Провадження № 2/127/5558/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03.11.2014 року

Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого судді Борисюк І.
Е.

за участю секретаря Пєскова Є. Д.,

представника позивача/представника
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача
ОСОБА_3 про визнання договору поруки
припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернулась ОСОБА_2 з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» про визнання
договору поруки припиненим.

Позов мотивований тим, що 20.06.2007 року
між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № СМ -
SMEB00/123/2007 на суму 120 000, 00 доларів США до
19.06.2014 року. В забезпечення виконання
зобов'язань за даним договором між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_2 20.06.2007 року було
укладено договір поруки № SR - SMEB00/123/2007.
16.10.2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
в сумі 139 720, 95 доларів США. Отримавши
матеріали позовної заяви, позивачу
стало відомо, що позичальником було
укладено ще й додаткові угоди до
кредитного договору від 26.01.2009 року, від
05.06.2009 року та від 05.11.2009 року внаслідок
яких сума основного зобов'язання за
кредитним договором збільшилась. Сума
виданого кредиту збільшилась на 4 678, 21
доларів США. Своєї згоди на збільшення
розміру основного зобов'язання за
кредитним договором позивач не давала.
Відповідні додаткові угоди до договору
поруки позивач не підписувала.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду із вимогами про
визнання договору поруки № SR - SMEB00/123/2007
від 20.06.2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого є ТОВ
«ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_2
припиненим з 26.01.2009 року.

Ухвалою суду від 04.08.2014 року до участі у
справі залучено ОСОБА_3 в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позов, просила
задовольнити позовні вимоги,
аргументуючи їх мотивами викладеними в
позовній заяві. Також, зазначила, що
підставою для визнання договору поруки
припиненим, враховуючи наявність
спору, є пропуск ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» строків позовної давності при
зверненні до суду із вимогою до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про солідарне стягнення
заборгованості.

Діючи в інтересах третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача,
представник просила позов
задовольнити.

Представники відповідачів в судове
засідання повторно не з'явились, хоча
належним чином були повідомлені про
час і місце розгляду справи. Причини
неявки суду не повідомлено.

Враховуючи думку представника
позивача суд ухвалив провести заочний
розгляд справи.

По справі встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

20.06.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір № СМ - SMEB00/123/2007, згідно якого
банк зобов'язався надати позичальнику
кредит в сумі 120 000, 00 доларів США до
19.06.2014 року, а позичальник - повертати
кредит та сплачувати проценти шляхом
сплати ануїтетних платежів, детальний
порядок повернення яких визначено в
частині № 2 до цього договору.

В забезпечення повного та своєчасного
виконання ОСОБА_3 вище вказаного
кредитного договору, між ЗАТ «ОТП Банк»
та ОСОБА_2 20.06.2007 року було укладено
договір поруки № SR - SMEB00/123/2007.

26.01.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3
було укладено додатковий договір № 1 до
кредитного договору № СМ - SMEB00/123/2007 від
20.06.2007 року, яким сторони домовились
внести зміни та доповнення до
кредитного договору: виклали графік
платежів в новій редакції (додаток № 1
до цього додаткового договору);
визначили порядок нарахування
процентів за користування кредитом;
визначили порядок сплати ануїтетних
платежів, визначених у графіку
платежів (додаток № 1 до цього
додаткового договору); право вимоги
дострокового виконання боржником
зобов'язань; умови підвищення
процентної ставки; умови вирішення
спорів тощо.

05.06.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3
було укладено додатковий договір № 2 до
кредитного договору № СМ - SMEB00/123/2007 від
20.06.2007 року, яким сторони домовились
внести зміни та доповнення до
кредитного договору: виклали графік
платежів в новій редакції (додаток № 1
до цього додаткового договору);
визначили порядок нарахування
процентів за користування кредитом та
порядок повернення частини кредиту та
сплату процентів, визначених у графіку
платежів (додаток № 1 до цього
додаткового договору); право вимоги
дострокового виконання боржником
зобов'язань; умови підвищення
процентної ставки; умови вирішення
спорів тощо.

05.11.2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3
було укладено додатковий договір № 3 до
кредитного договору № СМ - SMEB00/123/2007 від
20.06.2007 року, яким сторони домовились
внести зміни та доповнення до
кредитного договору: виклали п. 3
частини № 1 кредитного договору в новій
редакції, змінивши при цьому процентну
ставку; виклали графік платежів в
новій редакції (додаток № 1 до цього
додаткового договору); визначили
порядок нарахування процентів за
користування кредитом та порядок
повернення частини кредиту та сплату
процентів, визначених у графіку
платежів (додаток № 1 до цього
додаткового договору); право вимоги
дострокового виконання боржником
зобов'язань; відповідальність за
порушення зобов'язань; умови
підвищення та зменшення процентної
ставки; визначили умови проведення
реструктуризації частини боргових
зобов'язань, змінивши умови та строки
погашення тощо. Зокрема, згідно даного
додаткового договору, позичальнику
було надано додатковий транш в розмірі
4 678, 21 доларів США.

ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх
прав і обов'язків ЗАТ «ОТП Банк».

Згідно договору купівлі-продажу
кредитного портфелю від 10.12.2010 року та
договору про відступлена права вимоги
від 10.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» продав
(переуступив) ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» права на кредитний портфель,
який включає в себе кредитні договори,
в тому числі й кредитний договір № СМ -
SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року в забезпечення
якого було укладено договір поруки № SR
- SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Зміст договору як угоди (правочину)
складає сукупність визначених на
розсуд сторін і погоджених ними умов, в
яких закріплюються їхні права та
обов'язки, що складають зміст
договірного зобов'язання (частина
перша статті 628 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості (частина третя статті 509
ЦК України, пункт 6 частини першої
статті 3 ЦК України).

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника, та кредитором боржника.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Отже, порука є спеціальним додатковим
заходом майнового характеру,
спрямованим на забезпечення виконання
основного зобов'язання.

За змістом указаних норм матеріального
права поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Вище викладене, зокрема узгоджується
із правовою позицією висловленою
Верховним Судом України в постановах
від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12
та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-97
цс 13.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3
ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Зміна договору - це трансформація
будь-якої або декількох умов, які
складають зміст договору.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Судом встановлено, що умовами договору
поруки № SR - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року
чітко визначено суть і строк боргових
(забезпечених) зобов'язань. Так, п. 2.1 та
п. 2.2. цього договору визначено, що
порукою за цим договором
забезпечуються вимоги кредитора щодо
сплати боржником кожного і всіх його
боргових зобов'язань за кредитним
договором у такому розмірі, у такій
валюті, у такий строк і в такому
порядку, як встановлено у кредитному
договорі. Зокрема, даним договором
визначено розмір боргових зобов'язань -
120 000, 00 доларів США; строк повернення
кредиту - до 19.06.3014 року; порядок сплати
процентів. Відповідно до п. 7.2. договору
поруки № SR - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року
зміни та доповнення до цього договору
вважаються його невід'ємною частиною,
якщо вони укладені у письмовій формі та
підписані належним чином
уповноваженими представниками сторін.

Судом встановлено, що ні умовами
договору поруки № SR - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007
року, ні умовами кредитного договору №
СМ - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року не
визначено умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. Згода
поручителя не була висловлена у будь
якій формі, зокрема письмового
повідомлення, додаткової угоди тощо.

Судом встановлено відсутність
погодження поручителя зі змінами до
кредитного договору, які визначають
конкретні умови, порядок та обсяг
збільшення відповідальності боржника.

Отже, суд прийшов до висновку, що у
зобов'язанні, в якому бере участь
поручитель - ОСОБА_2, збільшення
відповідальності, навіть за згодою
банку та боржника, але без її згоди як
поручителя, враховуючи відсутність
відповідної умови в договорі поруки №
SR - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року, не дає
підстав покладення на позивача
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

У разі невизнання кредитором права
поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК
України, на припинення зобов'язання за
договором поруки, таке право підлягає
захисту судом за позовом поручителя
шляхом визнання його права на підставі
п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому звернення особи до суду з
позовом про визнання поруки такою, що
припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК
України не є необхідним, проте такі
вимоги можуть розглядатися судом у
разі наявності відповідного спору.

Вище викладене, зокрема узгоджується
із правовою позицією висловленою
Верховним Судом України в постановах
від 21 травня 2012 року в справі № 6-20цс11,
від 21 листопада 2012 року в справі № 6-134
цс 12 та від 17 вересня 2014 року в справі №
6-125цс14.

В судовому засіданні встановлено, що
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось
до суду із позовом, зокрема про
солідарне стягнення заборгованості за
кредитним договором № СМ - SMEB00/123/2007 від
20.06.2007 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252
ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК
України).

З договору поруки вбачається, що в
ньому не встановлено строку, після
якого порука припиняється, а умова
договору поруки (пункт 4.1) про його дію
до повного виконання боржником своїх
зобов'язань перед банком за кредитним
договором не є встановленим сторонами
строком припинення дії поруки,
оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст.
252 ЦК України, тому в цьому разі
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559
ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання,
і незалежно від того, встановлений
строк її дії договором чи законом, його
сплив припиняє суб'єктивне право
кредитора. Це означає, що строк поруки
відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі строк виконання
основного зобов'язання чітко
визначений - строк повного погашення
кредиту є 19 червня 2014 року.

Судом враховано, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

На вище зазначене також звернув увагу
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 24 Постанови Пленуму від 30
березня 2012 року (із змінами) № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», скориставшись
своїм правом дострокового стягнення
заборгованості, звернулось з позовом
до суду про солідарне стягнення
заборгованості по кредитному договору
із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 З розрахунку
заборгованості, доданого до позовної
заяви вбачається, що останній платіж на
погашення кредитної заборгованості
позичальником було здійснено 08.06.2010
року.

Строк поруки не є строком для захисту
порушеного права. Це строк існування
самого зобов'язання поруки. Таким
чином, і право кредитора, і обов'язок
поручителя по його закінченні
припиняються, а це означає, що жодних
дій щодо реалізації цього права, в тому
числі застосування примусових заходів
захисту в судовому порядку, кредитор
вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про
виконання взятого ним зобов'язання має
бути пред'явлено в межах строку дії
поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого
іншого строку, який встановили сторони
в договорі). Тому навіть якщо в межах
строку дії поруки була пред'явлена
претензія і поручитель не виконав
вказані в ній вимоги, кредитор не має
права на задоволення позову,
заявленого поза межами вказаного
строку, оскільки із закінченням строку
припинилося матеріальне право.

Вище викладене, зокрема узгоджується
із правовою позицією висловленою
Верховним Судом України в постанові
від 21 листопада 2012 року в справі № 6-134
цс 12.

Предметом виконання як невід'ємним
елементом виконання договору є ті
конкретні суб'єктивні права і
конкретні юридичні обов'язки для
набуття, здійснення і виконання яких
конкретні суб'єкти права вступають в
конкретні правовідносини і,
відповідно, до вимог норми права, що
реалізується, вчиняються належні
правомірні дії.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Кредитним договором № СМ - SMEB00/123/2007 від
20.06.2007 року було визначено графік
платежів, який, як було встановлено в
судовому засіданні, тричі змінювався.
Однак, даними графіками, як і графіком
платежів в первинній редакції, було
встановлено щомісячний платіж і строк
його внесення.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
кредитного договору сторони
встановили і строки виконання
боржником окремих зобов'язань, що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Судом досліджено розрахунок
заборгованості, наданий ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» на підтвердження
своїх позовних вимог до ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 і встановлено, що останній
платіж було здійснено позичальником
08.06.2010 року, а з позовом про дострокове
стягнення заборгованості до суду ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» звернулось
лише в жовтні місяці 2012 року.

Строк поруки не є строком для захисту
порушеного права. Це строк існування
самого зобов'язання поруки. Таким
чином, і право кредитора, і обов'язок
поручителя по його закінченні
припиняються, а це означає, що жодних
дій щодо реалізації цього права, в тому
числі застосування примусових заходів
захисту в судовому порядку, кредитор
вчиняти не може.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Судом прийнято до уваги, що навіть якщо
в межах строку дії поруки була
пред'явлена претензія і поручитель не
виконав вказані в ній вимоги, кредитор
не має права на задоволення позову,
заявленого поза межами вказаного
строку, оскільки із закінченням строку
припинилося матеріальне право.

Пред'явленням вимоги до поручителя є
пред'явлення до нього позову.

Отже, оскільки судом встановлено, що
спірним договором поруки не визначено
строк, після закінчення якого порука
припиняється, оскільки умовами цього
договору встановлено, що він діє до
повного припинення всіх зобов'язань
боржника за кредитним договором, та що
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, не пред'явив
протягом шести місяців позову до
поручителя про виконання зобов'язання,
суд дійшов до висновку про те, що
зобов'язання за договором поруки
припинилися.

Вище викладене, зокрема узгоджується
із правовою позицією висловленою
Верховним Судом України в постанові
від 17 вересня 2014 року в справі № 6-125цс14.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори. Справедливість -
одна з основних засад права є
вирішальною у визначенні його як
регулятора суспільних відносин, одним
із загальнолюдських вимірів права. Суд
вважає за необхідне зазначити, що ця
позиція ґрунтується, в тому числі, на
Рішенні Конституційного Суду України
від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №
1-33/2004.

Заслухавши пояснення представника
позивача та третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання в тому, що позов підлягає
задоволенню, оскільки є обґрунтованим
і доведеним.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16
ЦК України, згідно якої суд може
захистити цивільне право або інтерес у
спосіб, що встановлений договором або
законом, суд приходить до висновку, що в
даному випадку існують підстави та
необхідність для захисту прав
позивача, шляхом визнання договору
поруки № SR - SMEB00/123/2007 від 20.06.2007 року,
укладеного між ЗАТ «ОТП Банк»,
правонаступником якого є ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», та ОСОБА_2
припиненим.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК
України з відповідачів на користь
позивача підлягає стягненню судовий
збір в сумі 243, 60 гривень в рівних
частках - по 121, 80 гривень з кожного.

Враховуючи вище викладене, керуючись п.
3 та п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.т. 14, 16, ч. 1 тв ч. 2 ст. 251,
ч. 1 та ч. 2 ст. 252, ч. ст.ст. 509, 510, 526, 530, 531, 553,
ч. 1 ст. 554, ч. 2 ст. 555, ч. 1 та ч. 4 ст. 559, ст. 610,
ч. 2 ст. 612, ст.ст. 627, 654 ЦК України, ст.ст. 10,
11, 58-60, 88, 212-216, 218, 224-226, 228, 294 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір поруки № SR - SMEB00/123/2007
від 20.06.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого є ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2
припиненим.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 243, 60 гривень в
рівних частках - по 121, 80 гривень з
кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Позивач та третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору мають право оскаржити
заочне рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України. Апеляційна
скарга на рішення суду позивачем та
третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Суддя: