Справа № 369/8894/14-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/6300/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів Таргоній Д.О.,
Приходька К.П.

при секретарі Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 24 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Києво-Святошинський районний відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим будинком,
усунення перешкод у здійснення права
власності та зобов'язання вчинити дію, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач у вересні 2014 р. звернулась до
суду з даним позовом, який мотивувала
тим, що вона є власником 3/4 частини
будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом. В
будинку прописані ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4

Посилаючись на порушення
відповідачами її прав як власника на
користування та володіння будинком,
просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування житловим будинком,
усунути перешкоди у користуванні
ОСОБА_1 будинком шляхом зобов»язання
Києво-Святошинський РВ УДМС у
Київській області Державної
міграційної служби України здійснити
скасування реєстрації відповідачів в
будинку.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
вересня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач оскаржила рішення суду в
апеляційному порядку. Просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційних скарг
зазначає, що суд неправильно визначив
предмет позову. Предметом позову є
усунення перешкод у здійснені права
власності та скасування реєстрації
відповідачів шляхом виселення, а не
визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням. Позивач також вказує, що
підставою позову була зазначена ст.391
ЦК України і визначальним у
правовідносинах є те, що відбулась
зміна власника будинку, членами сім»ї
якого були відповідачі.

Вважають, що суд неправильно
застосував закон, оскільки застосував
положення ст. 405 ЦК України та ч.4 ст. 156
ЖК України, що регламентують
взаємовідносини між власником житла та
членами його сім»ї, а також права
колишніх членів сім»ї власника
будинку. Однак відповідачі не є
членами сім»ї позивача - власника
житла.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду і пояснення осіб, що
брали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню з викладених нижче
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 належить 3/4 частина
будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом, від
16 квітня 2013 року після смерті ОСОБА_5
(а.с.6-7).

В свідоцтві про право на спадщину
зазначено, що на 14 частину будинку
свідоцтво про право на спадщину не
видавалось.

ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 прийняв
спадщину як особа, яка має право на
бов»язкову частку у спадщині.

Відповідачі зареєстровані у спірному
будинку за життя спадкодавиці ОСОБА_5 і
проживають в ньому.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі були зареєстровані в
будинку як члени сім»ї власника та мали
право користування будинком.

Суд до виниклих правовідносин
застосував положення ст. 405 ЦК України,
відповідно до якої члени сім»ї
власника житла, які проживають разом
із ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Член сім»ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у
разі відсутності членів сім»ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

Також суд виходив з того, що між
позивачем та ОСОБА_2 існує судовий спір
щодо спадкового майна, а тому
відповідачів не можна визнавати
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням.

Проте у повному обсязі погодитись із
такими висновками суду не можна
виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Позивач пред»явила позов з
підстав порушення її прав власності
відповідачами, яке полягало в
реєстрації без її згоди відповідачів у
будинку, частина якого належить їй на
праві власності.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК
України, згідно яких право власності -
це врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Власник майна
володіє, користується і
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна
вправі вимагати усунення будь-яких
порушень його права, в т.ч. порушення
прав користування та розпорядження
майном, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володінням.

Таким чином позивач мала довести
належність їй на праві власності
частини будинку, факт реєстрації
відповідачів у будинку відсутність
правових підстав для такої реєстрації,
а також створення цією реєстрацією їй
перешкод у здійсненні прав власника.

Позивач надала суду
правовстановлюючий документ на
будинок, суд встановив факт реєстрації
відповідачів дослідивши їх паспорти
громадян України.

Позивач також в судовому
засіданні доводила відсутність
правових підстав для реєстрації
відповідачів у будинку посилаючись на
те, що зареєстровані вони були зі згоди
попереднього власника будинку.
Оскільки відбувся перехід права
власності на будинок до неї і своєї
згоди на реєстрації вона не надавала,
то реєстрація відповідачів у спірному
будинку має бути скасована.

Суд першої інстанції до виниклих
правовідносин помилково застосував
положення ст. 405 ЦК України, які
регулюють права членів сім»ї власника
житла на користування жилим
приміщенням. При цьому поза увагою суду
залишились доводи позивача, які вона
навела в судовому засіданні і які суд
процитував у своєму рішенні про те, що
відповідачі не є членами її сім»ї,
своєї згоди на їх реєстрацію в будинку
вона не давала, а тому має право
вимагати усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом зняття з
реєстрації.

Відповідно до ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: заяви особи
або її законного представника;
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою,

Суд першої інстанції пославшись на
вказану статтю разом із тим прийшов до
висновку, що оскільки відповідачі не
позбавлені права користування жилим
приміщенням в силу того, що це право їм
було надано попереднім власником житла
і вони його зберігають і за нового
власника, неправомірно відмовив у
задоволенні вимог про зняття
відповідачів з реєстрації.

Позивач обрала спосіб захисту
свого права власності , а саме
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
будинком у зв»язку із зміною власника
будинку шляхом зняття відповідачів з
реєстрації. Такий спосіб захисту
відповідає вимогам ст.391ЦК України та
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», а тому міг бути
застосований судом.

Та обставина, що відповідач
ОСОБА_2 також прийняв спадщину на
частину спірного будинку не є
достатньою підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки своє
право власності на частину будинку
він не оформив, а тому у нього не
виникло ще права як у власника частини
будинку на здійснення правомочностей
власника.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду винесено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги є
обґрунтованими, а тому апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
24 вересня 2014 року у даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Києво-Святошинський районний відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим будинком,
усунення перешкод у здійснення права
власності та зобов'язання вчинити дію
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2,ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими,
що втратили право користування
житловим будинком з відповідними
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні
нею права власності на належне їй
майно шляхом зобов»язання
Києво-Святошинського районного
відділу управління Державної
міграційної служби у київській області
Державної міграційної служби України
зняти з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскаржене до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів, з дня набрання законної
сили.

Головуючий

Судді