Справа № 127/8619/14-ц
Провадження № 2/127/3552/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20.10.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого-судді Луценко
Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: представника позивачки -
адвоката ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідачки - адвоката
ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вінниця
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору дарування частки в будинку,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, поновлення
права власності на 1/2 ідеальну частку
будинку, припинення спільної сумісної
власності на земельну ділянку і виділ
її 1/2 ідеальної частки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання недійсним договору
дарування частки в будинку,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, поновлення
права власності на 1/2 ідеальну частку
будинку, припинення спільної сумісної
власності на земельну ділянку і виділ
її 1/2 ідеальної частки, який в процесі
судового розгляду уточнила, мотивуючи
свої позовні вимоги тим, що позивачці
належала на праві приватної власності
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 16.10.2009 року,
виданого державним нотаріусом Першої
вінницької державної нотаріальної
контори Чеклишевою Т.В. та
зареєстрованого в реєстрі за №6-1678, 1/4
частина житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після
смерті чоловіка ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Окрім того, відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 01.10.2009
року, виданого державним нотаріусом
Першої вінницької державної
нотаріальної контори Домбровською І.Є.
та зареєстрованого в реєстрі за №2-815,
інша 1/4 частина житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить відповідачці по справі ОСОБА_7
після смерті батька ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі рішення Вінницької міської
ради від 26.03.2010 року №2748 позивачці
ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_7 передано
безоплатно у спільну сумісну власність
земельну ділянку, площею 475 кв.м.,
цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, про що також свідчить
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯК №046755 та
додаток до державного акта на право
власності на земельну ділянку серії АА
№063809, видані Вінницькою міською радою
та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці
26.03.2012 року.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 01.12.2010 року
у цивільній справі №2-2029 за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, затверджено мирову
угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
від 01.12.2010 року та відповідно до якої
ОСОБА_5 в рахунок погашення
заборгованості за договором позики
передала ОСОБА_6 належну їй на праві
приватної спільної часткової
власності 1/4 частину житлового будинку
з відповідною часткою господарських
будівель по АДРЕСА_1; припинено право
власності ОСОБА_5 на вищезазначену
частку нерухомого майна, та визнано
право власності на останнє за ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 04.04.2014 року ухвалу
Жмеринського міськрайонного суду
Вінницької області від 01.12.2010 року
скасовано, а справу направлено для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Однак, 15.10.2013 року між відповідачем
ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_7 було
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 та зареєстрований в
реєстрі за №1411, відповідно до змісту
якого відповідач ОСОБА_6 подарував, а
відповідачка ОСОБА_7 прийняла у дар 1/4
частку житлового будинку з
прибудовами, відповідною часткою
господарських будівель та споруд, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає даний договір таким, що
суперечить положенням чинного
цивільного та земельного
законодавства України, а відтак
підлягає визнанню його недійсним із
скасуванням державної реєстрації
права власності за відповідачкою
ОСОБА_7 А відтак, вищезазначена частка
будинковолодіння підлягає
витребуванню із чужого незаконного
володіння, шляхом зобов'язання
відповідачку ОСОБА_7 повернути
зазначену частку будинковолодіння
позивачці та визнання права власності
за позивачкою на останню.

Окрім того, вважає, що як співвласник
земельної ділянки має право на
виділення 1/2 ідеальної частки
земельної ділянки, площею 0,0475 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 із
спільної сумісної власності, де частки
позивачки та відповідачки ОСОБА_7 є
рівними та пропорційними у праві
власності жилого будинку.

В судовому засіданні представники
позивачки - адвокат ОСОБА_1, за
довіреністю ОСОБА_2 уточнені позовні
вимоги підтримали в повному обсязі та
просили суд останні задовольнити з
підстав зазначених у позові. Окрім
того, просили суд стягнути з
відповідачів на користь позивачки
судові витрати, які складаються із
витрат щодо сплати судового збору у
розмірі 3 654,00 грн., та витрат на правову
допомогу у розмірі 7 000 грн.

В судовому засіданні представники
відповідачки - адвокат ОСОБА_3, за
довіреністю ОСОБА_4 позовні вимоги
визнали частково в частині визнання
договору дарування від 15.10.2013 року між
сторонами недійсним, в іншій частині
позов не визнали та просили у
задоволенні останнього відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 до судового
засідання не з'явився, однак в
матеріалах справи наявна заява від
останнього, відповідно до якої просить
справу слухати у його відсутність,
позовні вимоги визнає в повному обсязі
та не заперечує проти задоволення
останніх.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявляти клопотання про розгляд
справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, матеріали
інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ»
№208 на об'єкт нерухомого майна, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
всебічно та повно з'ясувавши обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи,
давши їм оцінку у сукупності з
оголошеними та дослідженими
матеріалами справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Так, в судовому засіданні об'єктивно
встановлено, що позивачці належала на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 16.10.2009 року, виданого
державним нотаріусом Першої
вінницької державної нотаріальної
контори Чеклишевою Т.В. та
зареєстрованого в реєстрі за №6-1678, 1/4
частина житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після
смерті чоловіка ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.71), та право
власності на яку було зареєстровано за
позивачкою КП «ВМБТІ», про що було
зроблено запис №6209 в книзі №95 27.11.2009
року, згідно Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно КП
«ВМБТІ» №24603686 від 27.11.2009 року (а.с.71
зворот).

Окрім того, відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 01.10.2009
року, виданого державним нотаріусом
Першої вінницької державної
нотаріальної контори Домбровською І.Є.
та зареєстрованого в реєстрі за №2-815,
інша 1/4 частина житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить відповідачці по справі ОСОБА_7
після смерті батька ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.8), та право
власності на яку було зареєстровано за
позивачкою КП «ВМБТІ», про що було
зроблено запис №6209 в книзі №95 13.10.2009
року, згідно Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно КП
«ВМБТІ» №24126302 від 13.10.2009 року (а.с.8
зворот).

На підставі рішення Вінницької міської
ради від 26.03.2010 року №2748 позивачці
ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_7 передано
безоплатно у спільну сумісну власність
земельну ділянку, площею 475 кв.м.,
цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6), про що також
свідчить державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№046755 та додаток до державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії АА №063809, видані Вінницькою
міською радою та Управлінням
Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року
(а.с.4-5).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 01.12.2010 року
у цивільній справі №2-2029 за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, затверджено мирову
угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
від 01.12.2010 року та відповідно до якої
ОСОБА_5 в рахунок погашення
заборгованості за договором позики
передала ОСОБА_6 належну їй на праві
приватної спільної часткової
власності 1/4 частину житлового будинку
з відповідною часткою господарських
будівель по АДРЕСА_1; припинено право
власності ОСОБА_5 на вищезазначену
частку нерухомого майна, та визнано
право власності на останнє за ОСОБА_6
(а.с.10-11).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 05.04.2011 року
в ухвалу Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 01.12.2010 року
у цивільній справі №2-2029 виправлено
описку та зазначено, що остання є
невід'ємною частиною ухвали суду від
05.04.2011 року (а.с.11).

Згідно Витягу про державну реєстрацію
прав КП «ВМБТІ» №29676808 від 14.04.2011 року за
відповідачем ОСОБА_6 зареєстровано
право власності на вищезазначену
частку будинковолодіння, що по АДРЕСА_1,
на підставі ухвали Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 01.12.2010 року та на підставі
ухвали Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 05.04.2011 року,
про що зроблено відповідний запис №6209
в книзі №95 (а.с.11 зворот). Дана обставина
також підтверджується Витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності №10929691 від 15.10.2013 року,
наданого приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 (а.с.12).

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 04.04.2014 року ухвали
Жмеринського міськрайонного суду
Вінницької області від 01.12.2010 року та
05.04.2011 року скасовано, а справу
направлено для продовження розгляду до
суду першої інстанції (а.с.15-16).

Проте, 15.10.2013 року між відповідачем
ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_7 було
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 та зареєстрований в
реєстрі за №1411, відповідно до змісту
якого відповідач ОСОБА_6 подарував, а
відповідачка ОСОБА_7 прийняла у дар 1/4
частку житлового будинку з
прибудовами, відповідною часткою
господарських будівель та споруд, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.13-14).

На підставі вищезазначеного договору
дарування від 15.10.2013 року за
відповідачкою ОСОБА_7 було
зареєстровано право власності на 1/4
частку житлового будинку з
прибудовами, відповідною часткою
господарських будівель та споруд, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується Витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності №10932656
від 15.10.2013 року, наданого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_11 (а.с.14
зворот).

Однак, суд приходить до висновку, що
вищезазначений договір дарування від
15.10.2013 року є таким, що суперечить
положенням чинного цивільного та
земельного законодавства України, а
відтак підлягає визнанню його
недійсним із скасуванням державної
реєстрації права власності за
відповідачкою ОСОБА_7 з наступних
міркувань.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК
України).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частина першою, третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

А у відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення (ч.1
ст.120 ЗК України).

Як вбачається з положень ч.6 ст.120 ЗК
України істотною умовою договору, який
передбачає набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, є
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
пов'язане з переходом права на частину
земельної ділянки, здійснюється після
виділення цієї частини в окрему
земельну ділянку та присвоєння їй
окремого кадастрового номера.

Однак, як вбачається зі змісту п.1
оскаржуваного договору, нотаріусом
зазначено, що вищезазначена частка
нерухомості, що відчужується,
знаходиться на земельній ділянці, яка є
власністю обдарованої, тобто
відповідачки ОСОБА_7, загальною площею
0,0475 га, хоча насправді дана земельна
ділянка належить позивачці ОСОБА_5 та
відповідачці ОСОБА_7 на праві спільної
сумісної власності на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯК №046755 та
додатку до державного акта на право
власності на земельну ділянку серії АА
№063809, видані Вінницькою міською радою
та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці
26.03.2012 року (а.с.4-5). Окрім того, державна
реєстрація переходу права власності на
частину земельної ділянки під час
переходу права власності на частину
будинковолодіння від позивачки ОСОБА_5
та ОСОБА_6 не відбулась.

А відтак, сторони мали право укладати
вищезазначену угоду лише після
визнання за відповідачем ОСОБА_6 права
власності на частину земельної
ділянки, цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, виділення ОСОБА_6
частини земельної ділянки, яка
пропорційна до його частки у
будинковолодінні, в окрему земельну
ділянку та присвоєння їй окремого
кадастрового номера.

Окрім того, як вбачається із матеріалів
інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ»
№208 на об'єкт нерухомого майна, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
вищезазначеній земельній ділянці
містяться самочинно зведені прибудови,
а саме: сіни літ. а2, прибудова літ. А2,
сарай літ. К, убиральня літ. З. Однак, з
оскаржуваного договору дарування не
можливо встановити, чи входять дані
будівлі до предмету договору, на якій
земельній ділянці дані будівлі
розміщені.

А тому, з огляду на вищенаведене, суд
вважає, що є всі правові підстави для
визнання вищезазначеного договору
недійсним.

Згідно п.10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК
України не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову.

Таким чином, позивачкою було вірно
обрано спосіб захисту свого порушено
права, шляхом подання віндикаційного
позову (про витребування майна із
чужого незаконного володіння).

Так, відповідно до ст.387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

А тому, 1/4 частка житлового будинку з
прибудовами, відповідною часткою
господарських будівель та споруд, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
підлягає витребуванню, шляхом визнання
права власності на останню за
позивачкою.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» рішення суду
про задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (статті 19, 27
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»).

А відтак, проведена державна
реєстрація права власності за
відповідачкою ОСОБА_7 на 1/4 частку
житлового будинку з прибудовами на
підставі договору дарування від 15.10.2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_11 та
зареєстрованого в реєстрі за №1411,
підлягає скасуванню.

Однак, суд не погоджується з позовними
вимогами позивачки в частині
зобов'язати відповідачку ОСОБА_7
повернути позивачці 1/4 частку
житлового будинку з прибудовами,
відповідною часткою господарських
будівель та споруд, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1, оскільки як
вбачається з матеріалів справи та дана
обставина не заперечувалось сторонами
в судовому засіданні, реального поділу
будинку між співвласниками
будинковолодіння встановлено не було.
Таким чином, як і позивачка ОСОБА_5, так
і відповідачка ОСОБА_7 володіють
ідеальними частками в спірному
будинковолодінні, тобто у кожної у
власності знаходиться 1/4 частка
будинковолодіння без виділення
останньої в натурі. А тому,
вищезазначена вимога позивачки є
безпідставною та такою, що не
заслуговує на увагу, а відтак
задоволенню не підлягає.

Згідно п. «в» ч.2 ст.89 ЗК України у
спільній сумісній власності
перебувають земельні ділянки
співвласників жилого будинку.

Відповідно до ч.4 ст.89 ЗК України
співвласники земельної ділянки, що
перебуває у спільній сумісній
власності, мають право на її поділ або
на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у
спільній сумісній власності, з
виділенням частки співвласника, може
бути здійснено за умови попереднього
визначення розміру земельних часток,
які є рівними, якщо інше не передбачено
законом або не встановлено судом (ч.5
ст.89 ЗК України).

Вищезазначена норма закону
кореспондується з ч.2 ст.370 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі
поділу майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Так, дійсно, на підставі рішення
Вінницької міської ради від 26.03.2010 року
№2748 позивачці ОСОБА_5 та відповідачці
ОСОБА_7 передано безоплатно у спільну
сумісну власність земельну ділянку,
площею 475 кв.м., цільове призначення
якої для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6), про що також
свідчить державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№046755 та додаток до державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії АА №063809, видані Вінницькою
міською радою та Управлінням
Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року
(а.с.4-5).

Таким чином, у відповідності до ч.ч.4, 5
ст.89 ЗК України, ч.2 ст.370 ЦК України, ч.3
ст.372 ЦК України позивачка має право на
виділ 1/2 ідеальної частки земельної
ділянки з спільної сумісної власності
земельної ділянки, де частки
співвласників - позивачки ОСОБА_5 та
відповідачки ОСОБА_7 є рівними, та є
пропорційними до права власності
останніх у будинковолодінні.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення з відповідачів на користь
позивачки вартість понесених судових
витрат, то суд приходить до висновку
про часткове задоволення даних вимог з
наступних міркувань.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Зокрема, до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК
України).

Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до cт.1 Закону України від
20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір
компенсації на правову допомогу у
цивільних та адміністративних
справах» розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи
правову допомогу позивачці надавала
адвокат ОСОБА_1, що підтверджується
ордером про надання правової допомоги
серії ВН №025762 від 24.06.2014 р. (а.с.52), та яка
отримала від позивачки винагороду за
надання правової допомоги у розмірі 7
000 грн., згідно квитанції №23 від 03.04.2014
року. Окрім того, представником
позивачки - адвокатом ОСОБА_1 надано
розрахунок вартості послуг за надану
правову допомогу на суму 7 451 грн.,
згідно акту виконаних робіт №15 від
20.10.2014 року.

Однак, суд не погоджується з сумою
витрат, пов'язаних з оплатою правової
допомоги адвоката, оскільки, як
вбачається з матеріалів цивільної
справи, судові засідання по даній
справі, у яких безпосередньо була
присутня представник позивача -
адвокат ОСОБА_1 тривали 1 год. 45 хв., а не 2
год. 30 хв., як зазначено представником в
акті виконаних робіт. Окрім того, суд не
приймає до уваги розрахунок вартості
юридичних консультацій, як особисто,
так і в телефонному режимі, на що
адвокатом витрачено 10 год. на загальну
суму 2 000 грн., так як останні викликають
обґрунтовані сумніви щодо здійснення в
дійсності таких витрат позивачкою.

Згідно Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» розмір
мінімальної з 01.01.2014 року становить 1 218
грн.

А тому, враховуючи вищенаведене та
розрахунок вартості послуг за надану
правову допомогу, суд вважає, що
витрати за надання правової допомоги
складають 1 352,60 грн.:

1) складання та написання позову,
запитів - 500 грн.;

2) участь у судових засідання (1218 грн. х
40% : 60 хв. х 105 хв. = 852,60 грн.) - 852,60 грн.

Однак, з урахуванням часткового
задоволення позову, а також в силу ч.1
ст.88 ЦПК України, відповідно до якої
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, з відповідачів на
користь позивачки підлягають до
стягнення витрати на правову допомогу
у розмірі 1 082,10 грн., а також витрати
щодо сплати судового збору у розмірі 2
923,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись
Постановою Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
ст.ст.89, 120 ЗК України, ст.ст.11, 15, 16, 203, 215,
216, 370, 372, 387, 626 ЦК України, ст.ст.10, 56, 60, 79,
84, 88, 158, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати договір дарування 1/4 частки
житлового будинку з прибудовами,
відповідною часткою господарських
будівель та споруд, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1, від 15.10.2013 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 та зареєстрований в
реєстрі за №1411, недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на 1/4 частку житлового
будинку з прибудовами, відповідною
часткою господарських будівель та
споруд, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, за ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4
частку житлового будинку з
прибудовами, відповідною часткою
господарських будівель та споруд, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Виділити на праві власності ОСОБА_5 1/2
частку земельної ділянки, площею 0,0475
га, кадастровий номер :02:051:0136, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, припинивши спільну
сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на
неї.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на користь ОСОБА_5 витрати щодо сплати
судового збору у розмірі 2 923,20 грн. та
витрати на правову допомогу у розмірі 1
082,10 грн.

В іншій частині задоволення позову
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: