Справа № 495/8176/14-ц
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2014 року

м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

в складі головуючого - судді
Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті
Білгород-Дністровський заяву ОСОБА_1
про перегляд заочного рішення по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розподіл спільного майна подружжя і
визнання права власності,

Встановив:

Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27 червня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл
спільного майна подружжя і визнання
права власності, позовні вимоги ОСОБА_2
були задоволені, поновлено строк
позовної давності до вимог про поділ
майна, що є об’єктом права спільної
сумісної власності, квартиру АДРЕСА_1
визнано об’єктом права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
позивачки ОСОБА_2 та відповідача
ОСОБА_3; здійснено розділ спільно
нажитого майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а
саме : квартири АДРЕСА_2; визнано за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_1, який є сином сторін
по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подав до
суду заяву про перегляд заочного
рішення, мотивуючи її наступним.

Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27.06.2013 року № 1505/8947/2012, яке набрало
законної сили 08.07.2013 року, було
задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та визнано квартиру АДРЕСА_3
об'єктом права спільної (сумісної)
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано
за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
цієї квартири, а також здійснено розділ
зазначеного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Однак, як вказує заявник, на момент
розгляду цієї справи та ухвалення
вищевказаного рішення заявник - ОСОБА_1
значився власником вказаної квартири
на підставі договору дарування ВТА №
511897 від 30.11.2012 року, що також
підтверджується Витягом з Державного
реєстру прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності. Тобто, при
ухваленні вказаного заочного рішення,
суд вирішив питання про права заявника,
свободи, інтереси та обов'язки як
власника цієї квартири, що була
предметом спору. В судовому засіданні
заявник участі не приймав, в якості
третьої особи (чи співвідповідача) до
участі у справі не був залучений. Про
розгляд цієї справи заявник не знав і
не міг знати, оскільки будь-якими чином
про існування судового процесу його не
повідомляли. Про існування вказаного
рішення йому стало відомо лише при
розгляді Білгород- Дністровським
міськрайонним судом іншої справи про
визнання договору вищевказаного
дарування недійсним, за якою він
виступав співвідповідачем, а саме 09
липня 2014 року. Далі,
Білгород-Дністровським міськрайонним
судом Одеської області було ухвалено
рішення по справі № 495/4435/14-ц, яким було
задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа приватний
нотаріус Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та визнано вищевказаний договір
дарування недійсним. В ході розгляду
вказаної справи ОСОБА_2 в обґрунтування
своїх позовних вимог, було надано як
доказ заочне рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27.06.2013 року № 1505/8947/2012, що і є
предметом перегляду.

Також заявнгик вказує, що оскільки за
заочним рішенням у вказаній справі він
не є відповідачем, а згідно ч. 1 ст. 228 ЦПК
України, заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, він
вважав, що позбавлений чинним
законодавством права на звернення до
суду із заявою про перегляд заочного
рішення, оскільки таке право надано
лише відповідачу. З цих мотивів,
вважаючи за можливе та необхідне
оскарження такого рішення заявником
виключно в апеляційному порядку, 18.08.2014
р. ним було подано до суду апеляційну
скаргу. Про розгляд цієї скарги
заявник ніяким чином не повідомлявся і
відповідно, не знав і не міг знати що
11.09.2014р. Апеляційним судом Одеської
області було винесено ухвалу
№22-ц/785/8315/14 про відмову у відкритті
апеляційного провадження, а копія цієї
ухвали на його адресу не надходила.

Лише 28.10.2014 року він мав змогу
ознайомитись та зняти копію з вказаної
ухвали, в якій Апеляційний суд Одеської
області відмовив у відкритті
апеляційного провадження та роз'яснив
право на звернення із заявою про
перегляд заочного рішення до місцевого
суду.

Далі, як вказує заявник, зазначене
заочне рішення підлягає скасуванню, а
справа призначенню до розгляду в
загальному порядку з огляду на
наступне. Судом прийнято рішення на
підставі матеріалів і доказів наданих
лише позивачем, що призвело, на його
думку до неповного з'ясування обставин
та прийняття рішення, яке не
грунтується на вимогах Закону, окрім
того, не було можливості звернути увагу
суду на деякі докази, надані й самим
Позивачем, внаслідок чого дані докази
залишились без належної уваги суду,
хоча мають вагоме значення для
правильного вирішення справи. Так,
заявник вказує, що на час розірвання
шлюбу між батьками заявника (рішення
суду від 01.10.1999) в них дійсно було двоє
неповнолітніх дітей (заявник та його
брат - ОСОБА_6 20.08.1987р.н.). Під час
фактичного розірвання шлюбу та
припинення шлюбних відносин, а від так
і ведення спільного господарства у
жовтні 1999 року, вказана квартира у
власності батька заявника ще не
перебувала. На той момент, він ще був
членом Молодіжного
житлово-будівельного кооперативу
«Будівельник» та сплачував пайові
внески, що підтверджується довідкою
МЖБК № 12 від 1999р. згідно якої ОСОБА_3 є
членом МЖБК «Будівельник» з 25.10.1995р.,
претендує на квартиру АДРЕСА_4; пайовий
внесок у повному розмірі в сумі 26 130,00
грн. внесено в грудні 1999 року (дата
остаточного розрахунку).

Згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно свідоцтво про право
власності на спірну квартиру на ім'я
відповідача по справі ОСОБА_3 видано
25.01.2000 року, на підставі рішення
виконкому Білгород-Дністровської
міської ради № 12 від 20.01.2000 року. Окрім
того, як вказує заявник, при розірванні
шлюбу між його батьками існувала
домовленість про розпорядження
спільним майном та участю у вихованні
дітей, а саме, згідно цієї домовленості
заявник залишався на вихованні у
батька, його брат ОСОБА_6 залишався на
вихованні у матері. Щодо розпорядження
паєм, накопиченням у Кооперативі,
батьки заявника домовились про те, що
після сплати повного внеску, право
власності на квартиру буде
зареєстровано на батька заявника, а
після того як діти досягнуть
повноліття, право власності на дану
квартиру буде перереєстроване на дітей
сторін, тобто ? частина відійде
заявнику — ОСОБА_1, а інша 1/2 частина –
його брату ОСОБА_7. Однак, як вказує
заявник, підтвердити дану
домовленість між батьками на
теперішній час не надається можливим,
оскільки про її існування достеменно
знають тільки родичі, а справа про
розлучення батьків заявника, в якій
містились відомості про домовленість
між батьками щодо спільного майна та
виховання (утримання)неповнолітніх
дітей), згідно відповіді
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду - знищена за
давністю зберігання. Після припинення
шлюбних відносин, в жовтні 1999 року, в
батька з матір'ю склались вкрай важкі
стосунки: батько почав зловживати
спиртними напоями, та вигнав мати з
нашої квартири. Проте, всупереч
зазначеної домовленості, після
реєстрації розірвання шлюбу в органах
РАЦСу, а саме у вересні 2001 року, мати
стала вимагати в батька документи,
претендуючи на ? частину квартири,
проте батько відмовив їй в наданні
документів та оформленні на неї 1/2
частини квартири, мотивуючи свою
відмову тим, що залишок пайового внеску
він вносив за власні а не за спільні
кошти (під час коли спільне
господарство з нею не вів, фактично
шлюбні відносини були припинені), а
також тим, що згідно досягнутої між
батьками домовленості квартира після
остаточної сплати внесків та
оформлення права власності, повинна
була бути оформлена на заявника та його
брата. Далі, як вказує заявник, його
батьки припинили спільне проживання і
ведення спільного господарства ще в
травні 1999 року (точну дату назвати не
має можливості), однак, шлюб було
припинено рішенням суду від 01.10.1999 року,
яке набрало законної сили 12.10.1999 року.
Таким чином, на думку заявника,
рішенням суду № 2-2336/1999 від 01.10.1999 року
підтверджується той факт, що з 01.10.1999
року (дата ухвалення рішення) мої
батьки фактично припинили шлюбні
відносини, а від так, і припинили
ведення спільного господарства. Далі,
що стосується неповного з'ясування
судом дійсних обставин справи, заявник
вважає, що дана неповнота виражається в
наступному. Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції вважав встановленим та
підтвердженим письмовими матеріалами
той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з
16.11.1985 року по 03.09.2001 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, в період якого
набули право власності на оспорювану
квартиру. Проте, дана обставина не
зовсім відповідає дійсності, оскільки
фактично шлюбні відносини між
позивачем та відповідачем були
припинені ще 01 жовтня 1999, спільне
господарство з того моменту ними не
велось, що підтверджується копією
рішення № 2-2336/1999 від 01.10.1999р, яким
встановлено, що шлюбні відносини
припинено. Тобто, на думку заявника,
оскільки на момент припинення ведення
спільного господарства та фактичного
припинення шлюбних відносин, батько
заявника був власником виключно
пайових накопичень, а повну сплату
внесків здійснено ним за власні кошти,
то предметом позову мав би бути як
об'єкт спільно нажитого майна саме
пайові накопичення у Кооперативі,
сплачені віповідачем по справі за час
шлюбу та ведення спільного
господарства, а не квартира, повну
сплату за яку відповідачем здійснено
частково за особисті кошти та право
власності на яку набуто також коли
фактично шлюбні відносини було
припинено. Так, згідно довідки МЖБК,
батько заяника сплатив за вказану
квартиру за період з 25.10.1995р. по грудень
1999 року 26 130,00 грн. Таким чином, виходячи
з пропорційності сплати щомісячних
платежів, можна вирахувати щомісячний
платіж. Так, з 25.10.1995 по грудень 1999 року -
чотири роки та два місяці, що дорівнює 50
місяців. Таким чином, щомісячний платіж
складав: 26 130 грн : 50 міс. - 522,60 грн. Отже,
за жовтень - грудень 1999 року, батьком
заявника сплачено пайовий внесок в
розмірі: 522,60 грн. х 3 міс. = 1 567,80 грн. з
коштів, що не були спільно нажитим
майном, оскільки шлюбні відносини на
той час було припинено, спільне
господарство не велось. Таким чином, на
думку заявника, при вирішенні
вказаного спору, суд помилково прийшов
до висновку щодо поділу квартири в
рівних долях, а мав би стягнути з
Відповідача на користь Позивача 1/2
пайового накопичення, внесеного за
спільно нажиті кошти, що складає 12 281,10
грн. та розраховано наступним чином: 26
130,00 грн. (повна вартість пайових
внесків) - 1567,80 грн. (внески, здійснені
батьком за власні кошти) = 24 562,20 грн. : 2 =
12 281,10 грн. Проте, вирішуючи питання про
рівний поділ спільного майна, суд не
взяв дану обставину до уваги, хоча цей
факт є визначальним при встановленні
як самого об'єкту спільно нажитого
майна, так і при визначенні долі у
спільному майні.

Далі, як вказує заявник, згідно п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»анова), ... вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути: ...
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі...».
При цьому, суд вирішуючи спір, на думку
заявника, не встановив обсяг спільно
нажитого майна, невірно визначив об'єкт
сумісної власності, не врахував що за
період з 2001 року по 2012 рік дане майно
потребувало витрат на утримання,
сплачувались комунальні платежі
(теплопостачання та квартплата) які
сплачуються не залежно від того, чи
користуєшся квартирою чи ні, а також не
враховано, що вказана квартира за такий
тривалий проміжок часу суттєво
поліпшена за рахунок як коштів
Відповідача так і особистих коштів
заявника. Наслідком цього стало
неправильне визначення як об'єкта
спільно нажитого майна так і долей
співвласників цього майна .

Також, на думку заявника, судом
неправильно поновлено строк позовної
давності про поділ майна, згідно
особистої заяви Позивача, якою він
визнає факт пропущення ним позовною
давності без надання будь-якого доказу
поважності такого пропуску. Так,
згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», пунктом 15 встановлено, що
початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати
набрання рішенням суду законної сили
(статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).           Як
вбачається з самого позову, і як
відбувалось на справді, позивачка з 2001
року через грубе поводження з нею з
боку відповідача змушена була
виселитись з займаної квартири, на яку
вона претендувала, і на вимогу надати
документи для оформлення своєї частки
отримала відмову від відповідача. З
наведеного вбачається, що в 2001 році
позивачка достеменно знала про
порушення свого права. Тобто, вже 2001
року, її право власності по-перше не
визнавалось Відповідачем, по-друге,
було порушено шляхом позбавлення
можливості користуватись і
розпоряджатись. Проте, починаючи з 2001
року і аж до жовтня 2012р. не зверталась
до суду за захистом свого права. Таким
чином, на думку заявника, судом не вірно
визначено початок перебігу позовної
давності, який почав спливати з 2001 і на
момент смерті сина (16.04.2005 року) строк
позовної давності вже минув. Окрім
того, з моменту смерті сина сторін по
справі - 16.04.2005 року до моменту
звернення до суду з Позовом - 16.10.2012
року, минуло сім років, що перевищує
будь-які розумні строки, необхідні для
угамування душевної травми та
владнання всіх турбот, пов'язаних з
похоронами. При цьому, Позивачкою не
надано будь-якого доказу того, що вона
тривалий час перебувала у лікарні, а
від так це твердження єголослівним, і
судом, на думку заявника, без належних
доказів визнано дану обставину
доведеною та поновлено на підставі неї
строк позовної давності.

На додаток, 09.11.2006 року, заочним
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Позивачку було
визнано такою, що втратила право на
користування спірною квартирою, та
знято її з реєстрації. В судове
засідання ОСОБА_2 не з'являлась, хоча,
згідно цього ж рішення «...про час та
місце слухання справи повідомлялась
належним чином, про що свідчить
розписка про одержання судової
повістки...». Таким чином, дане рішення,
додатково підтверджує той факт, що її
право як співвласника спірної квартири
порушено, про що вона в 2006 достеменно
знала (повинна була знати, оскільки
отримувала копії судових повісток).
Однак, у строки, визначені ст. 72 СК
України, за захистом своїх прав не
звернулась. Тобто, в силу приписів
статті 267 ЦК України,сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Питання щодо
пропуску позовної давності в даній
справі порушено стороною (Позивачем в
позовній заяві), однак судом визнано
причини пропуску строку поважними. Від
так, вважаю за можливе не будучи
стороною по справі, оскаржити таке
рішення суду з підстав очевидного
пропуску строків без поважних причин
на протязі понад 10 років без надання
будь-якого доказу поважності такого
пропуску. З огляду на викладене,
починаючи з 2001 року позивач знав про
порушення свого права, як співвласника,
проте за захистом своїх прав не
звертався по 2012 рік. Натомість,
відповідач, увесь цей час з 2001 по 2012 рік
відкрито користувався вказаною
квартирою, утримував її в належному
стані, сплачував комунальні платежі. За
таких обставин, на думку заявника,
відповідач, додатково набув право
власності на всю спірну квартиру за
набувальною давністю, згідно вимог
статті 344 Цивільного кодексу України.
Також заявник вказує, що після
розірвання шлюбу між позивачем та
відповідачем він залишався на повному
утриманні та вихованні свого батька і
бабусі. Його брат ОСОБА_7 (який помер в
2005 році) знаходився також на утриманні
та вихованні іншої бабусі. Таким чином,
заявник вважає неприпустимими майнові
вимоги своєї матері – позивача по
справі, яка його вихованням не
займалась і не несла будь-яких витрат
на утримання.

На підставі вищевикладеного та з
посиланням на статті 232. 224-232 ЦПК
України, заявник просить суд
переглянути заочне рішення від 27.06.2013
року по справі № 1505/8947/2012, яке набрало
законної сили 08.07.2013 року, яким
задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та визнано квартиру АДРЕСА_3
об'єктом права спільної (сумісної)
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано
за ОСОБА_2 право власності на Ї4 частину
цієї квартири, а також здійснено розділ
зазначеного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
скасувати його і призначити справу до
розгляду в загальному порядку.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні
повністю підтримав доводи своєї заяви,
просив її задовольнити.

Представник заявника ОСОБА_8 у
судовому засіданні також підтримав
доводи заяви, просив суд їх
задовольнити.

Позивач по справі - ОСОБА_9 у судовому
засіданні вмоги заяви не підтримала та
просила суд відмовити у її задоволенні.

Згідно статті 228 ЦПК України, заочне
рішення може бути переглянуте судом, що
його ухвалив, за письмовою заявою
відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Згідно ч.1 статті 231 ЦПК України, Заява
про перегляд заочного рішення
розглядається в судовому засіданні.
Неявка осіб, належним чином
повідомлених про час і місце засідання,
не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно ч.3 статті 231 ЦПК України, У
результаті розгляду заяви про перегляд
заочного рішення суд може своєю
ухвалою:

1) залишити заяву без задоволення;

2) скасувати заочне рішення і
призначити справу до розгляду в
загальному порядку.

Згідно статті 232 ЦПК України, заочне
рішення підлягає скасуванню, якщо
судом буде встановлено, що відповідач
не з'явився в судове засідання та не
повідомив про причини неявки з
поважних причин і докази, на які він
посилається, мають істотне значення
для правильного вирішення справи.
Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому цим Кодексом.

З аналізу вищевказаних статей
вбачається, що право на подання заяви
про перегляд заочного рішення
Цивільно-процесуальний кодекс України
надає лише відповідачу по справі, також
регламентуючи, що така заява має бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Заявник – ОСОБА_1 участі у
розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розподіл спільного майна
подружжя і визнання права власності не
приймав, тобто не є ні позивачем, ні
відповідачем по справі, тобто не має
права на звернення до суду з заявою про
перегляд заочного рішення.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що заява ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя і визнання
права власності, є необґрунтованою, та
такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.. 231, 232, 212-215 ЦПК
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного
рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розподіл спільного майна
подружжя і визнання права власності –
залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 5-денний
строк з дня винесення ухвали
апеляційної скарги.

Суддя: