АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 ц - 796/6990/2014
Головуючий у І інстанції: Кравець
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Корчевного Г.В.,

Суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк
С.В.,

при секретарі: Бугай О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 26 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: Відділ
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, про визнання нікчемним
акту продажу з прилюдних торгів,
свідоцтва про придбання майна,
витребування майна та визнання права
власності на майно

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання права власності на майно
та усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
майном, колегія суду, -

В С Т А Н О В
И Л А:

Позивач ОСОБА_7 звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1,
треті особи: Відділ державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання нікчемним акту продажу з
прилюдних торгів, свідоцтва про
придбання майна, витребування майна та
визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років померла
рідна сестра позивача - ОСОБА_8, яка на
час смерті мешкала в своїй квартирі
АДРЕСА_1 (надалі - спірна квартира). До
часу смерті позивач постійно
спілкувався з сестрою, підтримував з
нею тісні родинні зв'язки, відвідував
її за місцем проживання та в лікарні.
Таким чином, оскільки на час смерті
ОСОБА_8 спадкоємців першої черги у неї
не було, позивач як єдиний спадкоємець
за законом, звернувся до приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_5, який за його
заявою відкрив спадкову справу.

Під час оформлення спадщини було
з'ясовано, що квартира його сестри була
зареєстрована в Державній
реєстраційній службі Головного
управління юстиції в місті Києві на
іншу особу - ОСОБА_1

Як стало відомо позивачу, 09 серпня 2013
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
було видано свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів ОСОБА_3 і
зареєстровано в нотаріальному реєстрі
за № 2211 та за № 00 в Державному
реєстрі прав на нерухоме майно. У
вказаному свідоцтві також зазначено,
що свідоцтво видано на підставі Акту
ВДВС від 25 липня 2013 року і відповідно до
вказаного документу ОСОБА_3 придбав
квартиру, яка раніше належала ОСОБА_8 з
прилюдних торгів. При цьому, наступного
дня - 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 був укладений договір
купівлі-продажу спірної квартири.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що за своє життя
ОСОБА_8 ніколи не мала ніяких боргів чи
судів щодо стягнення з неї грошових
сум, у зв'язку з чим, відносно неї ніколи
не відкривалось виконавче провадження.
Таким чином, оскільки ОСОБА_8 ніколи не
мала боргів перед СК «Каштан» і
будь-яких судових процесів щодо
стягнення з неї таких боргів не
відбувалось, позивач вважає, що в ВДВС
ніколи не складали Акт продажу майна -
квартири ОСОБА_8 з прилюдних торгів. У
зв'язку з чим, нотаріус ОСОБА_4 09 серпня
2013 року видала свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів на ім'я ОСОБА_3
на підставі підроблених документів.

Крім того, як стало відомо позивачу,
відповідач ОСОБА_3 підробив документи
щодо нібито продажу квартири з
прилюдних торгів і тому на
сьогоднішній день за заявою позивача
Шевченківським РУ ГУ МВС України в м.
Києві розглядається кримінальне
провадження щодо заволодіння його
спадковим майном, яке залишилось йому
після смерті його сестри ОСОБА_8

На підставі зазначеного та враховуючи
те, що прилюдні торги фактично не
проводились, правочину, за яким була
відчужена спірна квартира не існувало,
а акт продажу майна, складений ВДВС є
підробленим, свідоцтво видане на ім'я
ОСОБА_3про придбання останнім майна з
прилюдних торгів позивач вважає
недійсним.

Враховуючи вище викладене, позивач
просив визнати нікчемними Акт продажу
з прилюдних торгів квартири, який
посвідчений начальником ВДВС ОСОБА_9,
свідоцтво від 09 серпня 2013 року видане
нотаріусом КМНО ОСОБА_4 про придбання
квартири з прилюдних торгів ОСОБА_3,
витребувати квартиру з чужого
незаконного володіння добросовісного
набувача ОСОБА_1 та визнати за
позивачем право власності на спадкове
майно, яке залишилось після смерті
ОСОБА_8 - квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідно до ухвали суду
від 08 листопада 2013 року позовні вимоги
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_1,
треті особи: ВДВС, приватний нотаріус
КМНО ОСОБА_4, приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_5, приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6,
про визнання нікчемними акту продажу з
прилюдних торгів, свідоцтва про
придбання майна, витребування майна та
визнання права власності на майно,
об'єднано в одне провадження з
позовними вимогами за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_7 , третя особа: приватний
нотаріус КМНО ОСОБА_6, про визнання
права власності на майно та усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1,
остання просить визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
усунути перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном шляхом виселення ОСОБА_7 та всіх
інших осіб присутніх в квартирі, під
час виселення з квартири.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим,
що нею було придбано вищезазначену
квартиру, про що було укладено Договір
купівлі-продажу від 10 серпня 2013 року,
який посвідчено приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі
за № 661. Також, 10 серпня 2013 року
відбулась і державна реєстрація її
права власності на квартиру та
зареєстрована за № 660 в Державному
реєстрі прав на нерухоме майно.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що вказану
квартиру вона придбала за 80 000 доларів
США і відповідно до попередньої
домовленості з бувшим власником
квартири вона взяла на себе всі витрати
по оформленню придбання нею квартири, а
продавець взяв на себе зобов'язання
передати їй ключі від квартири через
два тижні.

Разом з тим, після передачі ОСОБА_1
ключів від квартири вона не змогла
потрапити до неї, оскільки в ній
незаконно перебував ОСОБА_7 та інші
люди, які йому допомагали та нині
допомагають перешкоджати їй в
законному користуванні, володінні та
розпорядженні вказаною квартирою.
Вказує, що ніколи не зустрічалась з
цими людьми і взагалі їх не знає, а при
спілкуванні з ОСОБА_7 дізналась, що
останній стверджує, що він є
спадкоємцем особи, яка раніше
проживала у цій квартирі і саме тому
він має право користуватися квартирою,
яка законно була придбана нею.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що жодних
доказів, що ОСОБА_7 має законне право на
цю квартиру, останній не надавав, а всі
звернення її до ОСОБА_7 щодо повернення
їй квартири жодного результату не дали.
Більш того, ОСОБА_7 вважає, що він є
власником квартири і право ОСОБА_1 на
спірну квартиру він не визнає.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 вважає
такі дії ОСОБА_7 протиправними, у
зв'язку з чим просила її позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 26 лютого 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.
Витребувано від добросовісного
набувача ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 42,4 м2, жилою площею 28,0
м2. Визнано в порядку спадкування за
ОСОБА_2 право власності на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 42,4 м2, жилою
площею 28,0 м2. В іншій частині позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 3
555 (три тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять)
грн. 70 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду,
відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7
відмовити в повному обсязі та визнати
право власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_1

Пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
закону.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
не дослідив і не надав належно оцінки
наявних у матеріалах справи доказам, не
сприяв повному, об'єктивному та
неупередженому розгляду, а тому
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим.

Вказує, що договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 укладено 10.08.2013 р.,
бланк ВТК 576001, посвідчено ПНКМНО
ОСОБА_6, державна реєстрація її права
власності на спірну квартиру проведена
10.08.2013 р., зареєстровано в реєстрі за
№660, та підтверджується витягом з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
від 10.08.2013 р., бланк ЕАА №856224.

Посилається, що спірна квартира
придбана за 80 000 (Вісімдесят тисяч)
доларів США.

Зазначає, що спірну квартиру придбала
на законних підставах на підставі
договору купівлі-продажу, отже право
власності відповідно до ст. 328 ЦК
України є нею набутим правомірно, і
оскільки ОСОБА_7 її право власності не
визнається, то відповідно до норм ст. 392
ЦК України пред'являє позов про
визнання такого права.

Посилається, що її право власності
підтверджене нормою ст. 2 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», згідно якої державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру прав на
нерухоме майно.

Крім того, зазначає, що відсутні
підстави визнання правочину недійсним,
передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Вказує, що оскільки ОСОБА_7 не надав
доказів того, що власник передав
зазначене майно йому у володіння чи він
набув право власності на нерухоме
майно, то суд не може захистити право,
яке особі не належить. Зазначає, що
відповідно до норм ст. 388 ЦК України,
витребувати спірну квартиру у неї має
право лише власник.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
апеляційного оскарження, дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
власності ОСОБА_8, що підтверджується
довідкою ЖБК «Третій Радянський» № 89
від 20 травня 1993 року та копією
реєстраційного посвідчення Київського
міського бюро технічної
інвентаризації від 24 червня 1993 року (т. 1
а.с. 10, 11).

Відповідно до Свідоцтва про смерть від
28 березня 2013 року ОСОБА_3 НОМЕР_1 ОСОБА_8
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років, про
що в книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис № 5582 (т. 1 а.с.
16).

Таким чином, судом першої інстанції
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок
смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на
усі права та обов'язки, що належали
ОСОБА_8 на момент відкриття спадщини і
не припинилися внаслідок її смерті.

Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

ОСОБА_8 на випадок своєї смерті було
складено заповіт, відповідно до якого
усе майно, де б воно не складалося, і
взагалі все те, що їй буде належати на
день її смерті і на що вона за законом
матиме право, вона заповідала своєму
сину - ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 201). Проте,
відповідно до Свідоцтва про смерть
Серії НОМЕР_2 від 11 березня 2013 року
ОСОБА_12, який був спадкоємцем за
заповітом на випадок смерті ОСОБА_8,
помер (т. 1 а.с. 202).

Відповідно до Свідоцтва про народження
Серії НОМЕР_4 від 19 жовтня 1948 року,
Свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_5,
Свідоцтва про народження від 06 травня
1948 року та Свідоцтва про одруження
Серії НОМЕР_3 від 15 березня 1951 року
судом встановлено, що ОСОБА_7 є рідним
братом ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 12, 15).

З огляду на вказане, судом першої
інстанції достовірно встановлено, що
ОСОБА_7 є спадкоємцем другої черги на
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_8

Відповідно до ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

При цьому, положеннями ст. 1262 ЦК України
визначено, що у другу чергу право на
спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця, його баба
та дід як з боку батька, так і з боку
матері.

Відповідно до листа приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 від 30
жовтня 2013 року № 243 ОСОБА_7 є єдиним
спадкоємцем за законом після смерті
ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 46), на підставі чого за
заявою ОСОБА_7 було заведено спадкову
справу № 54621917 (т. 1 а.с. 14) та отримано
заяву від останнього про прийняття
спадщини за законом після смерті
ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 17).

Встановлено в судовому засіданні суду
першої інстанції, що відповідно до
Свідоцтва про придбання нерухомого
майна з прилюдних торгів, посвідченого
та виданого приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4, 09 серпня 2013 року ОСОБА_3, на
підставі Акта державного виконавця про
проведення прилюдних торгів,
затвердженого начальником ВДВС ОСОБА_9,
була придбана квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 42,4 м2, жилою площею 28,0
м2, яка раніше належала на праві
власності ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 120).

Крім того, на підставі вищезазначеного
Свідоцтва, 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 було укладено Договір
купівлі-продажу квартири, який
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_1
придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1
а.с. 118-119).

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України до
договору купівлі-продажу на біржах,
конкурсах, аукціонах (публічних торгах)
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
випливає з їх суті.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

З огляду на вимоги ст. 657 ЦК України,
правочини щодо придбання на публічних
торгах об'єктів нерухомого майна
повинні укладатися в письмовій формі і
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. У разі
реалізації нерухомості на прилюдних
торгах складається відповідний акт, що
є підставою для подальшого оформлення
покупцем права власності на це майно.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.4 Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року із
змінами, після повного розрахунку
покупців за придбане майно, на підставі
протоколу про проведення прилюдних
торгів та копії документів, що
підтверджують розрахунок за придбане
майно, державний виконавець складає
акт про проведені прилюдні торги і
подає його на затвердження начальнику
відповідного органу державної
виконавчої служби. На підставі цього
акта нотаріус видає покупцеві
свідоцтво про придбання нерухомого
майна з прилюдних торгів.

Таким чином, доказом факту придбання
майна з прилюдних торгів є відповідний
акт.

Як вже зазначалось вище Свідоцтво про
придбання нерухомого майна з прилюдних
торгів, за яким ОСОБА_3 отримав право
власності на квартиру, було посвідчене
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 на
підставі Акту державного виконавця про
проведення прилюдних торгів,
затвердженого начальником ВДВС ОСОБА_9

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно зазначеного Акту підставою для
проведення прилюдних торгів є
примусове виконання виконавчого
провадження по виконанню виконавчого
листа № 2-357-1 від 01 грудня 2009 року
виданого Шевченківським районним
судом м. Києва про стягнення боргу з
ОСОБА_8 в розмірі 360 000 грн. 00 коп., на
користь Публічного акціонерного
товариства «Страхова компанія Каштан»
(т. 1 а.с. 208).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до листа ВДВС від 22 січня №
дв/2, перевіркою журналів обліку
виконавчих проваджень, переданих
державному виконавцеві, та згідно
відомостей, які містяться в Єдиному
державному реєстрі виконавчих
проваджень, встановлено, що виконавчі
документи про стягнення з ОСОБА_8 на
користь ПрАТ СК «Каштан» до відділу не
надходив та на виконанні не перебуває.
Вказаним листом повідомлено, що Акт
продажу майна на прилюдних торгах від 25
липня 2013 року відділом ВДВС не
видавався, відбиток печатки та підписи
державного виконавця ОСОБА_15 та
начальника відділу ОСОБА_9 не
відповідають дійсності (т. 2 а.с. 24).

Вищезазначені обставини також
підтверджуються і листом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Каштан» від 10 жовтня 2013 року
№ 351 в якому зазначено, що ОСОБА_8 не
мала грошових зобов'язань перед ПрАТ
«СК «Каштан», та листом
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 жовтня 2013 року №
54557/13-Вих/01-11/КА-13 про те, що цивільна
справа за позовом ПрАТ «Страхова
компанія «Каштан» до ОСОБА_8 про
стягнення грошових коштів, в
алфавітних покажчиках за 2009 - 2010 роки не
знайдена (т. 1 а.с. 219, 220).

Крім того, відповідно до змісту
повідомлення від 17 січня 2013 року №
53/16-0013958 слідчого СВ
Голосіївського РУ ГУМВС України в м.
Києві ОСОБА_13 про початок досудового
розслідування до Єдиного реєстру
досудових розслідувань внесено
кримінальне провадження за № 0013958
від 05 вересня 2013 року про те, що 09 серпня
23013 року в невстановлений досудовим
розслідуванням час, невстановлені
особи, шахрайським шляхом, оформивши
документи на право власності,
заволоділи квартирою №9 в будинку №88
по вулиці Саксаганського в місті Києві
(т. 2 а.с. 14). При цьому, постановою про
залучення до кримінального
провадження потерпілого від 17 січня 2014
року ОСОБА_7 залучено як потерпілого до
вищезазначеного кримінального
провадження (т. 2 а.с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7,
суд першої інстанції виходив з того, що
Акт продажу майна на прилюдних торгах
від 25 липня 2013 року є підробленим, а,
відтак, правочин щодо придбання ОСОБА_3
на публічних торгах квартири є
неукладеним.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
16 червня 2014 року клопотання ОСОБА_1
задоволено. Провадження всправі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті
особи: Відділ державної виконавчої
служби Шевченківського районного
управління юстиції у м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання нікчемним акту продажу з
прилюдних торгів, свідоцтва про
придбання майна, витребування майна та
визнання права власності на майно та за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання права власності на майно
та усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
майном зупинено до розгляду та
набрання законної сили рішенням
Шевченківського районного суду міста
Києва у справі №761/15154/14-ц за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
Відділ державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, про визнання
добросовісним набувачем.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 16 вересня 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_14 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, відділ опіки та
піклування Шевченківської районної у
місті Києві державної адміністрації
про визнання добросовісним набувачем
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
27 листопада 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_14 відхилено. Рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

При цьому, відповідно до вимог ст. 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом. Майно не може бути витребувано
від добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень. Якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5,
відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК
України власник має право витребувати
своє майно із чужого незаконного
володіння незалежно від заперечення
відповідача про те, що він є
добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті, право на витребування
майна від добросовісного набувача,
передбачене ст. 388 ЦК України,
переходить до спадкоємців власника.
Недійсність правочину, на виконання
якого передано майно, сама по собі не
свідчить про його вибуття із володіння
особи, яка передала це майно, не з її
волі. При цьому суд має встановити, чи
була воля власника на передачу права
володіння іншій особі.

За вказаних обставин, суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку, що квартира вибула з
власності спадкодавця поза його волею,
суд прийшов до висновку, що позов
ОСОБА_7 в частині вимог про
витребування майна підлягає
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в цій
частині позовних вимог та зазначає, що
згідно роз'яснень, які містяться в п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» рішення суду
про задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (ст. 19, 27 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень»).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
вимоги ОСОБА_7 про визнання нікчемними
акту продажу з прилюдних торгів та
свідоцтва про придбання майна в цій
частині позов не підлягає задоволенню,
оскільки такі вимоги не відповідають
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом, а в даному випадку порушені
права ОСОБА_7 підлягають захисту саме
шляхом витребування майна та визнання
на нього права власності в порядку
спадкування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні. Цим
вимогам оскаржуване судове рішення не
відповідає.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_7 не є власником
квартири, а є єдиним спадкоємцем
власника.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині, що
позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання за
ним в порядку спадкування права
власності на квартиру не підлягають
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні цих позовних
вимог.

Колегія суддів зазначає, що ухваливши
рішення в частині визнання за ОСОБА_7
права власності на квартиру в порядку
спадкування, суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що відповідно до
вимог ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 1268 ЦК
України спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її. Не допускається
прийняття спадщини з умовою чи із
застереженням.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції
порушив вимоги вказаних вище норм ЦК
України, тому рішення в частині
визнання за ОСОБА_7 права власності на
квартиру в порядку спадкування
підлягає скасуванню та ухваленню в цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні цих позовних вимог,
оскільки позивач ОСОБА_7 не був
позбавлений права на спадщину та
відповідно на одержання свідоцтво про
право на спадщину, яким буде закріплено
його право власності на спірну
квартиру.

Розглядаючи інші доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1, колегія суддів зазначає
наступне. Оскільки позовні вимоги
ОСОБА_7 про витребування квартири у
добросовісного набувача з наведених
вище підстав підлягають задоволенню,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що позовні вимоги за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа:
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6, про
визнання права власності на майно та
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
не підлягають задоволенню як такі, що
не ґрунтується на вимогах закону та
встановлених в судовому засіданні
обставинах.

Відтак вірно, відповідно до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України судом першої інстанції
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 3 555 грн. 70 коп.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду
приходить до висновку про наявність
підстав часткового задоволення вимог
апеляційної скарги, а саме: скасування
рішення суду першої інстанції в
частині визнання права власності на
спірну квартиру в порядку спадкування
та ухвалення нового рішення в цій
частині про відмову в задоволенні цих
вимог.

Інші вимоги апеляційної скарги
повторюють позовні вимоги ОСОБА_1, за
результатами їх розгляду
Шевченківським районним судом м. Києва
було відмовлено у визнання апелянта
добросовісним набувачем, і це рішення,
після розгляду в апеляційній
інстанції, вступило в законну силу.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
Апеляційний суд задовольняє
апеляційну скаргу і скасовує рішення,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 26 лютого 2014 року в
частині визнання в порядку спадкування
за ОСОБА_2 права власності на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 42,4 м2, жилою
площею 28,0 м2.- скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення про відмову в
задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 26 лютого
2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: