Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів:
Жигановської О.С., Талько О.Б.

при секретарі
Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до військової
прокуратури Житомирського гарнізону,
Генеральної прокуратури України,
Державної казначейської служби
України, треті особи без самостійних
вимог - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій
незаконними, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
військового прокурора Житомирського
гарнізону Центрального регіону
України

на рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, вимоги якого під час
розгляду справи уточнював, та
остаточно просив визнати
неправомірними дії військової
прокуратури Житомирського гарнізону,
стягнути за рахунок коштів Державного
бюджету України через Державне
казначейство України шляхом списання в
безспірному порядку з єдиного
казначейського рахунку 500000 грн. на
відшкодування моральної шкоди та
матеріальну шкоду в розмірі 50000
мінімальних заробітних плат,
посилаючись на вимоги ст.ст. 1174, 1175 ЦК
України, ст. 440, 440-1 ЦК України в редакції
Закону 1960 року, ст. 52 Закону України "Про
авторське право і суміжні права", ст.ст.
1, 2, 3, 4, 12 Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду".

В обґрунтування позову посилався на те,
що 30.01.2001 року під час обшуку у нього
незаконно було вилучено комп'ютер, на
якому містилася інформація, що є
об'єктом авторського права.
Незаконність вилучення полягала в
тому, що вказаний комп'ютер не є
речовим доказом та не підлягав
конфіскації. В подальшому, після
неодноразових звернень до військової
прокуратури, 17.03.2003 року комп'ютер
повернуто батьку, проте з нього була
вилучена інформація, а саме: матеріали
його докторської та кандидатської
дисертацій, наукові статті з
радіоелектроніки, програмне
забезпечення розроблене протягом 16
років, навчальні й учбово-методичні
посібники, конспекти лекцій
підготовлені до видання, всі значущі
для його родини документи. Вищевказана
інформація є його інтелектуальною
власністю відповідно до п.п. 3, 4 ст. 8
Закону України "Про авторське право і
суміжні права", а тому просив захистити
порушене право.

Справа неодноразово перебувала на
розгляді судів різних інстанцій.
Останнім рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 01 жовтня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто за рахунок коштів Державного
бюджету України через Державне
казначейство України в безспірному
порядку з єдиного казначейського
рахунку Державного бюджету України на
користь ОСОБА_1 50000 грн. на
відшкодування моральної шкоди та 121800
грн. компенсації замість відшкодування
збитків. У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи та порушення
норм процесуального права, просить
змінити рішення суду в частині
визначення розміру моральної шкоди,
збільшивши його до 500000 грн. Зазначив,
що зменшуючи суму морального
відшкодування до 50000 грн. суд фактично
не навів обґрунтування цьому та не
врахував, що його моральні страждання
носять тривалий характер - більше 10
років, у вилученому комп'ютері
знаходилася його інтелектуальна
власність, на напрацювання якої він
витратив багато років. Знищена
інформація не може бути відновлена,
оскільки не збереглася на інших носіях,
зокрема, були знищені: матеріали
докторської та кандидатської
дисертацій, наукові статті з
радіоелектроніки, програмне
забезпечення, навчальні й
учбово-методичні посібники, конспекти
лекцій підготовлені до видання, всі
значущі для його родини документи.
Внаслідок цього він переніс нервовий
стрес, почастішали гіпертонічні кризи.
Від кандидатської і докторської робіт
залежить його доля, матеріальний
добробут сім'ї, кар'єра в області
викладацької й наукової діяльності.
Вважає, що сума визначена судом першої
інстанції на відшкодування моральної
шкоди є несправедливою та суттєво
занижена, оскільки судом не враховано і
те, що з 2006 року значно знизилася
купівельна спроможність грошових
коштів.

В апеляційній скарзі військовий
прокурор Житомирського гарнізону
Центрального регіону України,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову за
безпідставністю. При цьому, апелянт
посилався на те, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги висновки,
викладені у рішенні Печерського
районного суду м. Києва від 18.05.2007 року,
яке було залишено без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 20.07.2007
року та ухвалою Верховного суду
України від 24.10.2007 року, хоча відповідно
до ст. 61 ЦПК України обставини
встановлені вказаними рішеннями не
підлягають доказуванню. Зокрема, було
встановлено, що жоден з працівників
військової прокуратури Житомирського
гарнізону не видаляв з комп'ютера
позивача будь-яких файлів, створених
ним. Крім того, вказаним документом
надано правову оцінку висновку
комп'ютерно-технічної експертизи,
проведеної Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз від 10.05.2006 року № 2867, який на
думку суду є сумнівним. Також, апелянт
зазначиве, що позивачем не надано суду
доказів на підтвердження характеру
знищеної інформації та свого
авторства, не надав жодного
обґрунтування суми заподіяної йому
матеріальної і моральної шкоди.
Апелянт посилається і на те, що
незрозуміло з яких підстав судом
стягнуто кошти з державного бюджету,
якщо незаконними були дії посадових
осіб військової прокуратури. Крім того,
в порушення вимог ч. 4 ст. 388 ЦПК України
судом першої інстанції не було
прийнято до уваги висновки Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладені в ухвалі від 30.10.2013
року, які є обов'язковими.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню,
а скарга військового прокурора
Житомирського гарнізону Центрального
регіону України підлягає задоволенню,
враховуючи наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
того, що протиправними діями
військової прокуратури знищено об'єкти
інтелектуальної власності позивача,
чим порушено його авторські права,
внаслідок чого на його користь
підлягає стягненню в безспірному
порядку за рахунок коштів Державного
бюджету України через Державне
казначейство України 121800 грн.
компенсації замість відшкодування
збитків та 50000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Проте, погодитися з таким висновком не
можна, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1, п. "є" ст. 50 Закону
України "Про авторське право та суміжні
права" в редакції закону станом на день
виникнення правовідносин, автор -
фізична особа, яка своєю творчою працею
створила твір. Порушенням авторського
права і (або) суміжних прав, що дає
підстави для судового захисту, є
підроблення, зміна чи вилучення
інформації, зокрема в електронній
формі, про управління правами без
дозволу суб'єктів авторського права і
(або) суміжних прав чи особи, яка
здійснює таке управління.

Відповідно до п. "в-г" ч. 1 п. "а-г" ч. 2 ст. 52
цього ж Закону за захистом свого
авторського права і (або) суміжних
прав суб'єкти авторського права та
суміжних прав мають право звертатися
в установленому порядку до суду та
інших органів відповідно до їх
компетенції.

При порушеннях будь-якою особою
авторського права і (або) суміжних прав,
передбачених статтею 50 цього Закону,
недотриманні передбачених договором
умов використання творів і (або)
об'єктів суміжних прав, використанні
творів і об'єктів суміжних прав
з обходом технічних засобів
захисту чи з підробленням інформації і
(або) документів про управління
правами чи створенні загрози
неправомірного використання об'єктів
авторського права і (або) суміжних прав
та інших порушеннях особистих
немайнових прав і майнових прав
суб'єктів авторського права і (або)
суміжних прав, суб'єкти авторського
права і (або) суміжних прав мають право
подавати позови про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; подавати
позови про відшкодування збитків
(матеріальної шкоди), включаючи упущену
вигоду, або стягнення доходу,
отриманого порушником внаслідок
порушення ним авторського права і (або)
суміжних прав, або виплату компенсацій.

Суд має право постановити рішення чи
ухвалу про: відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої порушенням
авторського права і (або) суміжних прав,
з визначенням розміру відшкодування;
відшкодування збитків, завданих
порушенням авторського права і (або)
суміжних прав; стягнення із порушника
авторського права і (або) суміжних прав
доходу, отриманого внаслідок
порушення; виплату компенсації, що
визначається судом, у розмірі від 10 до 50
тис. мінімальних заробітних плат,
замість відшкодування збитків або
стягнення доходу.

Встановлено, що 30.01.2001 року в рамках
кримінального провадження, під час
обшуку за місцем проживання позивача,
посадовими особами військової
прокуратури Житомирського гарнізону
вилучено комп'ютер та комплектуючі до
нього (монітор, клавіатура, мишка,
колонки, адаптер, пульт управління,
шнури, корпус системного блоку з
комплектуючими елементами), які на
підставі постанови від 27.02.2001 року
приєднані до матеріалів кримінальної
справи в якості речового доказу. З
даної постанови вбачається, що будучи
допитаним в якості підозрюваного
ОСОБА_1 пояснив, що цей комп'ютер він
придбав за отримані від студентів
гроші в сумі 800 доларів США. Комп'ютер
передано на зберігання в таємну
частину військової прокуратури
Житомирського гарнізону.

Вироком військового апеляційного суду
Центрального регіону від 12.06.2002 року
ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст. 368, п. 1
ст. 423 КК України, та призначено
покарання з врахуванням вимог ст.ст. 69,
54, 70 КК України, у вигляді позбавлення
волі строком на 4 роки з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
викладацькою діяльністю, строком на
два роки, з конфіскацією майна та
позбавленням військового звання
"підполковник" (початок відбуття
покарання з 31.01.2001 року).

З листа військового апеляційного суду
Центрального регіону України від 26.12.2002
року № 2367 вбачається, що під час
розгляду вищевказаної кримінальної
справи в суді, протокольною постановою
головуючого комп'ютер (в комплекті) був
виключений з переліку речових доказів,
оскільки в ході судового слідства не
було здобуто даних про те, що він
куплений за гроші, отримані злочинним
шляхом. У зв'язку з цим, суд, при
винесенні вироку не приймав рішення
щодо повернення речового доказу. Разом
з тим, з невідомих причин на вказане
майно не було накладено арешт в порядку
виконання вироку суду.

17.03.2003 року комп'ютер повернуто
батькові позивача.

Також встановлено, що постановою
старшого прокурора відділу слідчого
управління Головного управління
військових прокуратур Генеральної
прокуратури України від 09.02.2007 року
відмовлено в порушенні кримінальної
справи щодо колишнього військового
прокурора Житомирського гарнізону
ОСОБА_3, колишнього
прокурора-криміналіста ОСОБА_2 та інших
працівників військової прокуратури
Житомирського гарнізону за фактом
вилучення у ОСОБА_1 комп'ютера, його
поверхневого огляду, визнання речовим
доказом, протиправного використання та
несвоєчасного повернення родичам
ОСОБА_1, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України
за відсутністю в їх діях складу
злочинів, передбачених ст.ст. 176, 190, 194,
196, 362, 364, 365, 367, 423 КК України.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 18.05.2007 року, залишеною без
змін ухвалами апеляційного суду м.
Києва від 20.07.2007 року та Верховного
Суду України від 06.05.2008 року, відмовлено
у задоволенні скарги ОСОБА_1 на
вищевказану постанову Генеральної
прокуратури України. При цьому,
прокуратурою і судом встановлено
порушення працівниками військової
прокуратури Житомирського гарнізону
вимог Інструкції про порядок
вилучення, обліку, зберігання та
передачі речових доказів у
кримінальних справах, цінностей та
іншого військового майна органами
дізнання, досудового слідства і суду,
які полягали у неналежному зберіганні
вилученого комп'ютера та його
використанні. Разом з тим, вказаний
речовий доказ не було втрачено, а
допущені порушення не є кримінально
караними. Крім того, суд посилався на
те, що висновки комп'ютерно-технічної
експертизи щодо видалення файлів
позивача саме під час перебування
комп'ютера у військовій прокуратурі, та
про наукову цінність видаленої
інформації, є сумнівними, оскільки акт
не містить програмного забезпечення,
яке застосовувалось для відновлення
видалених файлів та методик, які дають
змогу об'єктивно встановити дату
операцій проведених на комп'ютері. Під
час перевірки не здобуто доказів того,
що ОСОБА_1 готував докторську
дисертацію та є здобувачем цього
наукового звання.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.10.2014 року
зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1
ґрунтуються на доводах про вилучення
із його комп'ютеру матеріалів
кандидатської та докторської
дисертацій, наукових статей по
радіоелектроніці, комп'ютерних програм
та інших матеріалів, тому доказуванню
підлягали:

- факти про наявність у нього наукового
ступеню та вчених звань і зберігання
на комп'ютерних носіях кандидатської
та докторської дисертацій із
зазначенням тем і дати захисту;

- назви наукових статей позивача, їх
теми та інформацію про опублікування
чи проекти наукових доробок
позивача, якщо вони не були
оприлюднені;

- комп'ютерні програми розроблені
позивачем із зазначенням мети чи
результату, на досягнення якого вона
розроблена;

- інша незалежна інформація, яка є
результатом творчої праці позивача.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач має авторські свідоцтва на
винахід (у співавторстві з іншими
особами), які видані Державним
комітетом винаходів у 1990-1991 роках за №
323557, 313605, 330874, 328228, 321645. У 1997-1999 роках
надрукована робота за темою - "Будова та
експлуатація автоматизованих систем
управління", яка складається з трьох
частин. Крім того, ОСОБА_1 має диплом
кандидата наук КН №000290 - рішенням
спеціалізованої вченої ради від 29.09.1992
року № 25 присуджено науковий ступінь
кандидата технічних наук, та атестат
доцента ДЦ АР№003132 - рішенням вченої
ради від 26.10.1995 року присвоєне вчене
звання доцента кафедри матеріальної
частини та експлуатації спецтехніки.

Позивачем надано суду список наукових
та навчально-методичних праць, які
вийшли з друку до захисту
кандидатської дисертації протягом
1987-1991 років, та після її захисту в
період з 1993 року по 1999 рік, а також 7
статей, які вийшли з друку у 2004-2005 роках,
зокрема:

- "Використання математичного
моделювання з елементами імітаційного
для дослідження роботи одноканального
автокомпенсатора і підвищення
ефективності його роботи в разі
протидії активним широкосмуговим
перешкодам";

- "Використання математичних
методів наближення з метою підвищення
ефективності заглушення активних
широкосмугових перешкод";

- "Використання різних видів
апроксимації частотної характеристики
допоміжного каналу прийому з метою
підвищення ефективності заглушення
активних широкосмугових перешкод";

- "Автокомпенсатор широкосмугових
перешкод";

- "Придушення активних
широкосмугових перешкод
автокомпенсатором з колом коригування
частотної характеристики допоміжного
каналу прийому";

- "Цифрові пристрої взаємної
корекції частотних спектрів сигналів";

- "Використання різних способів
наближення частотної характеристики
допоміжного каналу прийому авто
компенсатора з метою підвищення
ефективності його роботи".

Крім того, ОСОБА_1 надано перелік
матеріалів, які як він вважає
знаходилися на його комп'ютері та є
об'єктом інтелектуальної власності, і
які були знищені працівниками
військової прокуратури (а.с. 111-112 том 3).
Зокрема, позивачем вказано орієнтовну
тему майбутньої докторської
дисертації, назви математичних
моделей, перераховані методики, назви
навчальних посібників та зміст
сімейного архіву (народна і традиційна
медицина, "Зроби сам", "Умілі ручки",
"Кулінарія", копії документів та
довідок, листування, сімейний
фотоальбом тощо).

З висновку комп'ютерно-технічної
експертизи №2867 від 10.05.2006 року
вбачається, що накопичувач на жорстких
магнітних дисках "Fujitsu MPD3064AT", серійний
номер 08019821 опломбований заводською
пломбою, вироблений в травні 1999 року. На
інших деталях системного блоку
пломбування, дати випуску та серійні
номери відсутні. В період часу з 30.01.2001
року по 17.03.2003 року на НЖМД
досліджуваного системного блоку було
проведено масове видалення документів
наукового характеру, частину яких
вдалося відновити (список відновлених
документів наведений у таблиці 2), після
чого на НЖМД були записані документи,
пов'язані з роботою військової
прокуратури та інші документи, список
яких наведено у таблиці № 1, що і
знищило більшість документів
наукового характеру. Більшість
документів, пов'язаних з роботою
військової прокуратури, також були
знищені в період з 30.01.2001 року по 17.03.2003
року (список відновлених документів
наведено у таблиці № 3). Всі відновлені
документи записані на компакт диск.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст.
60 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

З врахуванням встановлених обставин та
доказів, наданих сторонами, колегія
суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що на
вилученому у нього комп'ютері
знаходилися конкретні об'єкти
авторського права, які підлягають
судовому захисту та не доведено його
авторство на вказані роботи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1, п. "є" ст. 50,
п. "в-г" ч. 1. п. "а-г" ч. 2 ст. 52 Закону
України "Про авторське право та суміжні
права" судовому захисту підлягають
права на твори, створені позивачем, які
були знищені та не можуть бути
відновлені, а не на іншу інформацію чи
базу даних, які не регулюються
зазначеним Законом.

Під час апеляційного розгляду,
відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
позивачу двічі роз'яснювалося право на
заявлення клопотання про проведення
інтелектуальної експертизи, оскільки
на комп'ютері частково збереглася
інформація, яка могла бути предметом
дослідження експерта. Йому
роз'яснювалися наслідки невчинення
таких дій. Проте, ОСОБА_1 пояснив суду,
що в матеріалах справи достатньо
доказів на підтвердження його вимог, а
крім того висновком
комп'ютерно-технічної експертизи
повністю доведено, що на його
комп'ютері були наукові роботи, які в
подальшому знищені працівниками
прокуратури.

Вказані доводи є безпідставними,
оскільки експерт, який провів
комп'ютерно-технічну експертизу не є
фахівцем у галузі інтелектуальної
власності, а тому він не вирішував
питання щодо наявності на жорстких
магнітних дисках "Fujitsu MPD3064AT" об'єктів
авторського права та питання авторства
ОСОБА_1 Та обставина, що експерт назвав
відновлені документи науковими, може
свідчити лише про їх приналежність до
відповідного стилю мовлення та виду
твору.

Крім того, з роздрукованих матеріалів
комп'ютерно-технічної експертизи
вбачається, що збереглися файли, а саме:
таблиці, схеми, креслення, певні статті
наукового характеру, білети, які
виносилися на комплексний державний
іспит та інші матеріали, авторство щодо
яких не встановлено, а відтак, не
можливо зробити висновок, що вони є
об'єктами авторського права та
підлягають судовому захисту.

При апеляційному розгляді позивач
пояснив, що на комп'ютері знаходилась
кандидатська дисертація, текст якої у
нього відсутній і відновити її
неможливо внаслідок того, що вона
складає державну таємницю. Однак,
ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів
на підтвердження вказаних обставин.
Крім того, кандидатську позивач
захистив ще у 1992 році, а тому вона має
бути в друкованому вигляді.

Також, ОСОБА_1 не доведено, що він був
здобувачем докторської дисертації, а
напрацювання до неї знаходилися на
комп'ютері. Відсутні докази і того, що
на вказаному носії були певні наукові
статті з радіоелектроніки (не
зазначено їх назви), програмне
забезпечення (не вказано яке),
конспекти лекцій підготовлених до
видання тощо, та не доведено авторство
позивача відносно цих документів.

Крім того, колегія суддів вважає, що на
дані правовідносини не поширюються
положення ст.ст. 1174, 1175 ЦК України,
оскільки даний Кодекс набрав чинності
тільки 01.01.2004 року.

Не може бути застосований і Закон
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду" від 01.12.1994 року, оскільки за
положеннями ст. 2 цього Закону (в
редакції станом на день виникнення
правовідносин), громадяни мають право
на відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури у
випадку: постановлення
виправдувального вироку суду; закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину; відмови в порушенні
кримінальної справи або закриття
кримінальної справи з підстав,
зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті;
закриття справи про адміністративне
правопорушення. Проте, ОСОБА_1 був
засуджений за вчинення злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 368, п. 1 ст. 423 КК
України, та відбув покарання у вигляді
позбавлення волі.

Та обставина, що працівниками
прокуратури був порушений порядок
зберігання речових доказів, не створює
для позивача правових підстав для
відшкодування шкоди на підставі
Законів України "Про авторське право та
суміжні права", "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду".

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, а відтак, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316,
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу військового
прокурора Житомирського гарнізону
Центрального регіону України
задовольнити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2014 року
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до
військової прокуратури Житомирського
гарнізону, Генеральної прокуратури
України, Державної казначейської
служби України, треті особи без
самостійних вимог - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання дій незаконними,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча Судді