Провадження №2/521/1110/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення індексу інфляції та трьох
процентів річних від простроченої
суми, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів
позики недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення індексу інфляції
та трьох процентів річних від
простроченої суми, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договорів позики недійсними.

В обґрунтування позову та пояснюючи
підстави звернення до суду первісно
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказували, що
на підставі рішення Приморського
районного суду міста Одеси від 19 жовтня
2006 року було зокрема стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
суму боргу з урахуванням трьох
процентів річних від простроченої суми
та проценти на рівні облікової ставки
НБУ.

Проте до теперішнього часу відповідна
сума грошового зобов'язання позивачам
не повернута, виходячи з чого первісно
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до
суду з даним позовом.

В процесі розгляду справи позивач
ОСОБА_4 померла, спадщину після
померлої прийняв та оформив спадкові
права чоловік померлої - ОСОБА_1

Уточнивши заявлені вимоги, остаточно
позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 суму інфляційних та
трьох процентів річних за час
прострочення в розмірі 99639,95 гривень, та
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму
інфляційних та трьох процентів річних
за час прострочення в розмірі 24909,99
гривень.

При розгляді справи із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
звернувся ОСОБА_3, в якому просив суд
визнати недійсними розписки, суму
боргу по яким постановлено стягнути на
підставі рішення Приморського
районного суду міста Одеси від 19 жовтня
2006 року. Як зазначав ОСОБА_3, вказані
розписки є фіктивними, насправді гроші
між сторонами не передавались.

Позивач ОСОБА_1, що діє від власного
імені, а також від імені ОСОБА_2, з
повноважним представником у судове
засідання з'явився, заявлені вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
відкрите судове засідання з'явився,
заявлені вимоги не визнав, просив суд в
задоволенні позову відмовити.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши письмові
докази, які були представлені суду,
перевіривши арифметичні розрахунки,
надавши правовідносинам, що виникли
між сторонами по справі, належну
правову оцінку, суд приходить до
висновку про задоволення первісного
позову та відмову в задоволенні
зустрічного позову - виходячи з
наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 30 листопада 2000 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - з одної сторони, та
ОСОБА_1 - з іншої сторони, було укладено
договір позики, за яким ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 суму позики
в розмірі, еквівалентному 20000,00 доларів
США.

30 листопада 2000 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_4 - з
іншої сторони, було укладено договір
позики, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_3
отримали від ОСОБА_4 суму позики в
розмірі, еквівалентному 40000,00 доларів
США.

01 лютого 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - з
одної сторони, та ОСОБА_4 - з іншої
сторони, було укладено договір позики,
за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали від
ОСОБА_2 суму позики в розмірі,
еквівалентному 15000,00 доларів США.

Згідно рішення Приморського районного
суду міста Одеси від 19 жовтня 2006 року по
цивільній справі №2-4104/2006, постановлено
зокрема стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 69116,66
гривень, на користь ОСОБА_4 - 138233,32
гривень, на користь ОСОБА_2 - 50624,85
гривень.

В силу ухвали апеляційного суду
Одеської області від 21 грудня 2006 року
та ухвали Верховного Суду України від 14
червня 2007 року, - рішення Приморського
районного суду міста Одеси від 19 жовтня
2006 року залишено без змін.

Тобто матеріали справи свідчать, що
правовідносини між сторонами, виниклі
на підставі розписок від 30 листопада 2000
року та 01 лютого 2001 року, були предметом
розгляду судів, розпискам надана
правова оцінка. Суди першої,
апеляційної та касаційної інстанції
погодились із обґрунтованістю вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, заявлених на
підставі розписок від 30 листопада 2000
року та 01 лютого 2001 року. Викладене
вказує на необґрунтованість
зустрічних вимог ОСОБА_3 та обумовлює
відмову в задоволенні відповідних
вимог про визнання цих розписок
недійсними.

З моменту набрання рішенням суду
першої інстанції законної сили, тобто з
21 грудня 2006 року, до теперішнього часу
грошове зобов'язання ОСОБА_3 перед
ОСОБА_1, що діє від власного імені, а
також як правонаступник померлої
ОСОБА_4, та ОСОБА_2, - не виконане.

Заявляючи вимоги про стягнення з
боржника трьох процентів річних та
інфляційних за відповідні періоди
прострочення виконання зобов'язання,
позивачі представила суду відповідні
розрахунки від 17 вересня 2014 року,
згідно яких сума інфляційних та трьох
процентів річних за час прострочення
виконання зобов'язання ОСОБА_3 перед
ОСОБА_1, що діє від власного імені, а
також як правонаступник померлої
ОСОБА_4, - становить 99639,95 гривень; а сума
інфляційних та трьох процентів річних
за час прострочення виконання
зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 -
становить 24909,99 гривень. Суд
погоджується із вірністю та
обґрунтованістю даних розрахунків.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. При цьому, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.ч.1,5 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. У випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Дійсно, згідно ст. 612 ч.1 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом. При
цьому, згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Однак, як зобов'язує процесуальний
закон, суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням особи, виключно
в межах заявлених вимог та не вправі на
власний розсуд виходи за рамки цих
вимог чи змінювати осіб, до яких такі
вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу (ст. 16 ЦК України). Але в силу
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Ураховуючи викладене та з огляду на
встановлені судом фактичні обставини
справи, суд приходить до висновку про
задоволення первісного позову та
відмову в задоволенні зустрічного
позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення індексу інфляції та трьох
процентів річних від простроченої суми
- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
суму інфляційних та трьох процентів
річних за час прострочення - в
загальному розмірі 99639,95 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму інфляційних та трьох процентів
річних за час прострочення - в
загальному розмірі 24909,99 гривень.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договорів позики недійсними -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: