Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4416/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4

на рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 27 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Золотий урожай» про визнання
недійсним наказу та відшкодування
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ТОВ «Торговий дім
«Золотий урожай» про визнання
недійсним наказу та стягнення
моральної шкоди.

В позові зазначала, що 29.04.2010 року вона
була прийнята на посаду торгового
агента ТОВ «Торговий дім «Золотий
урожай». На підставі наказу № 138-12-к від
12.03.2012 року була переведена на посаду
заступника директора комерційного
департаменту Донецького напрямку ТОВ
«Торговий дім «Золотий урожай».
Наказом №261-13-к від 25.03.2013 року директор
ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай»
запропонував з 01.06.2013 року скоротити її
робочий час до 2 годин, працювати з 9-00 до
11-00. У разі її незгоди попередив про її
звільнення по ст. 36 п. 6 КЗпП України.
Позивачка звертаючись до суду з
вищевказаними позовними вимогами
вважає наказ №261-13-к від 25.03.2013 року ТОВ
«Торговий дім «Золотий урожай» повинен
бути визнаний незаконним, оскільки
вона одинока мати, має неповнолітню
дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Інших осіб з
самостійним заробітком у її родині
немає. На 12.08.2013 року вона була вагітна,
строк її вагітності був 17-18 тижнів. З
вказаних підстав, позивач вважає, що
відповідач не міг винести відносно неї
такий наказ, тому такий наказ повинен
бути визнаний недійсним та незаконним.
Крім того вона вважає, що виданий наказ
вплинув на сплату їй медичної допомоги
у меншому розмірі. Оскільки
незаконними діями відповідача їй
заподіяна моральна шкода, вона вважає,
що відповідач повинен виплатити їй 30000
грн.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 27 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай» про
визнання недійсним наказу та стягнення
моральної шкоди відмовлено за
пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
в особі представника ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
рішення суду першої інстанції просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 27 грудня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 10 вересня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено частково,
рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ у відповідності до Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», підсудність даної справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

В судове засідання апеляційного суду
сторони не з'явилися.

Викликати сторони у відповідності до
вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України можливості
немає, оскільки ДППЗ «Укрпошта» на
даний час поштові відправлення до м.
Донецька не приймає.

Відкладення розгляду справи колегією
суду визнано неможливим, оскільки
згідно ст. 305 ЦПК України відкладення
розгляду справи передбачене для
повторного повідомлення осіб, які
беруть участь у справі.

У даному випадку апеляційний суд
позбавлений можливості повідомити
осіб, які беруть участь у справі про час
та місце її розгляду з причин, які від
суду не залежать.

Передбачений ст. 303-1 ЦПК України строк
розгляду апеляційної скарги сплив.

Колегія суддів ухвалила про можливість
розглядати справу за відсутності осіб,
які беруть участь у справі, так як їх
вимоги, заперечення, доводи
апеляційної скарги (які вже не можна
змінити або доповнити) наявні у
матеріалах справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення. Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
розглядаючи справу, суд першої
інстанції не додержав вимог ст. 213 ЦПК
України щодо законності та
обґрунтованості рішення суду.
Процесуальний закон визнає, що рішення
є законним, якщо суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Не відповідає оскаржуване рішення і
вимогам ст. ст. 214, 215 ЦПК України,
оскільки в ньому не вирішене питання
щодо наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин і яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, при
цьому в мотивувальній частині рішення
не відображено які докази беруться до
уваги, а які відхиляються та з яких
мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні позовних вимог за
пропуском строку звернення до суду,
проте не дав оцінки обставинам справи
по суті позовних вимог.

В рішенні суд першої інстанції зокрема
вказує, що позивач не надала належних
та допустимих доказів, що не могла
раніше звернутися до адвоката. Такий
висновок не має правового
обґрунтування, оскільки строк
звернення до адвоката не визначається
законом, як такий, що має значення для
вирішення питання про дотримання
строку звернення до суду.

З висновками оскарженого рішення не
погоджується колегія суддів.

Стаття 234 КЗпП України передбачає
поновлення судом строків, пропущених з
поважних причин та вказує: у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Згідно п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 встановлені статтями 228, 223
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст.233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору.

Розглядаючи трудові спори після їх
попереднього розгляду в КТС, суд
з'ясовує і обговорює додержання і
причини пропуску як для десятиденного
строку звернення до суду за вирішенням
трудового спору, так і тримісячного
строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП),
якщо останньою він не був поновлений.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Коли пропущений десятиденний строк не
буде поновлено, заява відповідно до
ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без
розгляду.

Верховний Суд у постанові наголосив:
оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

Рішення суду першої інстанції вказані
питання не вирішило.

З матеріалів справи вбачається, що
пропуск строку для звернення до суду
відбувся з причин, які є поважними.

А саме, оскаржений наказ від 25.03.13.
Відповідно строк звернення до суду - до
25.06.13.

Згідно листків непрацездатності, які
наявні у матеріалах справи, позивачка з
23.05.13 до часу подачі позову знаходилася
на листках непрацездатності, що
свідчить про хворобливий стан особи,
який є поважною причиною і об'єктивно
перешкоджав їй звернутися з позовом до
суду.

Колегія суддів вбачає передбачені
законом підстави для застосування ст.
234 КЗпП України та для поновлення
позивачці строку звернення до суду.

По суті пред'явлених позовних вимог
колегія суддів бере до уваги ухвалу
Вищого Спеціалізованого Суду України
від 10 вересня 2014 року , якою касаційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено частково,
рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і
мотиви, з яких судом касаційної
інстанції скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
29 квітня 2010 року позивачка була
прийнята на посаду торгового агента
ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай", а 12
березня 2012 року переведена на посаду
заступника директора комерційного
департаменту Донецького направлення
ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай".

Наказом № 261-13к від 12 березня 2013 року
позивачці встановлено з 1 червня 2013
року неповний робочий день тривалістю 2
години (початок роботи о 9 год. 00 хв.),
попереджено про істотні зміни умов
праці, а у разі незгоди із новими
умовами праці попереджено про
звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України.

Зміст наказу було доведено до відома
позивачки 25 березня 2013 року, від його
підписання вона відмовилась у
присутності свідків.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України,
у зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці. Якщо колишні істотні
умови праці не може бути збережено, а
працівник не згоден на продовження
роботи в нових умовах, то трудовий
договір припиняється за пунктом 6
статті 36 цього Кодексу.

Як роз'яснено у п. 31 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів",
згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України в межах
спеціальності, кваліфікації і посади,
обумовленої трудовим договором, зміна
істотних умов праці: систем і розмірів
оплати, пільг, режиму роботи,
встановлення або скасування неповного
робочого часу, суміщення професій,
зміни розрядів і найменування посад та
інших - допускається за умови, що це
викликано змінами в організації
виробництва і праці та що про ці зміни
працівник був повідомлений не пізніше
ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді
трудового спору буде встановлено, що
зміна істотних умов трудового договору
проведена не у зв'язку зі зміною в
організації виробництва і праці на
підприємстві, в установі, організації,
то така зміна з урахуванням конкретних
обставин може бути визнана судом
неправомірною з покладенням на
власника або уповноважений ним орган
обов'язку поновити працівникові
попередні умови праці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка посилалася на ті обставини,
що змін в організації виробництва і
праці не відбувалося.

Наказом № 261-13к від 12 березня 2013 року
позивачці встановлено з 1 червня 2013
року неповний робочий день тривалістю 2
години (початок роботи о 9 год. 00 хв.),
попереджено про істотні зміни умов
праці, а у разі незгоди із новими
умовами праці попереджено про
звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України.

З наказу вбачається, що виданий він не у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, а «з метою
попередження скорочення чисельності
та звільнення робітників з
підприємства».

Таким чином, позивачці змінювалися
умови праці, проте доказів того, що
відбулися зміни в організації
виробництва і праці у товаристві, що
стало підставою для зміни істотних
умов праці позивачки, не надано.

За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
відповідача зобов'язаний на засадах
змагальності доводити свої
заперечення переконливими, належними
та припустимими доказами. Фактично
відповідач доказів з вказаного питання
не надав та вимагає від суду зробити
припущення щодо наявності на
підприємстві змін в організації
виробництва і праці.

Брати до уваги подібні заперечення суд
права не має, оскільки це прямо
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка
визначає, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про наявність підстав для
визнання незаконним та скасування
наказу № 261-13к від 12 березня 2013 року,
яким позивачці встановлено з 1 червня
2013 року неповний робочий день
тривалістю 2 години (початок роботи о 9
год. 00 хв.), попереджено про істотні
зміни умов праці, а у разі незгоди із
новими умовами праці попереджено про
звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України.

Встановивши наявність порушення
трудових прав позивачки колегія суддів
вбачає підстави для застосування ст.237-1
КЗпП України.

За ст. 237-1 КЗпП України відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Наказом № 261-13к від 12 березня 2013 року,
яким позивачці встановлено з 1 червня
2013 року неповний робочий день
тривалістю 2 години (початок роботи о 9
год. 00 хв.), попереджено про істотні
зміни умов праці, а у разі незгоди із
новими умовами праці попереджено про
звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України, який є незаконним суттєво
обмежено трудові права позивачки,
розмір її заробітної плати, що завдало
їй моральних страждань і вимагало
додаткових зусиль для організації
свого життя.

В частині вирішення позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди згідно
ч. 4 ст. 338 ЦПК України колегія суддів
вважає обов'язковим висновок ухвали
Вищого Спеціалізованого Суду України
від 10 вересня 2014 року у цій справі, де
вказано: вирішення позову в частині
відшкодування моральної шкоди
залежить від вирішення позовної вимоги
про визнання наказу незаконним.

Таким чином, колегія суддів вбачає
передбачені законом підстави для
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди та ураховує ті обставини, що
значна частина позовних вимог про
стягнення виплат за листками
непрацездатності фактично визнана
відповідачем, який провів виплату сум,
що належать позивачці. Ступінь
моральних страждань позивачки не може
бути визнана такою, що дорівнює 30000грн.
позовних вимог. Колегія суддів з
урахуванням принципів розумності та
справедливості вбачає підстави для
стягнення на відшкодування моральної
шкоди 2500грн.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд вбачає, що
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, ухвалив рішення, яке не у
повному обсязі відповідає нормам
матеріального і процесуального права,
а тому наявні підстави для часткового
задоволення апеляційної скарги та
ухвалення нового рішення в справі, яким
ос порений наказ підлягає визнанню
незаконним та скасуванню та на
відшкодування моральної шкоди на
користь позивачки підлягає стягненню
2500грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 27 грудня 2013 року у
цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до
суду.

Визнати незаконним наказ №261-13-К від
25.03.2013 року директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Золотий урожай».

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Золотий урожай» на користь ОСОБА_3
2500грн. на відшкодування моральної
шкоди.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: