Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4882/14
Головуючий у 1-й інстанції: Редько
Суддя-доповідач: Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі: Остащенко О.В

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє від
свого імені та від імені і в інтересах
своїх малолітніх синів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на рішення Димитровського
міського суду Донецької області від 30
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, яка діє від
свого імені та від імені і в інтересах
своїх малолітніх синів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та
піклування служба у справах дітей
виконавчого комітету Димитровської
міської ради про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, не пов'язаних із
позбавленням володіння, шляхом
виселення з житлового приміщення та
вселення в це приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, яка
діє від свого імені та від імені і в
інтересах своїх малолітніх синів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про усунення перешкод
у здійсненні права користування та
розпорядження майном, не пов'язаних із
позбавленням володіння, шляхом
виселення з житлового приміщення та
вселення в це приміщення.

В позові зазначала, що вона є власником
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35,6
кв.м, у тому числі житловою площею 22,1
кв.м, на підставі рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 31.10.2013 року в
порядку спадкування за законом після
смерті її рідного брата ОСОБА_8,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Своє право власності вона
зареєструвала у Реєстраційній службі
Димитровського міського управління
юстиції 20.01.2014 року. Проте вона не може
реалізувати своє право власності на
зазначену житлову квартиру з причин
того, що дане житлове приміщення
знаходиться у користуванні та
розпорядженні відповідачів, які
мешкають в ньому.

На теперішній час у спадковій квартирі
після зняття 01.12.2012 року з
реєстраційного обліку її брата ОСОБА_9
у зв'язку з його смертю інших
зареєстрованих осіб не має.
Відповідачі без будь-яких на те
законних підстав мешкають у вказаній
квартирі, вони вселилися до неї ще за
життя попереднього власника - її брата,
тому що були відповідно донькою, онукою
та правнуками ОСОБА_10, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка за життя проживала з
її братом ОСОБА_8 однією родиною до дня
його смерті за адресою: АДРЕСА_2, без
реєстрації шлюбу, не маючи спільних
дітей. Відповідачі відмовляються
добровільно звільнити займане ними
спірне житлове приміщення і без жодних
на те законних підстав продовжують
проживати у її квартирі, не зважаючи на
те, що після смерті ОСОБА_10 відкрилася
спадщина на домоволодіння, розташоване
за адресою: АДРЕСА_2, а відповідач
ОСОБА_7 є спадкоємицею першої черги за
законом. Відповідачі чинять їй
перешкоди в доступі у квартиру, на
будь-які її прохання добровільно
виселитися із житлового приміщення
реагують агресивно, їй, навіть,
довелося звертатися до правоохоронних
органів із відповідними заявами.
Відповідачі не є члени її сім,ї,
письмової згоди на їх вселення до її
квартири ані її брат, ані вона не
надавали, будь-який письмовий договір
найму (оренди) з нею та братом не
укладали. В спірній житловій квартирі
відповідачі не зареєстровані, вони не
виконують зобов'язання по сплаті
житлово-комунальних послуг, усі
витрати по утриманню квартири та
сплаті комунальних послуг будуть
стягуватися безпосередньо з неї, як з
законної власниці квартири. її
пропозицію купити в неї вказану
квартиру відповідачі залишають без
уваги.

Посилаючись на зазначені підстави,
просила суд виселити із вказаної
квартири відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3
разом з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, 2004 року народження, без надання
їм іншого житлового приміщення та
вселити її у цю квартиру.

Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 30 вересня 2014 року
позов задоволено.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_3 разом з
малолітніми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
житлового приміщення, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого
житлового приміщення.

Вселено ОСОБА_6 у житлове приміщення,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_3
на користь ОСОБА_6 судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60
коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від
імені і в інтересах своїх малолітніх
синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ, підсудність даної справи
визначено саме апеляційному суду
Запорізької області.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, ОСОБА_6, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Встановлено, що ОСОБА_6, є
власником квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 35,6 кв.м, у тому числі житловою
площею 22,1 кв.м, на підставі рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 31.10.2013 року, в
порядку спадкування за законом після
смерті її рідного брата ОСОБА_8,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

У спірній квартирі мешкають
відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_3, її
малолітні сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
вселилися в квартиру ще за життя
попереднього власника - її брата.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачі не є члени сім*ї
ОСОБА_6, письмової згоди на їх вселення
до її квартири вона не надавали,
будь-який письмовий договір найму
(оренди) з нею та братом не укладали. В
спірній житловій квартирі відповідачі
не зареєстровані, угоди між позивачем
та відповідачами щодо порядку
користування спірною квартирою не
було.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина
наймача (власника), їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача (власника) може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем
(власником) і ведуть з ним спільне
господарство.

Тобто, враховуючи зазначені вище
норми матеріального права, право члена
сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Виникнення права
членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку
(квартири) права власності на це житло,
а відтак припинення права власності
особи на будинок (квартиру) припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим житлом.

Таким чином права відповідачів
на проживання в спірній квартирі
похідні від прав колишнього власника
ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, членом
сім'ї якого вони були та за згодою якого
проживали у квартирі. Проте новим
власником квартири з 20.01.2014 року є
ОСОБА_6, яка відповідно до ст. 391 ЦК
України має право вимагати від
відповідача усунути перешкоди в
користуванні своєю власністю.

Отже, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції правильно
встановлено та враховано, що ОСОБА_6,
набула право власності на спірну
квартиру в порядку спадкування за
законом після смерті її рідного брата
ОСОБА_8, та після зміни власника спірної
квартири, відповідачі не набули
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо (ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64
ЖК України).

Оскільки ОСОБА_6, є новим
власником спірної квартири, яка не
давала згоди на вселення та реєстрацію
у ній відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_3, її
малолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а
останні вселилися та проживали у
жилому приміщенні зі згоди колишнього
власника, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про виселення
їх з квартири АДРЕСА_1 та вселення
власника квартири ОСОБА_6, оскільки, як
встановлено судом першої інстанції,
відповідачі чинять їй перешкоди в
доступі у квартиру, на будь-які її
прохання добровільно виселитися із
житлового приміщення реагують
агресивно, їй, навіть, довелося
звертатися до правоохоронних органів
із відповідними заявами.

Посилання апелянтів на ч. 4 ст. 156 ЖК
УРСР, яка передбачає збереження такого
права користування житлом лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку,
необґрунтоване, так як таке право
можливе при умові збереження права
власності на будинок цього ж власника,
тобто при незмінності власника майна.

Також доводи апелянтів на
неможливість їх виселення з спірної
квартири з посиланням на ст.ст.157, 116 ЖК
України, без підставні, оскільки такі
обмеження можливі тільки для членів
сім*ї власника квартири, а відповідачі,
як встановлено, членами сім*ї ОСОБА_6, не
є.

Доводи апелянтів на неврахування
судом першої інстанції висновку органу
опіки та піклування, які захищають
інтереси дітей, також безпідставні,
оскільки суд першої інстанції дав
належну оцінку зазначеному висновку,
крім того, права малолітніх дітей
похідні від прав їх батьків, а мати
законних підстав на користування
спірною квартирою не має.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Крім того, згідно з ст. ст. 58, 59 ЦПК
України дані докази мають бути
належними та допустимими, яких апелянт
на підтвердження своїх доводів не
надав.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
є суттєвими та такими що спростовують
висновок суду першої інстанції про
задоволення позову, тому підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, не має.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від
свого імені та від імені і в інтересах
своїх малолітніх синів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 30 вересня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: