Справа № 463/361/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5394/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Хамуляка О.Б. - представника
ПАТ „АЛЬФА-БАНК",

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Хамуляка Ореста
Богдановича, представника Публічного
акціонерного товариства „АЛЬФА-БАНК",
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 21 травня 2014 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства „АЛЬФА-БАНК"
(в подальшому - „Банк"), треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та Відділ примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, у якому просила суд
ухвалити рішення, яким визнати таким,
що не підлягає до виконання, виконавчий
напис вчинений 05.09.2012 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим № 2263, за яким звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, як на
предмет іпотеки, з метою погашення
заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що позивачці про вчинення
нотаріального напису стало відомо лише
від державного виконавця вже після
звернення його до виконання. Крім того,
на час видачі виконавчого напису сума
боргу не була безспірною (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Визнано виконавчий напис,
вчинений 05.09.2012 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим № 2263, таким, що не підлягає
виконанню. Вирішено питання судових
витрат (а.с. 75).

Дане рішення оскаржив Хамуляк О.Б. -
представник ПАТ „АЛЬФА-БАНК".

Апелянт просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким повністю відмовити у задоволенні
позовних вимог, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи та на
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те,
що Банк не повідомляв належним чином
позивача про звернення стягнення на
предмет іпотеки, оскільки вважає, що
закон покладає на банк обов'язок
надіслати іпотекодавцю письмову
вимогу про усунення порушення, однак не
містить вимоги про те, що банк має
довести в суді факт її отримання
іпотекодавцем.

Висновок суду про те, що сума
заборгованості не була безспірною,
оскільки існує спір між Банком і
боржником, вважає таким, що не
відповідає дійсності, оскільки у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази про наявність спору про розмір
заборгованості за кредитним договором
(а.с. 85-87).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Банку на підтримання
доводів апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 39 Закону
України „Про іпотеку" суд вправі
відмовити у задоволенні позову
іпотекодержателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Верховним Судом України в Узагальненні
судової практики розгляду цивільних
справ, які виникають з кредитних
правовідносин, від 07.10.2010 року
міститься роз'яснення про те, що у
випадку дострокового звернення
стягнення на предмет іпотеки має бути
врахована й співмірність
заборгованості з вартістю іпотечного
майна. Аналогічна позиція міститься в
п. 41 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин".

Верховний Суд України підтримує таку
позицію і рекомендує судам давати
мотивування всім доводам сторін у
справі, що є обов'язковим елементом
справедливого судового розгляду
(стаття 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод).

Як вбачається з матеріалів справи,
30.08.2011 року позивачка ОСОБА_4 уклала з
Банком Кредитний договір, згідно якого
вона отримала у кредит 87 125 грн. під 17,9 %
річних з датою остаточного повернення
Кредиту до 30.08.2018 року (а.с. 7-20) і у
забезпечення виконання взятих на себе
зобов'язань за згаданим Кредитним
договором в цей же день (30.08.2011 року)
уклала з Банком Іпотечний договір,
згідно якого передала в іпотеку Банку
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 50,6 кв.м., у якій вона
проживала, оціночною вартістю (згідно
п. 3.3 Іпотечного договору) 457 811 грн. (а.с.
21-26).

Згідно іпотечної вимоги, ніби-то
надісланої Банком позивачці у
відповідності до ч.1 ст. 35 Закону
України „Про іпотеку", заборгованість
позивачки перед Банком станом на 30.04.2012
року становила 88 027 грн. 94 коп., з яких: 84
873 грн. 76 коп. - заборгованість за
кредитом; 1 454 грн. 18 коп. -
заборгованість за відсотками; 17 000 грн.
штраф (а.с. 61-62).

В той же час: 84 873 грн. 76 коп. + 1 454 грн. 18
коп. + 17 000 грн. = 103 327 грн. 94 коп. (а не 88 027
грн. 94 коп.).

Як визнав в суді апеляційної інстанції
представник Банку, в Іпотечній вимозі
самим Банком було допущено помилку, а
саме: помилково зазначено штраф у
розмірі 17 000 грн. замість 1 700 грн.:

84 873 грн. 76 коп. + 1 454 грн. 18 коп. + 1 700 грн. =
88 027 грн. 94 коп.

Як також визнав в суді апеляційної
інстанції представник Банку,
заборгованість позивачки перед Банком
по платежах, які визначені графіком
платежів (який є додатком № 1 до
Кредитного договору; а.с. 18-20), станом на
30.04.2012 року (дата, на яку визначено
заборгованість в іпотечній вимозі)
становила:

2 283 грн. 10 коп. - по погашенню основної
суми кредиту;

1 454 грн. 18 коп. - заборгованість за
відсотками,

а всього - 3 737 грн. 28 коп. + 1 700 грн.
штрафних санкцій за порушення
позивачкою (як позичальником) графіка
погашення кредиту.

З урахуванням вище наведеного, колегія
суддів вважає, що заборгованість
позивачки (як позичальника) перед
Банком по сплаті поточних платежів у
розмірі 3 737 грн. 28 коп. (що становить
суму платежу, передбачену графіком,
приблизно за два місяці; а.с. 18-20) є
неспівмірною з вартістю квартири (як
іпотечного майна), яка сторонами
визначена (згідно п. 3.3 Іпотечного
договору) у розмірі 457 811 грн. (0,81 % від
вартості іпотечного майна), і яка
(квартира) є місцем проживання
позичальниці, а тому за наведених
обставин дострокове звернення
стягнення на цю квартиру (задовго до
завершення дії самого Кредитного
договору) не буде відповідати засадам
розумності, справедливості та
виваженості.

Згідно із ст. 33 Закону України „Про
іпотеку" звернення стягнення на
предмет іпотеки може здійснюватися: 1)
на підставі рішення суду; 2) виконавчого
напису нотаріуса або 3) згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодавця.

Виходячи з того, звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі
виконавчого напису нотаріуса (тобто - у
позасудовому порядку) передбачає
безспірність суми заборгованості (як
зазначалося вище, сам Банк визнає
помилку, допущену ним в розрахунку
заборгованості, який наведено у
іпотечній вимозі), а також виходячи з
загальних засад законодавства, яке
регламентує порядок захисту цивільних
прав та інтересів особи, а також межі
здійснення цивільних прав та
добросовісність здійснення
процесуальних прав і обов'язків
стороною спору, обов'язок надіслання
іпотечної вимоги, встановлений ч.1 ст. 35
Закону України „Про іпотеку", на
переконання колегії суддів передбачає
подання іпотекодержателем доказів про
отримання іпотечної вимоги
іпотекодавцем (яких Банком до суду
подано не було), а відтак колегія суддів
відхиляє доводи апеляційної скарги
стосовно того, що Банк не повинен
доводити факт саме отримання іпотечної
вимоги іпотекодавцем, а лише факт її
надсилання.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування відсутні
і апеляційну скаргу на нього, доводи
якої не спростовують висновків
оскаржуваного рішення, слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Хамуляка
Ореста Богдановича, представника
Публічного акціонерного товариства
„АЛЬФА-БАНК", відхилити та залишити
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 21 травня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Суддя:

Судді: