№ 201/7332/14 ц
провадження 2/201/2003/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2014 року до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання, визнання набування права
власності. Позивач в позові, а його
представник в судовому засіданні
посилалися на те, що 30 жовтня 2013 року
вони з відповідачем ОСОБА_2 уклали
договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом; вона
свою частину договору виконала і
передала відповідачу належну їй
квартиру АДРЕСА_1, а відповідач цей
договір виконував не сумлінно, ніякої
допомоги йому не надавав, ігнорував
зобов'язання по договору і її долею не
цікавиться. Вважає, що відповідач
порушив умови договору довічного
утримання і просила цей договір
розірвати, визнати її знову набутою
право власності на вказане житло,
задовольнивши позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з
представником в ході судового
засідання позовні вимоги не визнала,
пояснивши, що дійсно з позивачкою було
укладено договір довічного утримання,
цей договір і викладені в ньому права
та обов'язки по кожному пункту
відповідачка виконувала сумлінно, але
в їх стосунки з позивачкою втрутився
родич позивачки, він частково
перешкоджав їх виконувати свої
обов'язки, тому і були певні сварки, але
все це можливо владнати, вона від
виконання договору не відмовляється,
вважає його дійсним і підлягаючим до
подальшого виконання. В письмових
запереченнях на позов наполягала на
своїй позиції, вважає позовні вимоги
безпідставними і просила в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення
представника позивача, відповідача і
його представника, оцінивши добуті та
надані докази, перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги
обгрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
пенсіонерка, 30 жовтня 2013 року уклала з
відповідачкою ОСОБА_2 договір
довічного утримання, який посвідчений
державним нотаріусом Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за № 3-1463.
Відповідно до п. 7 цього Договору
вартість квартири оцінена сторонами у
323000.00 грн.. За умовами зазначеного
Договору позивачка передала у
власність відповідачці квартиру
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_1 на праві
власності, а відповідачка
зобов'язувалась довічно повністю
утримувати, забезпечувати позивачку
приписаними ліками за її ж рахунок, а
саме (п.п. 1, 3, 9 договору): прибирати,
прати, стригти за потребою;
забезпечувати догляд за лежачою
хворою; сплачувати комунальні послуги
і послуги телефонного зв'язку за свій
рахунок; здійснювати необхідні
закупівлі за позивачки рахунок;
зберігати в безоплатному довічному
користуванні вказану квартиру;
поховати позивачку за свої кошти за
православним звичаєм та встановити
надгробок. Згідно із п. 11 даного
Договору матеріальне забезпечення з
утримання (догляду), яке щомісяця мало
надаватися позивачці, оцінено у 200.00
грн.

Після укладення вказаного
договору довічного утримання сторони
спочатку не мали взаємних претензій,
відповідач спочатку частково
виконувала умови договору: допомогала
по господарству, здійснювала закупівлі
продуктів і ліків, але згодом (2013 рік)
відповідач зобов'язання належним чином
не виконувала, проявляючи повне
ігнорування до прохань позивача
виконати умови договору.

Вказані негаразди, образи та ін.
змусили ОСОБА_1 запропонувати
відповідачу розірвати договір, але
вона відмовилася. Відповідач
ухиляється від виконання своїх
обов'язків. До того ж проживання
відповідача окремо в невідомому місці
також унеможливлює подальше існування
правових відносин, що витікають із
договору довічного утримання.

В добровільному порядку питання не
вирішено, виник спір і позивачка
вимушена була звертатися з позовом до
суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…». Стаття 16
ЦК України передбачає, що кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з пояснень сторін,
свідків і матеріалів справи з'ясовано,
що відповідачка фактично усунулась від
належного виконання своїх зобов'язань
за вказаним договором довічного
утримання, що виявилось у наступному:
жодного разу не прибрала у квартирі і
не прала речі (пральної машини
позивачка не має); один раз підстригла
її, взявши за це нові жіночі туфлі, що
купувала позивачка; жодного разу не
сплатила за комунальні послуги і за
послуги телефонного зв'язку, як доказ, у
позивачки збереглися усі квитанції, за
якими вона сама сплачувала за ці
послуги; їжу для позивачки не готувала.
Лише чотири рази відповідачка
відвідала магазин і за кошти
позивачки,придбала картоплю, хліб,
кілограм курятини. Посилаючись на
зайнятість, відмовлялася придбати для
позивачки ліки, у зв'язку з чим я
вимушена була звертатися за допомогою
до інших осіб. Кошти на утримання у
розмірі 200.00 грн. щомісяця давала не
регулярно.

Останнім часом, як зазначає позивач,
відповідачка почала виявляти по
відношенню до неї агресивну поведінку
і спілкуватися на підвищених тонах,
погрожувала виселити, що негативно
вплинуло на здоров'я ОСОБА_1: через
хвилювання значно підвищився тиск та
погіршилось самопочуття. Це спонукало
її припинити стосунки з відповідачкою
і звернутися за судовим захистом
шляхом розірвання Договору довічного
утримання.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду
на вимогу відчужувача у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у
разі розірвання договору довічного
утримання і догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України
«Про реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
державна реєстрація прав проводиться
на підставі рішень судів, що забрали
законної сили.

У відповідності до п.п. 4, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:
відновлення становлення, яке існувало
до порушення; припинення право
відношення. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
відповідач зобов'язаний повернути
позивачу все, що він одержав на
виконання цього договору. Але виплати
реально відповідачем не здійснювались,
доказів виплат не мається.

Суд приймає до уваги також і ті
обставини, що позивач виконав
передбачені договором умови в повному
обсязі, ОСОБА_1 має похилий вік, хворіє і
потребує підтримки, в тому числі і від
відповідача за законом /по договору/,
тяжкий стан здоров'я позивача,
особливості спору /відповідач мешкає в
іншому місці/, постійна потреба в
догляді та ін.; переконливих заперечень
проти позову не надійшло, зустрічні
вимоги не заявлені, позовні вимоги
відповідачем фактично частково
визнані.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позовна заява підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача (крім
передбачених законом і договором), не
законні дії відносно нього та предмета
спору, а відповідач не довела
зворотнього, твердження вказаної особи
(відповідача) про наявність будь-яких
інших зобов'язань стосовно вимог
позовної заяви є припущенням.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовну заяву
задовольнити і розірвати договір
довічного утримання, укладений 30
жовтня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, який
посвідчений державним нотаріусом
Першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3 і
зареєстрований в реєстрі за № 3-1463,
визнати ОСОБА_1 такою, що набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1, а також
стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
судовий збір в сумі 3230 грн. і 243 грн. 60
коп., а всього 3473 грн. 60 коп.

Таким чином, позовні вимоги знайшли
своє підтвердження в ході судового
засідання, а тому позов є обгрунтованим
і його необхідно задовольнити в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 19. 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 610, 651, 744, 755, 756 ЦК України, ч. 1 ст.
19 Закону України «Про реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень», ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання,
укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, який посвідчений державним
нотаріусом Першої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори ОСОБА_3
і зареєстрований в реєстрі за № 3-1463.

Визнати ОСОБА_1 такою, що набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стянути з ОСОБА_4 на користь держави
судовий збір в сумі 3230 грн. і 243 грн. 60
коп., а всього 3473 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -