Справа № 206/6467/14-ц
Провадження № 2/206/1519/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді:
Маштак К.С.

при секретарі:
Таран А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу, -

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що 25 грудня 2008 року ОСОБА_2 взяла у
позивача в борг 15700 дол. США, що на той
час було еквівалентно 127170 грн. та
зобов'язалась повернути гроші 20
вересня 2009 року. До теперішнього часу
борг не повернуто. Позивач просив
стягнути з ОСОБА_2 на його користь 127170
грн. та судові витрати (а.с. 2).

21 жовтня 2014 року позивачем подано
доповнення до позовної заяви,
відповідно до якої в зв'язку зі зміною
курсу долара до гривні, позивач
збільшує суму, а також нараховує 3 %
річних за весь час користування
грошима та просить стягнути з ОСОБА_2
240838 грн. (а.с. 15).

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив задовольнити
в повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві
та письмових доповненнях.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, вважали їх безпідставними,
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, просили
застосувати позовну давність до
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення
боргу та з цих підстав відмовити в
позові (а.с. 34-35).

Вислухавши пояснення та доводи
учасників процесу, вивчивши та
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
необхідно відмовити в повному обсязі з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору займу від 25 грудня 2008 року
ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 15700 дол. США
та зобов'язалась повернути їх в строк
до 20 вересня 2009 року (а.с. 3, 33).

Як вбачається з ухвали від 29 жовтня 2012
року про повернення позовної заяви у
зв'язку із невиконанням ухвали про
залишення позову без руху, 25 вересня 2012
року позивач звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Зазначена позовна заява була залишена
без руху. У встановлений ухвалою строк
недоліки позовної заяви позивачем були
не усунуті та суддя ухвалив позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 повернути. Дана
ухвала позивачем не оскаржувалась та
набрала законної сили (а.с. 30).

Дані спірні правовідносини
регулюються Цивільним кодексом
України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксовано в одному або кількох
документах, листах, телеграмах, якщо
він підписаний його стороною.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язаннями
є правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію. а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов Договору. Якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
- ст. 530 ЦК України. У разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом - ст.
611 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 629 договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Згідно статті 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

В ч. 1 ст. 1050 ЦК України вказано, що якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу, а саме: боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання та боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком
є певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Терміном є певний момент у
часі, з настанням якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення. Строк
та термін можуть бути визначені актами
цивільного законодавства, правочином
або рішенням суду.

Статтями 252, 253 ЦК України передбачено,
що строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати. Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, як вбачається з договору позики,
строк виконання зобов'язання настав 20
вересня 2009 року, тобто з наступного дня
почався перебіг встановленого ст. 257 ЦК
України трирічного строку позовної
давності, який закінчився 20 вересня 2012
року.

Посилання позивача на поважність
причин пропуску строку у зв'язку з
постановленням 29 жовтня 2012 року ухвали
про повернення позову для усунення
недоліків, є безпідставними, оскільки
позивачем було вчасно отримано ухвалу
про залишення позову без руху та у
встановлений строк не усунуто вказані
в ухвалі недоліки. Крім того, позивачем
не була оскаржена в апеляційному
порядку ухвала від 29 жовтня 2012 року.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», установивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваний прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом роз'яснювались сторонам,
положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України
та наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Отже, оскільки частиною 4 ст. 267 ЦК
України, передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові, приймаючи до
уваги вищевикладене, а також норми
діючого матеріального закону, з
урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме:
справедливості, добросовісності та
розумності, суд приходить до висновку,
що в задоволення позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3 %
річних необхідно відмовити в повному
обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
судом має бути відмовлено, судові
витрати, понесені позивачем не
відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 15, 16, 253, 256, 258, 261, 266, 267 ЦК України та
ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити
в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
К.С.
Маштак