Справа №442/5920/14-ц
Провадження №2/442/1947/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 вересня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Івасівка А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Дрогобич
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ
майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом про розірвання шлюбу та поділ
спільного майна подружжя, виділивши їй
з відповідачем у власність по ? частини
квартири АДРЕСА_1. В обгрунтування
позовних вимог покликається на те, що 08
жовтня 1992 року у Будинку урочистих
подій м. Дрогобич Львівської області
уклала шлюб з відповідачем. Від даного
шлюбу у них народилося двоє дітей:
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя у
них з відповідачем не склалося. Вони
втратили один до одного почуття любові
та поваги, відповідач близько 5 років не
проживає з ними. Вважає, що їхній шлюб
існує формально, примирення між ними не
можливе. Окрім цього, вказує на те, що за
час шлюбу за спільні кошти вони з
відповідачем придбали квартиру
АДРЕСА_1. Вважає, що така квартира
належить їм на праві спільної сумісної
власності як подружжя та підлягає
поділу у рівних частках.

Позивач в судовому засіданні уточнила
позовні вимоги, просила визнати за нею
та відповідачем право власності по ?
частині спірної квартири, з підстав
викладених у позовній заяві. Додала, що
протягом п'яти років з відповідачем не
підтримує жодних відносин, разом вони
не проживать.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, не повідомивши причин неявки,
хоча був своєчасно повідомлений про
час та місце судового розгляду, не
повідомив суду причини неявки. При
таких обставинах суд визнав неявку
відповідача неповажною та розглянув
справу у його відсутності, провівши
заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази
в обґрунтування своїх заперечень проти
позову, зокрема з причини ухилення від
участі в судових засіданнях, дає суду
право при заочному розгляді справи
обмежитися доказами, наданими
позивачем, що повністю відповідає
положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
вислухавши пояснення позивачки, суд
вважає, що позов слід задоволити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У частині 1 ст.60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що подружжя сторін
зареєструвало шлюб 08.10.1992 року у
Будинку урочистих подій м.Дрогобича
Львівської області, актовий запис №494.

Від даного шлюбу у подружжя сторін
народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Статтею 24 Сімейного кодексу України
закріплено, що шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки та чоловіка.
Примушення жінки та чоловіка до шлюбу
не допускається.

У відповідності до ст.110 СК України
позов про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним з подружжя.

Згідно п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21.12.2007 року
проголошена Конституцією України
охорона сім'ї державою полягає,
зокрема, в тому, що шлюб може бути
розірвано в судовому порядку лише за
умови, якщо встановлено, що подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечитиме інтересам одного з
них чи інтересам їх дітей. Із цією метою
суди повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

Відтак, аналізуючи зібрані по справі
докази і оцінюючи їх в сукупності, суд
вважає, що оскільки сторони не
підтримують подружніх відносин,
тривалий час проживають окремо, їхній
шлюб існує формально, примирення між
ними не можливе, подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечить
інтересам сторін, тому є всі підстави
для розірвання шлюбу.

Стаття 60 Сімейного Кодексу України
презюмує, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільного сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу. Крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відтак, виникнення режиму спільної
сумісної власності подружжя на все
придбане за час шлюбу майно
презюмується, доки інший з подружжя не
доведе іншого, тобто діє презумпція
спільного майна подружжя.

Крім того, за ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз'яснено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Не належить до спільної
сумісної власності: майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу,
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто та ін.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 08 серпня 2007 року ОСОБА_2
придбав квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи вище наведене, зокрема те,
що спірна квартира придбана сторонами
за час шлюбу, суд дійшов висновку, що
таке є спільним сумісним майном
подружжя та між сторонами слід
поділити вказане майно, виділивши
сторонам по ? частині квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 224 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
укладений 08 жовтня 1992 року у Будинку
урочистих подій м.Дрогобича Львівської
області, актовий запис №494.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1
залишити набуте в шлюбі - ОСОБА_1.

Рішення суду про розірвання шлюбу
після набрання ним законної сили
надіслати до Відділ державної
реєстрації актів цивільного стану по
місту Дрогобичу реєстраційної служби
Дрогобицького міськрайонного
управління юстиції у Львівській
області для внесення відомостей до
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян та поставлення відмітки
в актовому записі про шлюб.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Дрогобицький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час його
проголошення - з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте
Дрогобицьким міськрайонним судом, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
Івасівка А.П.