на її
утриманні, та зазначене рішення
набрало законної сили.

Отже, вказаним рішенням суду було
встановлено, що сторони, на час
слухання справи, уже в 2012 році
спільного господарства не вели,
проживали окремо та стосунки не
підтримували, а згідно ч.3 ст.61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини, то суд
приходить до висновку що отримання
позивачкою права власності на земельну
ділянку для ведення особистого
селянського господарства - 14.10.2014 року,
не може бути судом визнано як придбання
майна подружжям у шлюбі та, крім того,
право власності на вказану земельну
ділянку, було отримано після звернення
з позовом до суду та у позовних вимогах
вказана земельна ділянка не зазначена.

Виходячи з викладеного, суд не
розглядає питання щодо поділу вказаної
земельної ділянки.

Стосовно стягнення з відповідачів
судового збору, суд зазначає наступне.

Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Судом встановлено, що при подачі
позову, позивач сплатив судовий збір у
розмірі 243,60 грн. за подання позову
немайнового характеру, що
підтверджується платіжним дорученням,
доданим до матеріалів справи.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України,
судові витрати стягуються на користь
осіб, що їх понесли, в даному випадку
судовий збір у сумі 2633,70 грн. за подання
позову майнового характеру
(враховується сумарна вартість спірних
автомобілю та вартість квартири), слід
стягнути зі сторін на користь держави.

Виходячи з викладеного, підлягає
частковому задоволенню та стягненню на
користь позивача з відповідача -
ОСОБА_3, судові витрати пов'язані з
розглядом справи в сумі 121 грн. 80 коп. та
з відповідача - ОСОБА_3 у сумі 877,90грн. і з
позивача - ОСОБА_1, у сумі 1755,80грн. - на
користь держави.

Керуючись ст.ст. 12, 16, 203, 215, 216, 328, 330, 337, 338,
368, 372, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 69, 70 СК
України, ст.ст. 60, 61, 79, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_5), право
власності на 2/3 частин квартири
АДРЕСА_1, яка в цілому складається з
двох житлових кімнат та підсобних
приміщень, корисною площею 43,0 кв.м.,
загальною площею 43, 8 кв.м., в тому числі
житловою площею 28,7 кв.м., припинивши
право власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_6), на дану
частку майна, залишивши майно у
спільній частковій власності.

Визнати автомобіль КІА Sorento, 2010 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2, спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_5), і ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_7, (реєстраційний номер
облікової картки платника податків -
НОМЕР_6).

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_5), право
власності на 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2, припинивши право власності за
ОСОБА_5 на 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2.

Витребувати 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento,2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1,
двигун № НОМЕР_2, реєстраційний номер
НОМЕР_3 від відповідача ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_5).

Стягнути з відповідача ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_7, (реєстраційний номер
облікової картки платника податків -
НОМЕР_6), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_5), витрати
пов'язані з розглядом справи в сумі 121
грн. 80 коп. та з відповідача - ОСОБА_3 у
сумі 877,90грн. і з позивача - ОСОБА_1, у
сумі 1755,80грн. - на користь держави.

В задоволенні інших вимог,
відмовити.

Встановити порядок виконання рішення,
а саме: це рішення, після набрання ним
законної сили, є підставою для
скасування державної реєстрації права
власності за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_6), на 2/3
ізольованої квартири під АДРЕСА_1, та
підставою для реєстрації за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер
облікової картки платника податків -
НОМЕР_5), права власності на зазначені
2/3 частини квартири АДРЕСА_1, у
реєстраційній службі Одеського
міського управління юстиції Одеської
області.

Встановити порядок виконання рішення,
а саме: це рішення, після набрання ним
законної сили, є підставою для
скасування державної реєстрації права
власності за ОСОБА_5 (свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_8) на 2/3 частини
автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску,
державний номер НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1,
двигун № НОМЕР_2 та підставою для
реєстрації за ОСОБА_1 право власності
на зазначені 2/3 частини автомобіля КІА
Sorento, 2010 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, двигун №
НОМЕР_2, у реєстраційній службі УДАІ
ГУМВС України в Одеській області.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання до апеляційного суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги,
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а в разі
проголошення вступної та резолютивної
частини рішення в такий же строк з дня
складання повного рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
(десяти) днів, з дня отримання копії
судового рішення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення суду, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
скарги апеляційним судом.

Повний текст рішення
виготовлено та підписано 17.11.2014 року.

Суддя
Н.В. Мирончук