Справа № 2-62/13 Головуючий у І інстанції
Рудюк О.Д.Провадження № 22-ц/780/6452/14
Доповідач у 2 інстанції
СліпченкоКатегорія 42
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, треті особи:
Орган опіки та піклування
Вишгородської районної державної
адміністрації Київської області про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, виселення та визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Димерської
селищної ради Вишгородського району
Київської області, третя особа
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом та
визнання права власності на житловий
будинок, зустрічним позовом Димерської
селищної ради Вишгородського району
Київської області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним та скасування
свідоцтва про право на спадщину за
законом, визнання спадщини відумерлою
та визнання права власності на
житловий будинок за територіальною
громадою,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2012 року позивач ОСОБА_2
звернулася з вищенаведеним, який
обґрунтовувала тим, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 29 березня 2012 року їй
належить на праві власності житловий
будинок АДРЕСА_1, на час звернення до
суду відповідачі проживають в
домоволодінні за даною адресою без
відповідної правової підстави, чим
перешкоджають їй в реалізації права
власності. Збільшивши розмір позовних
вимог 17 липня 2013 року, посилалася на те,
що дізналася про існування акту про
право власності на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_3 на
підставі рішення Димерської селищної
ради № 196-16-ХХIV від 16 липня 2005 року у
відповідності з рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 31 березня 2005
року, за яким визнавалося право
власності на домоволодіння за ОСОБА_3,
однак станом на час розгляду справи
ОСОБА_3 втратила право на володіння та
користування земельною ділянкою,
оскільки дане рішення скасовано.

Просила визнати, що ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 втратили право
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_1; усунути ОСОБА_2
перешкоди в здійснені права власності,
виселивши відповідачів із житлового
будинку; визнати недійсним державний
акт про право власності на земельну
ділянку серії ЯА № 583278, виданий ОСОБА_3,
та припинити її право власності на
земельну ділянку.

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зустрічним позовом, який
обґрунтовувала тим, що з березня 2001
року постійно доглядала ОСОБА_7, в 2004
році, коли ОСОБА_7 придбала житловий
будинок по АДРЕСА_1, вони разом
переїхали туди проживати. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 померла, не встигши укласти
договір довічного утримання з нею.
Рішенням Вишгородського районного
суду від 31 березня 2005 року встановлено
факт укладення довічного утримання та
визнано за нею право власності на
житловий будинок за даною адресою;
впродовж 2004 - 2010 років нею за власний
кошт було проведено капітальний ремонт
будинку, однак рішенням виконавчого
комітету від 28 липня 2011 року їй
відмовлено у визнанні права власності
на самочинне будівництво. Вважає
недійсним свідоцтво про право на
спадщину, видане ОСОБА_2, оскільки
свідоцтво видане державним нотаріусом
за межами свого нотаріального округу.
Крім того, рішенням Вишгородського
районного суду від 18 листопада 2010 року
відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права
власності на будинковолодіння в
порядку спадкування, виселення із
даного будинку.

Просила визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 29 березня 2012 року на
ім'я ОСОБА_2 щодо спадкового майна
ОСОБА_7, визнати за нею право власності
на житловий будинок. Уточнивши позовні
вимоги 25 січня 2013 року, просила також
скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 на спірний будинок.

В липні 2012 року Димерська селищна рада
звернулась до суду із зустрічним
позовом, який обґрунтовувала тим, що
оскільки у рішенні Вишгородського
районного суду від 18 листопада 2010 року
ОСОБА_2 відмовлено в оформленні
спадщини у зв'язку з пропуском строку
звернення до нотаріальної контори, є
незрозумілим, з яких підстав державним
нотаріусом видане свідоцтво без
належного подання ОСОБА_2 заяви про
прийняття спадщини в установлений
законом строк. Оскільки ОСОБА_7 на час
смерті проживала в смт. Димер, нерухоме
майно розташоване на території
Вишгородського району, місцем
відкриття спадщини є смт. Димер.
Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто
вже в липні 2005 року сплив один рік,
необхідний для подальшого обернення
даного майна на користь держави.

Просила визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 29 березня 2012 року на
ім'я ОСОБА_2 щодо спадкового майна
ОСОБА_7, визнати відумерлою спадщину -
житловий будинок по АДРЕСА_1
Вишгородського району, що належав
померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7; визнати
за територіальною громадою смт. Димер,
с. Рикунь та с. Кам'янка Вишгородського
району право власності на житловий
будинок за вказаною адресою.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 17 липня 2013
року позов ОСОБА_2 задоволено частково,
виселено відповідачів з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення, визнано недійсним
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 583278 на ім'я
ОСОБА_3 на земельну ділянку пл. 0,640 га. за
адресою смт. Димер Вишгородського
району, та припинено її право власності
на дану земельну ділянку; в задоволенні
позову в іншій частині, а також в
задоволенні позовів ОСОБА_3 та
Димерської селищної ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 22 жовтня 2013 року рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
скасовано в частині визнання недійсним
державного акту про право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 583278,
виданого ОСОБА_3, та припинення права
власності ОСОБА_3 на земельну ділянку
пл. 0,0640 га., що розташована за адресою
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:07:276:0404. В цій частині ухвалене
нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 про
визнання недійсним державного акту про
право власності на земельну ділянку та
припинення права власності -
відмовлено. В іншій частині рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 квітня 2014 року
касаційні скарги представника ОСОБА_3
та представника ОСОБА_2 задоволені
частково. Рішення апеляційного суду
Київської області від 22 жовтня 2013 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 25 червня 2014 року рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року -
залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
ОСОБА_1 у жовтні 2014 року звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволені позову в
частині виселення апелянта та інших
осіб без надання іншого приміщення -
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Ухвалюючи судові рішення, місцевий та
апеляційний суд в частині виселення
виходив з того, що відповідачі
проживають в будинку за адресою
АДРЕСА_1, належному ОСОБА_2, без правових
підстав.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 в обґрунтування
своїх вимог також посилалася на ст. 391
ЦК України, відповідно до якої, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

При розгляді даної справи, судами також
встановлено та апелянтом не
спростовується тих обставин, що
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 проживають в будинку за адресою
АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_2 без відповідних
правових підстав та відповідно
створюють їй перешкоди в здійсненні
права користування та розпорядження
вказаним будинком.

Статтею 61 ЦПК України встановлено, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Застосовуючи зазначені норму, колегія
суддів враховує, що за її змістом не
потребують доказування саме обставини,
щодо яких мав місце спір і які були
предметом судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 179 ЦПК
України, предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обгрутовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають установленню при ухвалені
судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позов.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, як на підставу для скасування
рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Крім того, апеляційна скарга
переповнена оцінкою доказів, при цьому
не вказується, які з доказів були судом
першої інстанції не прийняті чи
досліджувались із порушенням
установленого законом порядку.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
то підстави для його скасування
відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 312, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: