інстанції Дмитренко А.М.Провадження №
22-ц/780/6490/14 Доповідач у 2 інстанції
Журба С.О.Категорія 9
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби
О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Химинець
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Білоцерківської міської ради
Київської області про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу та визнання
права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом, який
мотивувала тим, що з квітня 1996 року вона
з ОСОБА_3 почали проживати однією сім'єю
без реєстрації шлюбу у квартирі, що
належить їй на праві власності. Разом з
ним вони мали спільний бюджет, який
складався з її заробітної плати та його
пенсії, разом поховали його батьків за
спільні кошти, за час спільного
проживання вони придбали холодильник,
телевізор, газову плиту, диван, робили
поточні ремонти у її квартирі,
періодично користувалися його
квартирою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Вона поховала його, облаштувала
пам'ятник, доглядає за місцем його
поховання, але вона не має змоги
оформити спадщину після його смерті на
спадкове майно. На підставі наведеного
позивач просила суд встановити факт її
проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу протягом часу з 1996
року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати
за нею як за спадкоємицею за законом
четвертої черги право власності на
належну померлому квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 вересня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, неповноту та неправильність
встановлення обставин, що мають
значення для справи, просила рішення
суду першої інстанції скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити позов
в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу
тим, що судом першої інстанції не
надано належної оцінки наявним
доказам у справі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. В той же час
оскаржуване рішення не в повній мірі
відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 та
визнання права власності на спадкове
майно, суд першої інстанції
обґрунтовував свої висновки тим, що
такі вимоги не підтверджені жодним
безспірним доказом. В той же час
колегія суддів апеляційного суду не
може погодитися із азначеними
висновками.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, що мають значення для справи.
Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Судом першої інстанції дана невірна
оцінка показам допитаних з боку
позивача свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що мешкають
поряд з будинком позивача, які
підтвердили факт спільного проживання
сторін у зазначений період, пояснивши
що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вони сприймали як
подружжя, що тривалий час проживали
разом, їм відомо, що позивач поховала
ОСОБА_3 та відбула поминальний обід в
себе вдома. Судом першої інстанції не
враховано, що такі покази свідків
узгоджуються з іншими доказами у
справі, зокрема наданим позивачем
дорученням від 14 жовтня 2009 року,
згідно якого ОСОБА_3 уповноважив
позивача на оформлення субсидії,
документами з приводу влаштування
позивачем поховання ОСОБА_3, довідкою
управління ПФУ в м. Біла Церква від 21
серпня 2014 року з приводу того, що з
01 лютого 2010 року померлий змінив адресу
отримання ним пенсії на адресу
проживання позивача. Зазначені докази
в своїй сукупності дають підстави для
висновку про доведеність факту
проживання позивача разом з ОСОБА_3
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Вказані вище порушення вимог ст.212 ЦПК
щодо оцінки доказів у їх сукупності та
взаємозв'язку, які допустив суд першої
інстанції, призвели до неправильного
вирішення спору. Зважаючи на наведене,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не ґрунтується на
матеріалах справи і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав:

Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.256 ЦПК
України суд розглядає справи про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до дослідженої судом
довідки відділу ДРАЦС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції від 22.01.2014 року за
період часу з 01.01.1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1
актовий запис про шлюб ОСОБА_3
відсутній.

Оцінюючи наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням,
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо та
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, колегія суддів
апеляційного суду пришла до висновку,
що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
знайшов своє підтвердження в судовому
засіданні, відтак позов в цій частині
підлягає до задоволення.

Обґрунтованою з точки зору колегії
суддів є й вимога про визнання за
позивачем права власності в порядку
спадкування за ОСОБА_3 належного тому
майна.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» визначено, що при
вирішенні спору про право на спадщину
осіб, які проживали зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, судам
необхідно враховувати правила частини
другої статті 3 СК про те, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Зазначений п'ятирічний строк повинен
виповнитися на момент відкриття
спадщини і його необхідно обчислювати
з урахуванням часу спільного
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

Як вбачається із свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 03.07.2000 р.
ОСОБА_3 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1.

З матеріалів спадкової справи № 60/2014
щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3
вбачається, що заяву про прийняття
спадщини за померлим подала лише
ОСОБА_2. Інші особи за прийняттям
спадщини не зверталися.

З урахуванням викладеного колегія
суддів приходить до висновку, що
вимоги позивача про визнання за нею в
порядку спадкування за законом за
ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
підлягають до задоволення.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 вересня 2014 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким
позов задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 з
ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку
спадкування за законом за ОСОБА_3,
померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: