справа № 243/6105/14
провадження № 2/243/2734/2014
27 листопада 2014 року
Слов'янський міськрайонний суд
Донецької області в складі:
головуючої - судді Ільяшевич О.В.,
при секретарі Ляшко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Слов'янську справу за
позовом ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства "Содовий
завод" про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, компенсації втрати
частини заробітної плати в зв'язку з
порушенням термінів її виплати та
12 листопада 2014 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою, в якій вказувала, що вона
працювала у ВАТ "Содовий завод" в період
з 01 травня 1976 року по 30 жовтня 1998 року.
Звільнена з підприємства згідно наказу
№ 173 від 28 жовтня 1998 року. На день
звільнення, 28 жовтня 1998 року,
відповідач не виплатив їй всіх сум при
звільненні. Рішенням Слов'янського
міського суду Донецької області від 20
січня 1998 року, стягнуто з відповідача
на користь позивачки заборгованість по
заробітній платі у розмірі 757 грн. 47
коп.. Оскільки відповідач по даний час
не виплатив заробітну плату, позивач
просить стягнути з відповідача 1741 грн.
54 коп. компенсації втрати частини
заробітної плати, стягнутої за
рішенням суду від 20 січня 1998 року,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку в сумі 21889 грн. 78
коп. за період часу з 21 січня 1998 року по
23 вересня 2014 року, та моральну шкоду у
розмірі 3000 грн.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилася, подала до суду заяву про
слухання справи у її відсутності,
позов підтримала в повному обсязі та
просила його задовольнити.

Представник відповідача Відкритого
акціонерного товариства "Содовий
завод" в судове засідання не з'явився,
про час, дату та місце розгляду справи у
суді повідомлявся належним чином,
одночасно надав суду заяву про розгляд
справи за його відсутністю, зазначивши,
що позовні вимоги позивача не визнає з
наступних підстав. Заборгованість по
заробітній платі в сумі 757 грн. 47 коп.,
стягнута за рішенням суду, знята з
бухгалтерського обліку ВАТ «Содзавод»
у зв'язку з тим, що по даному рішенню
ОСОБА_1 звернулася до Європейського
суду з прав людини, а тому вказана
заборгованість переходить під
юрисдикцію держави, яка через органи
казначейства проводить відповідні
виплати заборгованості і з
справедливою компенсацією. Щодо
стягнення компенсації то зазначила, що
оскільки доказів того, що ОСОБА_1 була
виплачена заборгованість по
заробітній платі без урахування
компенсації, передбаченої ст. 34 ЗУ «Про
оплату праці», то вважає, що в цій
частині слід відмовити у задоволенні
позову. Щодо стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку, зазначає, що заробітної
плати згідно довідок по даним
бухгалтерського обліку ВАТ "Содовий
завод» в період з 03 січня 2001 року по
відношенню ВАТ «Содовий завод»
порушена справа про банкрутство, в 2003
році відкрита ліквідаційна процедура,
як продовжена до 26 липня 2012 року. На
підставі ст. ст. 1, 23 ЗУ «Про відновлення
платоспроможності боржника та
визнання його банкрутом» чітко
передбачено, що зупиняються всі
нарахування економічних санкцій по
відношенню до банкрута.

Суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутності сторін, що
відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України.

Судом також досліджені наступні
докази:

Копія трудової книжки ОСОБА_1 від 15
жовтня 1963 року;

Копія довідки "Содовий завод" № 11-4626 від
30 вересня 2014 року;

Копія довідки "Содовий завод" № 808 від 07
березня 2013 року;

Розрахунок компенсації втрати частини
стягнутої, але не виплаченої
заробітної плати за період з 1998 року по
2013 рік.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, суд позов
задовольняє частково, виходячи з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що у
відповідності із записами в трудовій
книжці ОСОБА_1 працювала у ВАТ "Содовий
завод" в період з 01 травня 1976 року по 30
жовтня 1998 року. Звільнена з
підприємства згідно наказу № 173 від 28
жовтня 1998 року(а.с. 6-8). Рішенням
Слов'янського міського суду Донецької
області від 20 січня 1998 року з
відповідача стягнуто на користь
позивачки заборгованість по
заробітній платі у розмірі 757 грн. 47 коп.
(а.с. 5).

Вирішуючи позов в частині стягнення
компенсації втрати частини заробітної
плати в зв'язку з порушенням термінів
її виплати, суд виходив з наступних
міркувань.

У відповідності до рішення
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 20 січня 1998 року,
достовірно встановлено, що
заборгованість по заробітній платі в
сумі 757 грн. 47 коп. утворилася за період
часу з жовтня 1996 року по листопад 1997
року включно(а.с.5).

За змістом вимог ст. 34 ЗУ «Про
оплату праці», компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з затримкою термінів її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Стаття 34 введена в дію з 1
січня 1997 року згідно з Постановою ВР N
49/96-ВР від 20 лютого 1996 року.

За приписами вказаної Постанови
зобов'язано Кабінет Міністрів України:

до 1 травня 1996 року з метою введення в
дію статті 34 Закону України "Про
оплату праці" розробити і затвердити
положення про порядок компенсації
працівникам втрати частини
заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати з вини
власника або уповноваженого ним
органу (особи), внести пропозиції
щодо посилення відповідальності
посадових осіб, винних у несвоєчасній
виплаті заробітної плати.

Положення про порядок компенсації
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати затверджено Постановою
Кабінету Міністрів України від 20
грудня 1997 р. N 1427.

З огляду на викладене, враховуючи
той факт, що в судовому засіданні
достовірно встановлено, що
заборгованість по заробітній платі на
яку просить позивач нарахувати втрати
частини заробітної плати в зв'язку з
порушенням термінів її виплати виникла
за 1996-1997 роки, спірні правовідносини в
частини стягнення компенсації
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з затримкою термінів її
виплати регулюються сам цим
Положенням, а не Законом України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», за приписами ст.. 2, якого,
компенсація громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати (далі -
компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, нарахованих
громадянам за період починаючи з дня
набрання чинності цим Законом, а за
змістом ст. 8 вказаного закону, цей
Закон набирає чинності з 1 січня 2001
року.

У відповідності до п.2 Положення про
порядок компенсації працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати, компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
заробітної плати, нарахованої
працівникові за період роботи
починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс
цін на споживчі товари і тарифів на
послуги (далі - споживчі ціни) за цей
період зріс більш як на один відсоток.
За змістом п.3.Положення, сума
компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованої, але не
виплаченої працівникові заробітної
плати за відповідний місяць (після
утримання податків і платежів) на
коефіцієнт приросту споживчих цін.
Коефіцієнт приросту споживчих цін
визначається як різниця між часткою
від ділення індексу споживчих цін в
останній місяць перед виплатою суми
заборгованості на індекс споживчих
цін у тому місяці, за який
виплачується заробітна плата, та
коефіцієнтом 1.

При цьому п.7 вказаного Положення
передбачено, що відмова власника або
уповноваженого ним органу (особи) у
виплаті компенсації може бути
оскаржена працівником або
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом у
судовому порядку.

З огляду на викладене, суд відмовляє у
задоволенні вимог в частині стягнення
компенсації громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати за 1996 - 1997 роки, в силу дії
закону в часі.

Розв'язуючи спірні правовідносини в
частині стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні, суд виходив
з наступного.

Як достовірно встановлено у судовому
засіданні позивач працювала у
відповідача на різних посадах з 01
травня 1976 року по 30 жовтня 1998 року. На
день звільнення позивачеві не були
виплачені всі суми при звільненні.
Наведені обставини визнаються
сторонами та підтверджуються даними
трудової книжки позивача, даними
довідки № 11-4626 від 30 вересня 2014 року, з
якої вбачається, що заробітна плата
була нарахована позивачці. Рішенням
суду від 20 січня 1998 року була стягнута
заборгованість по заробітній платі,
яка утворилася за період часу з жовтня
1996 року по листопад 1997 року.

Так, на підставу своїх заперечень
проти позову в частині стягнення
середнього заробітку відповідач
послався на копію ухвали
господарського суду Донецької області,
у відповідності до якої з 03 січня 2001
року по відношенню ВАТ "Содовий завод"
порушена справа про банкрутство, 04
вересня 2003 року відкрита ліквідаційна
процедура, яка продовжена до даного
часу.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на те, що внаслідок
відкриття ліквідаційної процедури
відносно нього припиняються всі
нарахування економічних санкцій по
відношенню до банкрута, оскільки
частиною шостою статті 12 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" передбачено,
що дія мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на виплату
заробітної плати, аліментів,
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян, авторської
винагороди, на невикористані та
своєчасно не повернуті кошти Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності. За структурою
КЗпП України ст. 117, якою визначено
підстави виплати середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, відноситься до розділу VII
"Оплата праці" вказаного Кодексу. Отже,
виплата за затримку розрахунку при
звільненні, яка пов'язана з трудовими
правовідносинами, є оплатою праці, а
тому положення наведеного вище Закону
України на ці правовідносини не
поширюються. Наведену позицію висловив
також Верховний суд України в своїй
постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012
року.

Суд також не приймає до уваги посилання
відповідача в тій їх частині, що
оскільки позивач звернулася до
Європейського суду з прав людини щодо
невиконання рішення суду від 20 січня 1998
року, то з цих підстав, вказана
заборгованість по рішенню суду повинна
бути стягнута з держави, а тому знята з
бухгалтерського обліку ВАТ «Содзавод»,
оскільки за своєю суттю рішення
Європейського Суду покликано
захистити право людини, порушене
державою, і у зв'язку з цим, у разі коли
Європейським Судом визнається, що
право людини порушене, може бути
стягнута сатисфакція, однак наявність
такого рішення не знімає обов'язку
боржника задовольнити вимоги
стягувача по рішенню національного
суду. До того ж, відповідачем не
представлені суду будь-які докази того,
що таке рішення Європейського Суду з
прав людини існує, і внаслідок
існування такого рішення суду держава
взяла на себе обов'язок сплатити
позивачеві суми заробітної плати,
стягнуті по рішенню Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що на день звільнення
позивачеві не була сплачена
заборгованість по заробітній платі,
стягнута за рішенням Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 20 січня 1998 року, що свідчить про те,
що в порушення вимог ст. 116 КЗПП України,
позивачеві не були виплачені всі суми,
належні при звільненні.

Крім того, у відповідності із п. 20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці",
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Суд зважає, що сторонами не надані суду
дані про розмір нарахованої але не
виплаченої заробітної плати за період
часу з грудня 1997 року по день
звільнення позивачки 30 листопада 1998
року. Разом з тим, оскільки позивач не
зверталася до суду із позовом про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за вищевказаний
період часу, однак у судовому засіданні
достовірно встановлено, що
відповідачем не була виплачена сума
заборгованості по заробітній платі,
стягнута за рішенням суду від 20 січня
1998 року, суд, розглядаючи справу в межах
позовних вимог, виходячи з принципів
диспозитивності цивільного процесу,
аналізу норм ст. 116, 117 КЗпП України,
приходить до висновку, що наявність
заборгованості по заробітній платі в
сумі 757 грн. 47 коп., стягнутої по рішенню
суду, але не виплаченої як на час
звільнення позивачки, так і на даний
час, є підставою для стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні.

В зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що оскільки фактичний
розрахунок із позивачем на винесення
рішення суду не проведений,
відсутність вини відповідача у її
невиплаті не доведена, середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні підлягає до
виплати.

Відносно строку звернення до суду із
позовом про стягнення середнього
заробітку та весь час затримки
розрахунку та моральної шкоди, то у
відповідності із рішенням
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в
частині ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,
про застосування тримісячного строку
звернення до суду щодо стягнення
моральної шкоди, наведений строк
обраховується з моменту фактичного
розрахунку із працівником. В даному
випадку фактичний розрахунок досі не
проведений.

Суд відхиляє вимоги позивача в частині
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
в частині вимог про стягнення вказаних
сум за період часу з 21 січня 1998 року по 30
жовтня 1998 року, оскільки виходячи з
аналізу ст. 117 КЗпП України,
відповідальність роботодавця за
вказаними нормами трудового
законодавства наступає у разі
непроведення розрахунку із звільненим
працівником у строки передбачені ст. 116
КЗпП України, однак як достовірно
встановлено у судовому засіданні
позивачка була звільнена 30 жовтня 1998
року, отже будь-яких підстав для
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
за період часу, коли позивачка
продовжувала працювати на
підприємстві, а саме: з 21 січня 1998 року
по 30 жовтня 1998 року.

В п. 21 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року N 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
зазначається, що при визначенні
середньої заробітної плати слід
виходити з того, що в усіх випадках,
коли за чинним законодавством вона
зберігається за працівниками
підприємств, установ, організацій, це
слід робити відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100
(з наступними змінами і доповненнями).

Враховуючи викладене, суд обчислює
середньомісячний заробіток за період
часу з 30 жовтня 1998 року по день
винесення рішення судом, виходячи з
наступних розрахунків:

вираховуючи середньоденний заробіток,
суд виходив із довідки про
заборгованість по заробітній платі,
згідно якої середній заробіток за два
останніх місяці вересень - жовтень 1998
року складав (54, 94грн.+70, 43 грн.)/2=62 грн. 68
коп.(середній заробіток за два останніх
місці роботи)(87, 8год.+111,8 год.)/2=99,8
год.(середня кількість годин за два
місця останніх роботи) 62, 69/99,8Х8
год.=5грн. 04 коп.(середньоденний
заробіток) 22+23/2+22,5(середня кількість
робочих днів за два останніх місяці
роботи)Х12=270 робочих днівХ16 років +20
днів = 4340 дніХ5 грн. 04 коп=21873 грн. 60 коп.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником, або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівникові провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Практикою Європейського суду з прав
людини, яка є джерелом права в Україні,
зокрема в рішенні "Зубко та інші проти
України" від 26 квітня 2006 року,
визнавалося таким, що підпадає під
захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод: рухоме і
нерухоме майно, матеріальні і
нематеріальні права, зокрема акції,
патенти, відшкодування згідно з
рішенням суду, право на пенсію, право
землевласника на орендну плату,
економічні права, пов'язані з веденням
підприємницької діяльності, право
займатись професійною діяльністю,
правомірні очікування щодо певного
стану речей у майбутньому, право
вимоги. Враховуючи, що сплата
заробітної платні і її розмір
обов'язково зазначається в трудовому
договорі чи контракті, її можливо
вважати активом, а порушення
роботодавцем умов виплати заробітної
платні -порушенням права власності
відповідно до ст..1 Першого протоколу.
При цьому, позов працівника до суду про
стягнення заробітної плати також
вважається активом і прирівнюється до
„майна" у значенні, закладеному в ст. 1
Першого протоколу.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідач порушив право
на отримання позивачем законної
винагороди за виконану роботу у
вигляді заробітної плати, що в сенсі ст.
1 Протоколу №1 до Конвенції з прав
людини є також порушенням права на
мирне володіння майном. Внаслідок
такого порушення позивач не мала
можливості вести нормальний спосіб
життя, змушений був докладати
додаткових зусиль для матеріального
забезпечення себе та своєї родини, що
призвело до душевних страждань.

В зв'язку з цим, суд стягує з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду в сумі 500 грн, оскільки
зазначена нею в заяві сума не в повній
мірі відповідає характеру та обсягу
фізичних та душевних страждань, яких
вона зазнала.

Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК
України, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача в прибуток
держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60
коп. за вимоги майнового характеру та 243
грн. 60 коп. за вимоги немайнового
характеру.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст.3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 367 ч.1 п.2 ЦПК України,
ст. 21, ч.1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерного
товариства "Содовий завод",
місцезнаходження: вул. Чубаря, 91 м.
Слов'янськ, Донецької області, р/р
0166, у філії відділення ПІБ м.
Слов'янська МФО 334561, ,
на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН:
НОМЕР_1, зареєстроване місце
проживання: АДРЕСА_1, середній
заробіток за час затримки розрахунку у
розмірі 21873(двадцять одна тисяча
вісімсот сімдесят три)грн. 60 коп. та
моральну шкоду в сумі 500 (п'ятсот) грн. 00
коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з відкритого акціонерного
товариства "Содовий завод",
місцезнаходження: вул.. Чубаря, 91 м.
Слов'янськ, Донецької області, р/р
0166, у філії відділення ПІБ м.
Слов'янська МФО 334561, код ЄДРПОУ 7(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
судового збору в прибуток держави.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до суду апеляційної
інстанції через Слов'янський
міськрайонний суд Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у
єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений
02 грудня 2014 року.

Головуюча-суддя:

О.В.Ільяшевич