Справа № 135/1366/14-ц
Провадження у справі № 2/135/321/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 Ладижинський
міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Патраманського І.О.,

при секретарі Марченко О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ладижин цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, друга
Тростянецька державна нотаріальна
контора, про визнання договору
дарування удаваним правочином,
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним, поділ спільного
сумісного майна подружжя, визнання
спірної квартири спільним сумісним
майном подружжя та визнання права
власності на ? частину цієї квартири та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом і
повідомив, що 08.08.1993 року він та
відповідачка уклали шлюб, який було
розірвано 30.05.2013 року. З 2001 року по 2005
рік він був на заробітках у Португалії.
В 2004 році вони вирішили купити житло.
Для цієї цілі він передав дружині
зароблені кошти. В кінці лютого 2004 року
дружина зателефонувала йому та
повідомила, що купила квартиру АДРЕСА_1.
В квітні 2013 року він дізнався, що
квартира, яку було придбано у шлюбі з
ОСОБА_3, набута у власність нею згідно
договору дарування від 27.02.2004 року,
укладеним із ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
посвідченого державним нотаріусом
другої Тростянецької державної
нотаріальної контори. Посилаючись на
те, що вказаний договір дарування є
удаваним правочином, просив визнати
поважною причину пропуску строку
звернення до суду з позовом; визнати
договір дарування удаваним правочином;
визнати дійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений
27.02.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_6, оскільки цей договір не є
договором дарування, він був не
безоплатний, сторонни досягли всіх
істотних умов договору
купівлі-продажу, відбулось повне
виконання договору; визнати спірну
квартиру спільним майном подружжя, та
розділити її, виділивши йому у
власність ? частину квартири. Крім того,
зазначив, що за час спільного
проживання ними було спільно набуто
майно, яке просив розділити, виділивши
йому: диван та два крісла в комплекті,
вартістю 10000 грн.; телевізор «Самсунг
Плано», вартістю 3000 грн.; пральну машину
«LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану варочну
панель «Арістон», вартістю 2500 грн.;
кухонний стіл та чотири табуретки в
комплекті, вартістю 1000 грн.; стіл та
чотири стільці в комплекті, вартістю 4000
грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу купе,
вартістю 4000 грн., всього на загальну
суму 29500 грн. ОСОБА_3 виділити: меблеву
стінку виробництва «Котовської
меблевої фабрики», вартістю 10000 грн.;
двоспальне ліжко, вартістю 5000 грн.;
холодильник «Індезит», вартістю 4000
грн.; вбудовану духову шафу «Арістон»,
вартістю 2500 грн.; кухонні меблі,
вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та
шафа для одягу, вартістю 2500 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю
1000 грн., а всього на загальну суму 31000
грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали заявлені
вимоги. Запропонували відповідачу
розділити рухоме майно за таким
варіантом: ОСОБА_1, виділяється та
визнається за ним право власності на:
телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000
грн.; стіл та чотири стільці в
комплекті, вартістю 4000 грн; комод,
вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000
грн.; меблеву стінку виробництва
«Котовської меблевої фабрики»,
вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко,
вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та
шафа для одягу, вартістю 2500 грн., а
всього на загальну суму 30500 грн. ОСОБА_3
виділяється, та визнати за нею право
власності на: диван та два крісла в
комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну
машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану
варочну панель «Арістон», вартістю 2500
грн.; кухонний стіл та чотири табуретки
в комплекті, вартістю 1000 грн.;
холодильник «Індезит», вартістю 4000
грн.; вбудовану духову шафу «Арістон»,
вартістю 2500 грн.; кухонні меблі,
вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч
«Самсунг», вартістю 1000 грн., а всього на
загальну суму 29000 грн.

В судовому засіданні відповідач та її
представник щодо розподілу рухомого
майна позов визнали та не заперечували
протии його розподілу за варіантом,
запропонованим позивачем з
урахуванням пропозиції в судовому
засіданні. Позов про визнання договору
дарування удаваним правочином;
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним; поділ спільного
сумісного майна подружжя; визнання
спірної квартири спільним сумісним
майном подружжя та визнання права
власності на ? частину цієї квартири -
не визнали. Просили відмовити в
задоволенні даних вимог у зв'язку зі
спливом строку позовної давності, так,
як квартира АДРЕСА_1 була їй подарована
ще 27.02.2004 року, і ОСОБА_1 про це
достеменно знав.

Треті особи просили вирішити спрі
згідно законодавства на розсуд суду.

Разом з цим, ОСОБА_3 звернулась із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1
Згідно уточненої та доповненої
зустрічної позовної заяви зазначила,
що до спільного сумісного майна,
нажитого під час шлюбу із ОСОБА_1,
належить автомобіль марки
«Фольксваген Кадді», 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
129406 грн., та житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований за адресою: АДРЕСА_7. Тому
просила розділити вказане майно,
визнавши за нею право власності на
автомобіль, стягнувши з неї на користь
ОСОБА_1 кошти, що становлять половину
вартості автомобіля - 64703 грн. Визнати
за нею право власності на ? частину
спірного житлового будинку з
господарськими спорудами, та
встановити порядок користування даним
будинком, виділивши їй у користування,
враховуючи інтереси неповнолітньої
дитини, кімнату 1-5, площею 17 кв. м.
Виділити ОСОБА_1 у користування кімнату
1-2 площею, 8,5 кв.м. Коридор 1-1, площею 4,2
кв. м, кладову 1-4, площею 1,5 кв.м, кухню 1-3,
площею 8,9 кв. м, сарай, площею 54,4 кв. м,
залишити у спільному користуванні.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її
представник зустрічний позов
підтримали.

ОСОБА_1 та його представник в судовому
засіданні зустрічний позов в частині
поділу автомобіля визнали. Заперечили
проти позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання житлового будинку АДРЕСА_7
спільним майном з тих підстав, що він
продав вказаний будинок своїй тітці
ОСОБА_9 за 3000 доларів США, про що було
складено відповідну розписку.

Суд, вислухавши сторони, представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню, а зустрічний
позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено,
що розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 69 СК
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 71 СК
України, що майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. В разі
вирішення спору про порядок поділу
майна судом, суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту ст. 657 ЦК України,
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено,
що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено,
що за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено,
що удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні встановлено
наступне.

В період з 08.08.1993 року по 30.05.2013 року
ОСОБА_1, та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Під час перебування в шлюбі вони
спільно нажили жилий будинок,
розташований по АДРЕСА_7.

Також, сторонами в цей час спільно
набуто автомобіль марки «Фольксваген
Кадді» 2005 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час шлюбу
придбали: телевізор «Самсунг Плано»,
вартістю 3000 грн.; стіл та чотири стільці
в комплекті, вартістю 4000 грн; комод,
вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000
грн.; меблеву стінку виробництва
«Котовської меблевої фабрики»,
вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко,
вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та
шафа для одягу, вартістю 2500 грн., диван
та два крісла в комплекті, вартістю 10000
грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000
грн.; вбудовану варочну панель
«Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний
стіл та чотири табуретки в комплекті,
вартістю 1000 грн.; холодильник
«Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану
духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.;
кухонні меблі, вартістю 5000 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю
1000 грн..

27.02.2004 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
уклали із ОСОБА_3 договір дарування
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 для приховання
іншого правочину, а саме - договору
купівлі-продажу даної квартири.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали від
ОСОБА_3 кошти в сумі 10500 доларів США як
плату за відчуження на її користь
квартири АДРЕСА_1.

Ці факти стверджуються сукупністю
доказів та вимогами законів.

Так, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні
судового рішення.

Сторонами визнаються і не підлягають
доказуванню такі обставини:

1) що автомобіль марки
«Фольксваген Кадді» 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2, придбаний у шлюбі та є
спільним майном подружжя, вартість
автомобіля становить 129406 грн.;

2) що спільним майном подружжя є:
телевізор «Самсунг Плано», вартістю 3000
грн.; стіл та чотири стільці в
комплекті, вартістю 4000 грн; комод,
вартістю 2000 грн.; шафу купе, вартістю 4000
грн.; меблеву стінку виробництва
«Котовської меблевої фабрики»,
вартістю 10000 грн.; двоспальне ліжко,
вартістю 5000 грн.; шафу для взуття та
шафа для одягу, вартістю 2500 грн., диван
та два крісла в комплекті, вартістю 10000
грн.; пральну машину «LG», вартістю 3000
грн.; вбудовану варочну панель
«Арістон», вартістю 2500 грн.; кухонний
стіл та чотири табуретки в комплекті,
вартістю 1000 грн.; холодильник
«Індезит», вартістю 4000 грн.; вбудовану
духову шафу «Арістон», вартістю 2500 грн.;
кухонні меблі, вартістю 5000 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю
1000 грн..

3) ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 10500
доларів США за те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 подарували їй свою квартиру
АДРЕСА_1.

Спірним є питання щодо того, чи
належить до спільного сумісного майна
подружжя жилий будинок, розташований
по АДРЕСА_7. Чи договір дарування
квартири АДРЕСА_1 є удаваним
правочином. Чи належить до спільного
сумісного майна подружжя і чи підлягає
поділу квартира АДРЕСА_1.

В судовому засіданні сторонни прийшли
до згоди щодо поділу наступного
спільного сумісного майна подружжя.
Згідно узгодженої позиції сторін,
ОСОБА_1, виділяється та визнається за
ним право власності на: телевізор
«Самсунг Плано», вартістю 3000 грн.; стіл
та чотири стільці в комплекті, вартістю
4000 грн; комод, вартістю 2000 грн.; шафу
купе, вартістю 4000 грн.; меблеву стінку
виробництва «Котовської меблевої
фабрики», вартістю 10000 грн.; двоспальне
ліжко, вартістю 5000 грн.; шафу для взуття
та шафа для одягу, вартістю 2500 грн., а
всього на загальну суму 30500 грн. ОСОБА_3
виділяється, та визнати за нею право
власності на: диван та два крісла в
комплекті, вартістю 10000 грн.; пральну
машину «LG», вартістю 3000 грн.; вбудовану
варочну панель «Арістон», вартістю 2500
грн.; кухонний стіл та чотири табуретки
в комплекті, вартістю 1000 грн.;
холодильник «Індезит», вартістю 4000
грн.; вбудовану духову шафу «Арістон»,
вартістю 2500 грн.; кухонні меблі,
вартістю 5000 грн.; мікрохвильову піч
«Самсунг», вартістю 1000 грн., а всього на
загальну суму 29000 грн.

Враховуючи узгоджену позицію сторін,
щодо вказаного варіанту поділу, такий
варіант поділу підлягає затвердженню
судом, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині поділу вищезазначеного майна
підлягають частковому задоволенню.

Незважаючи на те, що позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання договору дарування
квартири АДРЕСА_1 правочином є
обґрунтованими, позов в цій частині не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, набула у
власність квартиру АДРЕСА_1 відповідно
до укладеного із ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 договором дарування цієї
квартири. При цьому вона передала
ОСОБА_5 10500 доларів США.

Оскільки згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України
договір дарування передбачає
безоплатне передання майна у
власність, тому договір дарування
квартири, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є удаваним
правочином, укладеним для приховання
договору купівлі-продажу, який вони
насправді вчинили, та як було виконано
всі істотні умови договору купівлі
продажу - передача продавцем у
власність квартири покупцю, прийняття
квартири покупцем та сплата за це
певної грошової суми.

Дані обставини також визнаються
сторонами та підтверджуються показами
свідків.

Так, свідок ОСОБА_5 суду показала, що в
2004 році вони продавали квартиру, ОСОБА_1
був у Португалії, а потрібна була його
згода на оформлення договору
купівлі-продажу квартири його
дружиною. Тому, вони вирішили оформити
договір дарування, щоб він не приїзджав
з Португалії. При цьому вона отримала
від ОСОБА_3 за квартиру 10500 доларів США.

ОСОБА_1 просить поновити йому строк
звернення до суду із позовом про
визнання договору дарування удаваним
правочином та визнання квартири
АДРЕСА_1 майном подружжя, поділ цього
майна. При цьому посилається на те, що
довідався про те, що квартира була
подарована у 2004 році його дружині лише
в квітні 2013 року, коли у них почались
сімейні негаразди і постало питання
про поділ спільного майна.

Суд вважає, що ОСОБА_1, починаючи з 2006
року було відомо, що спірна квартира
була набута його дружиною у власність
на підставі договору дарування від
27.02.2004 року. Оскільки він, повернувшись
із Португалії - з 2006 року та проживав
разом із дружиною, мав доступ до всіх
сімейних документів. Дана обставина
підтверджується також показами
свідків.

Так, свідок ОСОБА_10 дала суду показання
про те, що вона знала, що квартира була
подарована ОСОБА_3 в 2004 році. ОСОБА_1
знав про договір дарування, так, як він
зберігав всі документи в шафі.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що їй було
відомо, що квартира була подарована
ОСОБА_3 тоді, коли ОСОБА_1 був у
Португалії. ОСОБА_1 бачив документи,
дарственну, про це йому також говорила
його дружина.

Суд не приймає до уваги покази свідка
ОСОБА_12, яка є матір'ю позивача ОСОБА_1,
про те, що ОСОБА_3 не показувала його
сину документи, на підставі яких вона
набула у власність квартиру, а тому він
не знав про те, що квартиру набуто на
підставі договору дарування. При цьому
суд враховує те, що дані покази
зроблені свідком на підставі слів
самого ОСОБА_1. Також суд враховує її
стосунки із позивачем, який є її сином,
а також суперечливість даних показів в
цій частині іншим доказам, дослідженим
в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
доводи ОСОБА_1 про те, що він не знав, що
квартира була набута його дружиною
відповідно до договору дарування, є
надуманими.

Тому позовна давність за позовними
вимогами ОСОБА_1 про визнання договору
дарування удаваним правочином та
визнання квартири АДРЕСА_1 майном
подружжя, поділ цього майна, - спливла. А
відтак в задоволенні вказаних позовних
вимог слід відмовити у зв'язку зі
спливом строку позовної давності,
оскільки ОСОБА_3 наполягає на
застосуванні позовної давності.

Доводи сторін підтверджуються також
сукупністю досліджених доказів.

З рішення Тростянецького районного
суду Вінницької області від 30.05.2013 року
видно, що судом вирішено розірвати шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, зареєстрований
08.08.1993 року виконкомом
Четвертинівської сільської ради
Тростянецького району Вінницької
області, актовий запис № 11.

Із договору дарування від 27.02.2004 року,
укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
та ОСОБА_3 видно, що дарувальники
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 передали
безоплатно у власність (подарували) а
обдаровувана ОСОБА_3 прийняла дарунок -
квартиру за АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
жилого будинку, укладеного між ОСОБА_13
та ОСОБА_1 21.07.1999 року, видно, що
продавець ОСОБА_13 продала а покупець
ОСОБА_1 купив жилий будинок, що
розташований в АДРЕСА_7.

З технічного паспорту на жилий будинок
по АДРЕСА_7 видно, що будинок має
загальну площу 40,1 кв.м, в тому числі
житлову - 25,5 кв.м, в будинку є 5 кімнат, 2 з
яких жилі: кімната 1-5 площею 17 кв.м;
кімната 1-2 площею 8,5 кв.м, а також
коридор 1-1 площею 4,2 кв. м, кладова 1-4
площею 1,5 кв.м, кухня 1-3 площею 8,9 кв. м. До
вказаного домоволодіння належить
також сарай площею 54,4 кв.м

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, за ОСОБА_1
зареєстровано автомобіль марки
«Фольксваген Кадді» 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2.

Згідно звіту про оцінку транспортного
засобу 0038 від 01.12.2014 року, складеного
оцінювачем - ФОП ОСОБА_14, ринкова
вартість автомобіля марки
«Фольксваген Кадді» 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2 на дату оцінки становить
129406 грн.

Перераховані докази суд приймає до
уваги, так як вони зібрані з
дотриманням вимог законів, ніким не
оскаржуються і не суперечать один
одному.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання за нею права власності на
автомобіль марки «Фольксваген Кадді»
2005 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 підлягають
задоволенню. Оскільки ОСОБА_1 визнав
позов в цій частині, сторони узгодили,
що вартість автомобіля становить 129406
грн. При цьому компенсація ОСОБА_1 має
скласти половину вартості автомобіля -
64703 грн.

Суд не приймає до уваги твердження
ОСОБА_1 про те, що він продав будинок в
АДРЕСА_7 ОСОБА_9

Оскільки ОСОБА_1 не надано належних
доказів на підтвердження зазначеної
ним обставини про продаж вказаного
будинку.

А надані ним довідка Оляницької
сільської ради № 780 від 06.11.2014 року про
те, що ОСОБА_9 проживає у зазначеному
будинку але не зареєстрована, не є
належним доказом на підтвердження
факту продажу будинку.

Так само не є належним доказом продажу
будинку і розписка від 10.10.2008 року про
отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_15 3000 доларів
США за продаж будинку.

Так як договір купівлі-продажу
нерухомого майна повинен бути
укладений письмово і підлягає
нотаріальному посвідченню, чого не
було додержано.

Не є належними доказами перебування
будинку у власності ОСОБА_15 і те, що ним
було газифіковано будинок, укладались
договори на газифікацію, сплачувалась
вартість робіт по газифікації, та
поточні платежі за газ, тощо.

Покази свідка ОСОБА_9 про те, що вона з
покійним чоловіком купила за 3000
доларів США у ОСОБА_1 будинок в АДРЕСА_7,
не є належним доказом, що підтверджує
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна.

А відтак, заперечення ОСОБА_1 проти
зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання
за нею права власності на ? частину
будинку в АДРЕСА_7 та поділ будинку, є
безпідставними.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не
заперечував проти порядку
користування житловим будинком,
запропонованим за варіантом ОСОБА_3,
враховуючи інтереси неповнолітньої
дитини, яка проживає разом із ОСОБА_3,
суд вважає, що їй слід виділити в
користування більшу кімнату із двох
наявних житлових кімнат, яку вона
просить. А тому позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині визнання за нею права
власності на ? частину будинку в
АДРЕСА_7 Тростянецького району та
встановлення порядку користування
будинком підлягають задоволенню.

Сторони дійшли згоди щодо того, що всі
судові витрати, які були ними понесені,
залишаються за ними.

На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215
ЦПК України, керуючись ст.ст. 235, 256, 257, 267,
655, 657, 717 ЦК України, ст.ст. 70, 71 СК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
друга Тростянецька державна
нотаріальна контора, про визнання
договору дарування удаваним
правочином, визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним,
поділ спільного сумісного майна
подружжя, визнання права власності на ?
частину квартири - задовольнити
частково.

Поділити спільне майно подружжя, що
знаходиться в квартирі АДРЕСА_1.

Виділити ОСОБА_1, та визнати за ним
право власності на:

- телевізор «Самсунг Плано»,
вартістю 3000 грн.;

- стіл та чотири стільці в
комплекті, вартістю 4000 грн;

- комод, вартістю 2000 грн.;

- шафу купе, вартістю 4000 грн.

- меблеву стінку виробництва
«Котовської меблевої фабрики»,
вартістю 10000 грн.;

- двоспальне ліжко, вартістю 5000
грн.;

- шафу для взуття та шафа для одягу,
вартістю 2500 грн., а всього на загальну

суму 30500 грн.

Виділити ОСОБА_3, та визнати за нею
право власності на:

- диван та два крісла в комплекті,
вартістю 10000 грн.;

- пральну машину «LG», вартістю 3000
грн.;

- вбудовану варочну панель
«Арістон», вартістю 2500 грн.;

- кухонний стіл та чотири
табуретки в комплекті, вартістю 1000 грн.;

- холодильник «Індезит», вартістю
4000 грн.;

- вбудовану духову шафу «Арістон»,
вартістю 2500 грн.;

- кухонні меблі, вартістю 5000 грн.;

- мікрохвильову піч «Самсунг»,
вартістю 1000 грн., а всього на загальну
суму 29000 грн.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
друга Тростянецька державна
нотаріальна контора, про визнання
договору дарування удаваним
правочином, визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним,
визнанян спірної квартири
спільнимсумісниммайном подружжя та
визнання права власності на ? частину
цієї квартири - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити.

Виділити ОСОБА_3 і визнати за нею право
власності на автомобіль марки
«Фольксваген Кадді» 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2, вартістю 129406 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію за ? частину
вартості даного автомобіля в розмірі
64703 грн.

Розділити між сторонами житловий
будинок АДРЕСА_7.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку з
господарськими спорудами,
розташованих за адресою: АДРЕСА_7.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину житлового будинку з
господарськими спорудами,
розташованих за адресою: АДРЕСА_7.

Встановити порядок користування
житловим будинком з господарськими
господарськими спорудами,
розташованих за адресою: АДРЕСА_7.
Виділивши у користування ОСОБА_3,
враховуючи інтереси неповнолітньої
дитини, кімнату 1-5 площею 17 кв. м.
Виділити ОСОБА_1 у користування кімнату
1-2 площею 8,5 кв.м. Коридор 1-1 площею 4,2 кв.
м, кладову 1-4 площею 1,5 кв.м, кухню 1-3
площею 8,9 кв. м, сарай площею 54,4 кв. м
залишити у спільному користуванні.

Судові витрати, понесені сторонами,
залишити за ними.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення може бути подана
апеляція протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Ладижинський
міський суд.

Суддя: