АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
додаткове рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 9 листопада
2009 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5
до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 07.12.2007
частково задоволено позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -
визнано за ОСОБА_4 право власності на
наступні грошові кошти: 0,59 грн. на
рахунку НОМЕР_1 у філії АКБ «Меркурій» у
м. Києві; 1 350,00 грн. на рахунку НОМЕР_2 у
філії АКБ «Меркурій» у м. Києві; 31,32 грн.
на рахунку НОМЕР_3 у філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві та 73 853,48 грн. на
рахунку НОМЕР_4 у філії АКБ «Меркурій» у
м. Києві. В задоволенні іншої частини
заявлених вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 09.11.2009
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
грошові кошти, що знаходяться на
наступних рахунках: 0,59 грн. на рахунку
НОМЕР_1 у філії АКБ «Меркурій» у м.
Києві; 1 350,00 грн. на рахунку НОМЕР_2 у
філії АКБ «Меркурій» у м. Києві; 31,32 грн.
на рахунку НОМЕР_3 у філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві та 73 853,48 грн. на
рахунку НОМЕР_4 у філії АКБ «Меркурій» у
м. Києві.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права,
просить додаткове рішення скасувати та
відмовити ОСОБА_4 в задоволенні заяви
про ухвалення додаткового рішення.
Вказує, що суд першої інстанції не мав
процесуальних підстав для ухвалення
додаткового рішення у відповідності з
вимогами ст. 220 ЦПК України. Крім цього,
зазначає, що ухваливши додаткове
рішення суд першої інстанції вийшов за
межі заявлених вимог, чим порушив
принцип диспозитивності цивільного
процесу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
26.11.2014 залучено до участі у справі
ОСОБА_5, як правонаступника позивача
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні підтримали
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю та
необґрунтованістю та просив додаткове
рішення суду залишити без змін,
оскільки воно ухвалене з дотриманням
вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
додаткового рішення в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів,
вказаним вимогам процесуального
закону додаткове рішення суду не
відповідає.

Так, ухвалюючи додаткове рішення суд
першої інстанції виходив з
обґрунтованості заяви та керувався
вимогами ст. 220 ЦПК України.

З вказаним висновком суду погодитись
не можливо, з огляду на наступне.

Відповідно до довідки Оболонського
районного суду м. Києва від 29.09.2014
цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
знищена, згідно Інструкції «Про
перелік судових справ, що утворюються в
діяльності суду, із зазначенням
строків зберігання документів», на
підставі наказу № 737 від 03.12.2012.

З наявних у справі матеріалів справи
вбачається, що заочним рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
від 07.12.2007 частково задоволено позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя - визнано за ОСОБА_4 право
власності на наступні грошові кошти: 0,59
грн. на рахунку НОМЕР_1 у філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві; 1 350,00 грн. на
рахунку НОМЕР_2 у філії АКБ «Меркурій» у
м. Києві; 31,32 грн. на рахунку НОМЕР_3 у
філії АКБ «Меркурій» у м. Києві та 73 853,48
грн. на рахунку НОМЕР_4 у філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві. В задоволенні
іншої частини заявлених вимог
відмовлено.

Ухвалами Оболонського районного суду
м. Києва від 20.05.2008 та 26.11.2008 заяви ОСОБА_4
про зміну способу виконання рішення,
залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 09.11.2009
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
грошові кошти, що знаходяться на
наступних рахунках: 0,59 грн. на рахунку
НОМЕР_1 у філії АКБ «Меркурій» у м.
Києві; 1 350,00 грн. на рахунку НОМЕР_2 у
філії АКБ «Меркурій» у м. Києві; 31,32 грн.
на рахунку НОМЕР_3 у філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві та 73 853,48 грн. на
рахунку НОМЕР_4 у філії АКБ «Меркурій» у
м. Києві.

Зі змісту додаткового рішення
вбачається, що ОСОБА_4 звернулась до
суду з заявою, в якій просила в порядку
ст. 220 ЦПК України встановити порядок
виконання рішення суду шляхом
стягнення з відповідача грошових
коштів, що знаходяться на вказаних
рахунках, обґрунтовуючи це тим, що банк
не дає їй можливості розпоряджатися
належними їй коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд,
що ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо: стосовно якої-небудь позовної
вимоги, з приводу якої сторони подавали
докази і давали пояснення, не ухвалено
рішення; суд, вирішивши питання про
право, не зазначив точної суми грошових
коштів, які підлягають стягненню,
майно, яке підлягає передачі, або які
дії треба виконати; суд не допустив
негайного виконання рішення у
випадках, встановлених статтею 367 цього
Кодексу; судом не вирішено питання про
судові витрати.

Аналіз указаної норми свідчить, що
додаткове рішення не може змінити суті
основного рішення чи вирішувати
вимоги, які не заявлялись сторонами, а
відтак не досліджувались і не
оцінювались під час розгляду справи.

Натомість, районний суд припустився
порушення указаної норми, тому що,
ухваливши додаткове рішення, він
фактично вирішив вимоги, які не
заявлялись позивачем у позові, а також
змінив суть основного рішення.

Зокрема, з описової частини основного
рішення видно, що ОСОБА_4 звернулась з
позовом про поділ майна подружжя і
просила суд визнати за нею право
власності на грошові кошти у розмірі 75
235,39 грн., що перебувають в філії АКБ
«Меркурій» у м. Києві.

Вимог про стягнення з відповідача
будь-яких сум позивачем не заявлялось.

Незважаючи на таку чітко сформульовану
матеріально-правову вимогу, як
«визнання права власності на грошові
кошти», суд у додатковому рішенні
вирішив зовсім іншу вимогу - «стягнення
грошових коштів», що є неприпустимим з
точки зору принципу диспозитивності
цивільного процесу (ст. 11 ЦПК) та
заборони суду змінювати ухвалене ним
рішення після того, як він його ухвалив
(ч. 2 ст. 218 ЦПК).

Крім того, як вбачається з
оскаржуваного додаткового рішення, суд
ухвалив його за заявою позивача ОСОБА_4
При чому, вона звернулась до суду з цією
заявою, в якій просила в порядку ст. 220
ЦПК України встановити порядок
виконання вищевказаного рішення
шляхом стягнення з відповідача
грошових коштів, що знаходяться на
вищевказаних рахунках.

Тобто, з наведеного вбачається, що суд
першої інстанції у відповідності з
вимогами ст. 220 ЦПК України розглянув
питання, вирішення якого визначено
іншою процесуальною нормою - ст. 373 ЦПК
України (зміна чи встановлення способу
і порядку виконання судового рішення).

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 304 ЦПК
України справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими цією
главою.

Частиною 5 ст. 220 ЦПК України закріплено,
що про відмову в ухваленні додаткового
рішення суд постановляє ухвалу.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про
обґрунтованість доводів апеляційної
скарги, а тому, у зв'язку з порушенням та
неправильним застосуванням судом
першої інстанції норм процесуального
права, додаткове рішення підлягає
скасуванню. При цьому, також слід
відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4
про ухвалення додаткового рішення,
оскільки остання не ґрунтується на
вимогах процесуального закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 220, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити.

Додаткове рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 9 листопада
2009 року у справі за позовом ОСОБА_4,
правонаступником якої є ОСОБА_5, до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -
скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_4,
правонаступником якої є ОСОБА_5, про
ухвалення додаткового рішення -
відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді