22-ц/773/1697/14 Головуючий у 1 інстанції:
Ковтуненко В.В. Категорія: 58 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю пр-ка позивача - ОСОБА_1,

пр-ка третьої особи: ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, Першого відділу державної
виконавчої служби Луцького міського
управління юстиції, треті особи на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору -
Публічне акціонерне товариство
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
Публічне акціонерне товариство
«Універсал Банк», Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк», Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк», про звільнення
іпотечного майна з-під арешту за
апеляційною скаргою третьої особи -
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А
:

29 липня 2014 року Публічне акціонерне
товариство (далі - ПАТ) «УкрСиббанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
(на даний час - ОСОБА_3), Першого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції, треті
особи на стороні відповідача, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору - ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк», ПАТ «Універсал
Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ КБ
«ПриватБанк», про звільнення
іпотечного майна з-під арешту.

Свій позов мотивує тим, що 05.07.2005 року та
08.10.2008 року між банком і ОСОБА_3 було
укладено два кредитних договори,
згідно яких позичальнику надано кошти
відповідно у розмірі 79640 грн. та 35000
доларів США і на виконання зобов'язань
за якими позичальник передала в
іпотеку банку належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1, про що
укладено 07.07.2005 року та 08.10.2008 року
договори іпотеки, які нотаріально
посвідчені та зареєстровані у реєстрах
під № 1719 та № 2489.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 16.11.2010 року задоволено позов банку і
стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_6
заборгованість за обома кредитними
договорами на загальну суму 379455,17 грн.
та судові витрати по справі.

У липні 2014 року позивачу стало відомо,
що Першим відділом державної
виконавчої служби Луцького міського
управління юстиції за заявами інших
банків-стягувачів при виконанні
виконавчих документів накладено
арешти на вищезазначене нерухоме майно
- квартиру, що є предметом іпотеки, про
що позивач не був повідомлений.

Згідно висновку оцінки ринкова
вартість спірної квартири становить
421821 грн.. Станом на 14.07.2014 року
заборгованість за кредитними
договорами збільшилась і становить
відповідно 129607,33 грн. (кредит + відсотки)
і 10738,83 (пеня) за першим договором і 64777,73
доларів США або 757656,39 грн. (кредит +
відсотки) і 5635,14 доларів США або 65910,02
грн. (пеня) за другим договором. Отже,
вартість предмета забезпечення є
значно нижчою, ніж сума заборгованості
за кредитними договорами.

Оскільки накладення арешту на іпотечну
квартиру порушує права позивача, як
іпотекодержателя на переважне право на
задоволення своїх вимог перед іншими
кредиторами, ПАТ «УкрСиббанк» просило
звільнити квартиру з-під арешту та
зобов'язати Перший ВДВС Луцького МУЮ
внести відповідні записи про
звільнення майна з-під арешту до
відповідних Державних та єдиних
реєстрів, у яких реєструється
обтяження нерухомого майна.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2014
року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 58,2 кв.м, що
належить на праві власності ОСОБА_3 та
на яку накладено арешт згідно
постанови Першого ВДВС Луцького МУЮ
про відкриття виконавчого провадження
ВП № 1/501/10 (ВП № 20443437) від 15.07.2010 року,
реєстраційний номер обтяження № 10073039;
постанови Першого ВДВС Луцького МУЮ
про арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження ВП № 28545420 від
06.09.2011 року, реєстраційний номер
обтяження 11580481; постанови Першого ВДВС
Луцького МУЮ про арешт майна боржника
та оголошення заборони його відчуження
ВП № 40806831 від 19.11.2013 року, реєстраційний
номер обтяження 3448357; постанови Першого
ВДВС Луцького МУЮ про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження ВП № 43416185 від 23.05.2014 року,
реєстраційний номер обтяження 5879737.

В апеляційній скарзі третя особа - ПАТ
КБ «ПриватБанк» просить скасувати це
рішення та ухвалити нове - про відмову в
позові.

Вважає, що судом допущено неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

В апеляційному суді представник
апелянта апеляційну скаргу підтримала
із наведених у ній підстав та просить
її задовольнити.

Представник позивача апеляційну
скаргу заперечила та просить її
відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, а рішення суду
першої інстанції - до скасування з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову з наступних
підстав.

Задовольняючи позов повністю, суд
першої інстанції керувався вимогами
ст.572 ЦК України, Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», Законом України
«Про заставу» та виходив з того, що
накладення арешту на спірну квартиру
порушує права позивача, як
заставодержателя та обтяжувала, який
має вищий пріоритет на задоволення
своїх вимог за рахунок заставленого
майна.

Проте, такі висновки суду зроблені з
порушенням норм матеріального права.

Задовольняючи позов повністю, тобто по
двох вимогах, суд першої інстанції
взагалі не вирішив вимогу позивача
зобов'язати Перший ВДВС Луцького МУЮ
внести відповідні записи про
звільнення майна з-під арешту до
відповідних Державних та єдиних
реєстрів, у яких реєструється
обтяження нерухомого майна

Вирішуючи спір та мотивуючи рішення,
суд першої інстанції застосував закон,
який не поширюється на спірні
правовідносини та не застосував закон,
який підлягав застосуванню.

Із позовної заяви та матеріалів справи
вбачається, що спір виник стосовно
нерухомого майна - квартири.

Разом із тим, судом безпідставно
застосовано Закон України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», оскільки згідно
статті 1 цей Закон визначає правовий
режим регулювання обтяжень рухомого
майна.

Також судом не застосовано Закон
України «Про іпотеку», хоча спір виник
стосовно нерухомого майна, переданого
в іпотеку і цей закон є спеціальним при
вирішенні спору.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Згідно ст.572 ЦК України в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Із матеріалів справи вбачається, що між
позивачем та ОСОБА_3 (ОСОБА_3) 05.07.2005 року
та 08.10.2008 року було укладено два
кредитних договори, згідно яких
позичальнику ОСОБА_3 банком надано
кошти відповідно у розмірі 79640 грн. та
35000 доларів США і на виконання
зобов'язань за цими договорами
позичальник передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1, про що укладено 07.07.2005 року та
08.10.2008 року договори іпотеки, які
нотаріально посвідчені та
зареєстровані у реєстрах під № 1719 та №
2489. Заборона відчуження квартири
зареєстрована у реєстрах відповідно
під № 1720 та № 2490/117 (а.с.7-13, 15-19, 20).

Із витягу про реєстрацію в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна вбачається, що 08.07.2005
року за реєстровим номером 2167370
зареєстровано заборону відчуження
спірної квартири на підставі договору
іпотеки від 07.07.2005 року (а.с.14).

Із постанови державного виконавця
Першого відділу ДВС Луцького МУЮ від
08.08.2011 року вбачається, що накладено
арешт на все майно ОСОБА_3 при виконанні
виконавчого листа, виданого Луцьким
міськрайсудом щодо стягнення судовим
рішенням від 16.11.2010 року з боржника на
користь позивача кредитної
заборгованості (а.с.29, 38-39).

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що постановами державних
виконавців Першого ВДВС Луцького МУЮ
від 15.07.2010 року, 06.09.2011 року, 19.11.2013 року,
23.05.2014 року накладено арешти на все
майно ОСОБА_3, у тому ж числі і на спірну
квартиру, в зв'язку з виконанням
виконавчих документів про стягнення
коштів на користь інших стягувачів -
ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
ПАТ «Універсал Банк», ПАТ «Дельта
Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.27, 28, 30, 31)
та відомості про арешт внесені до
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна (а.с.21-23, 24-26).

Жодних доказів про те, що державні
виконавці повідомляли позивача про
накладення арешту на іпотечне майно -
сторони не подали.

За змістом пункту 1 ч.1 ст.32 Закону
України "Про виконавче провадження"
заходом примусового виконання судових
рішень є звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника,
у тому числі якщо вони перебувають у
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Арешт на майно боржника може
накладатись державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (ст.57 Закону України
"Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення
на заставлене майно визначений статтею
54 Закону України "Про виконавче
провадження", відповідно до якої
звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень Закону України "Про іпотеку"
(ч.8 ст.54 Закону України "Про виконавче
провадження").

При реалізації цієї норми слід мати на
увазі, що за положеннями ст.1 Закону
України "Про іпотеку" іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом, та відповідно частиною першою
статті 33 Закону України "Про іпотеку",
за якою у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку про те, що
іпотека як правовий інститут виконує
забезпечувальну функцію виконання
боржником основного зобов'язання,
тобто спрямований на те, щоб
гарантувати
кредитору-іпотекодержателю право на
задоволення його вимог за рахунок
певного, заздалегідь визначеного
сторонами майна за наявності в
боржника заборгованості перед
кредитором.

Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору (ч.5 ст.3 Закону України "Про
іпотеку").

За змістом ч.6 ст.3 Закону України "Про
іпотеку" (у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин - липень 2005 року) у разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч.7 ст.3 Закону України
"Про іпотеку" пріоритет права
іпотекодержателя на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки відносно
зареєстрованих у встановленому
законом порядку прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає з моменту державної
реєстрації іпотеки. Зареєстровані
права та вимоги на нерухоме майно
підлягають задоволенню згідно з їх
пріоритетом - у черговості їх державної
реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет
іпотеки в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-іпотекодержателя, який має
переважне право перед іншими особами
на задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки.

Із постанов державних виконавців від
15.07.2010 року, 06.09.2011 року, 19.11.2013 року,
23.05.2014 року вбачається, що накладення
арешту на спірну квартиру, яка є
предметом іпотеки проведено
державними виконавцями в порядку
примусового виконання за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувачів, які не є
іпотекодержателями, та у порушення
передбаченого ч.8 ст.54 Закону України
"Про виконавче провадження" і ч.6 ст.3
Закону України "Про іпотеку" (у
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
пріоритету права позивача, як
іпотекодержателя на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Згідно з ч.4 ст.54 Закону України "Про
виконавче провадження" про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна, що Першим відділом ДВС Луцького
МУЮ зроблено не було.

Враховуючи наведене, вимоги позивача
про звільнення іпотечного майна з-під
арешту підлягають до задоволення.

Разом з тим, вимога позивача
зобов'язати Перший ВДВС Луцького МУЮ
внести відповідні записи про
звільнення майна з-під арешту до
відповідних Державних та єдиних
реєстрів, у яких реєструється
обтяження нерухомого майна є
передчасною, а тому не підлягає до
задоволення, оскільки рішення суду про
звільнення майна з-під арешту є
підставою для внесення цих даних до
відповідних Державних та єдиних
реєстрів, у яких реєструється
обтяження нерухомого майна.

Покликання апелянта на ту обставину, що
позивач не є власником спірної
квартири, а тому не вправі звертатись
із позовом про звільнення майна з-під
арешту - не заслуговують на увагу,
оскільки спростовуються вище
наведеними правовими нормами.

Оскільки висновки суду першої
інстанції зроблені з порушенням норм
матеріального права, тобто застосовано
закон, який не поширюється на спірні
правовідносини та не застосовано
закон, який підлягав застосуванню, то
згідно зі статтею 309 ЦПК України це є
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення.

Згідно відомостей адресно-довідкового
підрозділу УДМС України у Волинській
області ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка
с.Старий Чорторийськ Маневицького р-ну
Волинської області станом на 26.11.2010
року змінила прізвище та ім'я на ОСОБА_3,
а станом на 20.02.2012 року змінила прізвище
на Варда і з цього часу вона
зареєстрована в АДРЕСА_1 як ОСОБА_3
(а.с.80-82).

Враховуючи вимоги процесуального
законодавства щодо обов'язкового
повідомлення судом усіх осіб, які
беруть участь у справі про день та
годину її розгляду, відповідно до вимог
п.6 ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України на
користь позивача підлягають стягненню
з відповідача ОСОБА_3 понесені витрати
у розмірі 96 грн., пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про її
виклик, оскільки за зазначеною в
матеріалах справи та в апеляційній
скарзі адресою її знаходження остання
судові повістки не отримувала.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу третьої особи -
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2014
року в даній справі скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Звільнити з-під арешту квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 58,2 кв.м, що
належить на праві власності ОСОБА_3, на
яку накладено арешт згідно:

- постанови Першого ВДВС Луцького
МУЮ про відкриття виконавчого
провадження ВП № 20443437 (в реєстрі
заборон - ВП № 1/501/10) від 15.07.2010 року,
реєстраційний номер обтяження № 10073039;

- постанови Першого ВДВС Луцького
МУЮ про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження ВП
№ 28545420 від 06.09.2011 року, реєстраційний
номер обтяження 11580481;

- постанови Першого ВДВС Луцького
МУЮ про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження ВП
№ 40806831 від 19.11.2013 року, реєстраційний
номер обтяження 3448357;

- постанови Першого ВДВС Луцького
МУЮ про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження ВП
№ 43416185 від 23.05.2014 року (в реєстрі
заборон - від 03.06.2014 року), реєстраційний
номер обтяження 5879737.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» 96 грн. (дев'яносто шість
грн.) - судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді