АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1-й інстанції - Лазаренко
Доповідач-Чобіток А.О.
Ухвала

Іменем України

27 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Солом»янського районного суду м. Києва
від 08 жовтня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства «Київгаз» про відмову від
виготовлення продукції, обов»язання
повернути кошти, відшкодування
моральної шкоди, стягнення суми
упущеної вигоди та зобов»язання
вчинити певні дії,-

в с т
а н о в и л а:

В квітні 2014 року позивач пред»явила
вказаний позов до відповідача та
зазначала,що вона є співвласником 1/3
частини домоволодіння, що знаходиться
по АДРЕСА_1 і збудований до 1917 року, а в
1956-57 р.р. цей будинок був газифікований.
У 1981-82 р.р. замість старої прибудови
була зведена нова, в приміщення якої
була перенесена газова плита.

З метою узаконення перенесення газової
плити, яке було фактично здійснено у 80 -
х роках,позивачка звернулася до ПАТ
«Київгаз»,де замовила проект на
перенесення газової плити та
узаконення такого перенесення.

15.07.2013 року вона оплатила 555,08 грн. за
технічні умови і отримала їх 23.07.2013
року.

09.08.2013 року між нею та ПАТ «Київгаз»
було укладено договір № Т-108/08-2013-16 на
створення проектної продукції і до
отримання проекту вона 06.08.2013 року
сплатила відповідачу 5060,00 грн..

Посилаючись на те, що виготовлений
відповідачем та отриманий нею проект
газопостачання будинку по АДРЕСА_1 не
відповідає її вимогам, не задовольняє
її потреби, має істотні недоліки,а
також на грубе порушення відповідачем
порядку здачі і прийняття
робіт,позивач просила визнати за нею
право на відмову від виготовленої
продукції та зобов»язати відповідача
повернути всі сплачені нею за вказаним
договором кошти,а також стягнути
моральну шкоду у розмірі 3000 грн. та
заподіяні збитки у вигляді упущеної
вигоди в розмірі 3 000 грн..

РішеннямСолом»янського районного суду
м. Києва від 08 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити її вимоги. Зазначає, що
судом не враховано обставини,які
свідчать про порушення відповідачем
при укладенні та виконанні договору
п.1п.п.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав
споживачів».Так, технічні умови від
23.07.2007 року були видані на перенесення
газової плити , а з розрахунку вартості
робіт з видачі ТУ на її вимогу від 07.10.2014
року вбачається, що він зроблений на
газифікацію існуючих індивідуальних
житлових будинків та квартир, які не
реконструюються. Вважає,що достатньо
було виконати сплачену нею роботу по п.1
розрахунку в усній формі-робота із
замовником , і все подальше вже не мало
ніякого значення,оскільки вона б на
цьому етапі відмовилася від
замовлення.

Оскільки відповідач цього не зробив,
його діяльність ввела її в оману і є на
її погляд агресивною,а тому вона
підставно відмовляється від
виготовленої відповідачем продукції і
вимагає повернення сплачених за цю
продукцію коштів,а також відшкодування
моральної шкоди та збитків.

Вислухавши доповідь
судді,пояснення осіб, що з»явилися в
судове засідання, обговоривши доводи
апеляційної скарги, обставини справи,
колегія суддів приходить до
наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником
1/3 частини домоволодіння, що
знаходиться по АДРЕСА_1 . У 1981-82 р.р.
замість старої прибудови була зведена
нова, в приміщення якої самовільно
була перенесена газова плита.

15.07.2013 року позивач звернулась до
відповідача з заявою про надання
Технічних умов на перенесення газової
плити за адресою - АДРЕСА_1, за отримання
яких нею було сплачено 548 грн. 50 коп.., а
також з заявою про виконання робочого
проекту «Газопостачання житлового
будинку (квартири) з встановленням
газового обладнання».

23.07.2013 року ОСОБА_2 отримала Технічні
умови № 23975-В на проектування
перенесення ПГ-4=1 шт. в кв. 1 житлового
будинку літ. «А» Q заг.=16.2 нм/3год. за
адресою : АДРЕСА_1 , відповідно до яких
перенесення газової плити можливе при
умові :

1. Підключення проектного газопроводу
низького тиску до газопроводу низького
тиску внутрішньо будинкового або до
газ-ду н/т на фасаді будинку.

2. Трасування газопроводу по будинку на
висоті 0.8 - 3.0 від землі.

3. Проектування газових лічильників.

4. Погодження місця підключення з ФЕГГ-1
та (або) ФЕГМ-1.

5. При використанні імпортного
обладнання до проекту додати
сертифікат, дозвіл Держгірпромнагляду
на експлуатацію та забезпечити
обслуговування спеціалізованою
організацією згідно вимог виробника.

6. Систему газопостачання будинку або
квартири обладнати сигналізаторами до
вибухонебезпечних концентрацій
паливних газів і мікроконцентрацій
чадного газу з вимикаючим газ
пристроєм ( клапаном-відсікачем), що
забезпечить припинення подачі газу в
разі досягнення концентрації газу в
межах 20 % нижньої концентраційної межі
займистості природного газу ( 1 % по СН4)
та забезпечити державну повірку
сигналізатора.

7. Проект газопостачання виконати
окремим розділом, суворо дотримуючись
вимог ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання»,
Правил безпеки систем газопостачання
України та інших нормативних
документів діючих на час розроблення
проекту.

8. Будівельно-монтажні роботи виконати
відповідно постанови НКРЕ № 420 від
19.04.2012 р..

09.08.2013 року ОСОБА_2 (Замовник) та ПАТ
«Київгаз» ( Виконавець) уклали договір
№ Т-108/08-2013-16 на створення проектної
продукції, відповідно до яких Замовник
доручила і зобов»язалась прийняти та
оплатити, а Виконавець прийняв на себе
зобов»язання виконати та передати
«Робочий проект «Газопостачання
квартири АДРЕСА_1 (встановлення нового
обладнання)».

Відповідно до п.п.1.1.,1.2. робота за даним
договором виконується відповідно до
технічних умов та вихідних даних,
необхідних для проектування, які
надаються Замовником, терміном
виконання якої складає два місяця
після отримання авансу та всіх
вихідних даних.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.3. даного договору
визначено, що після закінчення робіт по
договору, Виконавець передає Замовнику
повідомлення у формі акту
здачі-приймання проектної продукції у
2- примірниках, який підписується
представниками сторін. Після отримання
акту Замовник протягом 5 робочих днів
зобов»язаний ознайомитись з проектною
продукцією, підписати акт та повернути
його Виконавцю. В разі мотивованої
відмови Замовника від приймання робіт,
сторонами складається двосторонній
акт з переліком необхідного
доопрацювання та терміну його
виконання.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що всі
зміни і доповнення до цього договору, в
тому числі стосовно зміни обсягу і
вартості робіт, а також вимог до них,
оформляються у вигляді додаткових
угод, які є чинними за умови їх
укладення у письмові формі і
підписання повноважними
представниками сторін.

22.08.2013 року відповідачем було
виготовлено Робочий проект № 37119
газопостачання житлового будинку по
АДРЕСА_1 відповідно до Технічних умов №
23975-В.

29.08.2013 року ОСОБА_2 та ПАТ «Київгаз»
склали Акт виконання робіт (надання
послуг) № 26520, яким підтвердили те, що
Виконавцем були виконанні роботи за
адресою: АДРЕСА_1 і сторони претензій
одна до одної не мають.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК
України, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції встановив та виходив з того,
що позивачем не надано доказів того,
що проект газопостачання житлового
будинку по АДРЕСА_1 не відповідає
умовам договору № Т-108/08-2013-16, не
задовольняє її потреби та має істотні
недоліки , не надано доказів і завдання
відповідачем позивачу моральної шкоди.

Таке рішення суду є законним та
обґрунтованим, відповідними
обставинам справи та нормам
матеріального та процесуального права,
що регулюють правовідносини, що
виникли між ними, висновків якого
доводи апеляційної скарги не
спростовують.

Так, 23.07.2014 року ОСОБА_2, ще до укладення
договору № Т-108/08-2013-16 від 09.08.2014 року ,
отримала Технічні умови № 23975-В на
проектування перенесення ПГ-4=1 шт. в кв.
1 житлового будинку літ. «А» Q заг.=16.2
нм/3год. за адресою : АДРЕСА_1, які
містять чіткий та повний перелік умов
за яких можливе перенесення газової
плити та яким повинен відповідати
проект газопостачання.

З робочого проекту № 37119
газопостачання житлового будинку по
АДРЕСА_1 вбачається, що він цілком
відповідає Технічним умовам №23975-В на
проектування перенесення ПГ-4=1 шт. в кв.
1 житлового будинку літ. «А» Q заг.=16.2
нм/3год. за адресою : АДРЕСА_1.

Таким чином, отримавши вказані
Технічні умови 23.07.2014 року, ОСОБА_2 мала
повну та чітку інформацію про те, за
яких умов та яким вимогам повинен
відповідати проект на газопостачання.

Про те, що вказаний робочий проект не
відповідає зазначеним Технічним
умовам, ОСОБА_2 не заявляє.

Отже, укладаючи з відповідачем договір
№ Т-108/08-2013-16 на створення проектної
продукції, а саме - Робочого проекту
«Газопостачання житлового будинку
(квартири) з встановленням газового
обладнання», п.п. 1.1. якого (договору)
передбачено, що робота за даним
договором виконується відповідно до
технічних умов та вихідних даних,
ОСОБА_2 була проінформована про те,
стосовно яких питань буде розроблятись
замовлений нею проект.

При цьому слід зазначити, що договором
№ Т-108/08-2013-16 на створення проектної
продукції від 09.08.2013 року передбачено
право сторін щодо змін до нього,
зокрема і змін щодо обсягу і вартості
робіт, які оформляються у вигляді
додаткових угод, які є чинними за умови
їх укладення у письмовій формі ( п.п.5.3.
договору).

З наведеного слідує, що ОСОБА_2 не була
позбавлена права, маючи Технічні умови
№ 23975-В від 23.07.2013 року, не укладати
договір № Т-108/08-2013-16 на створення
проектної продукції від 09.08.2013 року або
уклавши, його внести зміни до нього
щодо обсягу і вартості робіт.

Крім того, посилаючись на порушення
відповідачем Закону України «Про
захист прав споживачів», позивач
послалась на п.1п.п.2 ст.19 цього Закону ,
вважаючи що діяльність ПАТ «Київгаз»
ввела її в оману і є на її погляд
агресивною,а тому вона підставно
відмовляється від виготовленої
відповідачем продукції.

Проте з такими доводами апеляційної
скарги колегія суддів погодитись не
може виходячи з наступного.

Так, стаття 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлює
заборону на нечесну підприємницьку
діяльність, яка включає :

1) вчинення дій, що кваліфікуються
законодавством як прояв
недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агрессивною (ст.19 Закону ).

Якщо підприємницька практика спонукає
або може спонукати споживача дати
згоду на здійснення правочину, на який
в іншому випадку він не погодився б,
така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції,
таких як: її наявність, переваги,
небезпека, склад, методи використання,
гарантійне обслуговування, метод і
дата виготовлення або надання,
поставка, кількість, специфікація,
географічне або інше походження,
очікувані результати споживання чи
результати та основні характеристики
тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи
опосередкованої підтримки виробником
продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи
наявності знижок або інших цінових
переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових
чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії,
афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що
йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що
вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору (ч. 2 ст.19 Закону).

Забороняються як такі, що вводять в
оману:

1) пропонування для реалізації
продукції за визначеною ціною, якщо
існують підстави вважати, що продавець
або виконавець не зможе надати таку
продукцію за такою ціною або у таких
обсягах, що можна передбачити з огляду
на пропоновану ціну та характеристики
продукції;

2) пропонування з метою реалізації
однієї продукції до реалізації іншої;

3) відмова від пред'явлення споживачу
товару, що пропонується, та прийняття
замовлення або ненадання товару
протягом розумного строку чи
демонстрування дефектного зразка
товару;

4) недостовірне повідомлення про
наявність обмеженої кількості товарів
або з метою спонукання споживачів до
прийняття швидкого рішення
позбавлення їх достатнього періоду
часу для прийняття свідомого рішення;

5) пропонування до вільної реалізації
продукції, яка вилучена з обігу або
щодо обігу якої існують обмеження;

6) недостовірне твердження, що
існуватиме загроза особистій безпеці
споживача або його сім'ї, якщо він не
придбає чи не замовить продукцію;

7) утворення, експлуатація або сприяння
розвитку пірамідальних схем, коли
споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції;

8) використання повідомлення про
розпродаж у зв'язку із припиненням
суб'єкта господарювання, його
структурного підрозділу або
припинення відповідного виду
господарської діяльності, тоді як це не
відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики,
що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3
ст.19 Закону).

Агресивною вважається
підприємницька практика, яка фактично
містить елементи примусу, докучання
або неналежного впливу та істотно
впливає чи може вплинути на свободу
вибору або поведінку споживача
стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить
підприємницька практика елементи
примусу, докучання або неналежного
впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність
пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих
висловів;

3) використання тяжкої для споживача
обставини, про яку продавцю або
виконавцю було відомо, для впливу на
рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або
непропорційних позадоговірних
перешкод для здійснення споживачем
своїх прав за договором, включаючи
положення про право споживача
розірвати договір або замінити
продукцію чи укласти договір з іншим
суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або
неправомірні дії ( ч. 4 ст.19 Закону) .

Як агресивні забороняються такі форми
підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не
може залишити приміщення продавця
(виконавця) без укладення договору або
здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або
періодичних візитів до житла
споживача, незважаючи на вимогу
споживача про припинення таких дій або
залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних,
факсимільних, електронних або інших
повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої
продавцем (виконавцем), якщо споживач
не давав прямої та недвозначної згоди
на її придбання.

Перелік форм агресивної
підприємницької практики не є
вичерпним ( ч. 5 ст.19 Закону) .

Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними . Суб'єкти господарювання,
їх працівники несуть відповідальність
за нечесну підприємницьку практику
згідно із законодавством ( ч. 6 ст.19
Закону) .

Як вже зазначалось вище, отримані
ОСОБА_2 Технічні умови № 23975-В мали
чітку та зрозумілу інформацію за яких
умов можливе перенесення газової плити
у належне їй приміщення, на підставі
яких повинен бути розроблений проект
на газопостачання, що спростовує
посилання на введення її в оману
відповідачем під час пропонування
продукції.

Будь-яких доказів того , що з боку
відповідача на неї чинився примус,
докучання або неналежний вплив , що
істотно вплинуло чи могло вплинути на
свободу іі вибору або її поведінку як
споживача стосовно придбання
продукції, ОСОБА_2 не надала.

При цьому колегія суддів звертає
увагу, що до відповідача з заявами від
15.07.2013 року про виготовлення технічних
умов та робочого проекту на
газопостачання на перенесення газової
плити, ОСОБА_2 звернулась особисто,
маючи мету узаконити самовільне її
перенесення, що виключає посилання
позивача на агресивну підприємницьку
діяльність ПАТ «Київгаз».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України
визначає, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги всі встановлені
судом факти і відповідні їм
правовідносини, належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо,а також достатність і
взаємний зв"язок доказів у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку про недоведеність ОСОБА_2
заявлених позовних вимог .

На підставі викладеного доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, а рішення суду є законним
та обґрунтованим, підстави до
скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК
України,колегія суддів,-

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Солом»янського районного
суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -