Справа № 159/1043/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Денисюк Т.В. Провадження №
22-ц/773/1897/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача Місюри
І.В., відповідача ОСОБА_2, третьої особи
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк (далі - ПАТ КБ)
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, треті особи на
стороні відповідача ОСОБА_3, орган
опіки та піклування Ковельської
райдержадміністрації, про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення за апеляційною скаргою
позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на
рішення Ковельського міськрайонного
суду від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 12 серпня
2008 року між банком та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № VOKVGA,
за яким позивач надав ОСОБА_3 кредит у
розмірі 29260,76 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 15 % річних на суму залишку
заборгованості, з кінцевим терміном
повернення 12 серпня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_2, яка є дружиною позичальника, 12
серпня 2008 року було укладено договір
іпотеки, за яким відповідач передала в
іпотеку банку нерухоме майно - житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами загальною площею 134,50 кв. м.,
житловою 94,10 кв. м. в АДРЕСА_1 вартістю
174420 грн.

Позичальник ОСОБА_3 свої зобов'язання
за кредитним договором належним чином
не виконав, у зв'язку з чим станом на 22
січня 2014 року за ним утворилася
заборгованість в сумі 35639,43 доларів США,
що за курсом Національного банку
України складає 284759 грн.

З врахуванням викладеного, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просив в рахунок
погашення вищевказаної заборгованості
за кредитним договором звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
його продажу банком з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, з отриманням
кадастрового номеру земельної ділянки,
з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмета
іпотеки в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмета іпотеки, а також -
виселити відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають в
спірному будинку.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 03 листопада 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати це
рішення і ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

На підставі досліджених доказів судом
першої інстанції встановлено, що 12
серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № VOKVGA про
надання кредиту у розмірі 29260,76 доларів
США під 15 % річних, з кінцевим терміном
повернення кредиту та процентів за ним
не пізніше 12 серпня 2018 року (т. 1, а. с.
12-14).

Згідно з п. 8.1 кредитного договору
кредит в розмірі 29260,76 доларів США банк
зобов'язується надати у вигляді не
поновлювальної кредитної лінії на
наступні цілі: 26069,16 доларів США на
споживчі цілі, з них - 25000 доларів США на
споживчі цілі шляхом видачі готівки
через касу, 750 доларів США - на сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту у момент надання кредиту,
188,36 доларів США - для сплати страхового
платежу за договором страхування майна
за перший рік дії кредиту, 130,80 доларів
США - для сплати за договором
особистого страхування за перший рік
дії кредиту, а також 3191,60 доларів США -
на сплату страхових платежів у випадку
та в порядку, передбачених п. п. 2.1.1, 2.2.7
договору (укладення договорів
страхування заставного майна та
особистого страхування позичальника,
не подання позичальником банку
підтверджуючих документів про сплату
чергових страхових платежів).

Як пояснив у судовому засіданні
представник позивача, кошти в сумі 3191,60
доларів США резервуються банком і
використовуються у разі несплати
позичальником страхових платежів
самостійно. У разі сплати страхових
платежів за рахунок зарезервованих
коштів, вони включаються в тіло
кредиту.

Повернення кредиту повинно
відбуватися щомісячно в сумі 492,53
доларів США згідно з графіком
погашення кредиту. Щомісячний платіж
складається із заборгованості по
кредиту, відсотках, винагороди,
комісії.

Пунктом 5 договору передбачена
відповідальність сторін. Так, у випадку
несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту, позичальник
сплачує пеню у розмірі, який зазначений
у п. 8.4 договору (0,15 % від суми
простроченої заборгованості по
кредиту за кожен день прострочки, але
не менше 1 грн.). Сплата пені
здійснюється у гривневому еквіваленті
по курсу НБУ на дату сплати. При
порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених кредитним
договором більше ніж на 30 днів,
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми
позову. Позовну давність по кредиту,
відсотках, неустойці, штрафах
визначено тривалістю 5 років.

На виконання укладеного договору ПАТ
КБ ««ПриватБанк» видав позичальнику
готівкою кошти в сумі 25000 доларів США,
що визнається сторонами.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
«Про іпотеку» іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом. Іпотека виникає на підставі,
зокрема, договору.

12 серпня 2008 року з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком та відповідачем
ОСОБА_2 укладено договір іпотеки майна,
посвідчений приватним нотаріусом
Ковельського районного нотаріального
округу, зареєстрований у реєстрі за №
2022, за яким відповідач передав в
іпотеку банку нерухоме майно - житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами загальною площею 134,50 кв. м.,
житловою площею 94,10 кв. м. по АДРЕСА_1 (т.
1, а. с. 15-17).

22 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_3
укладено додаткову угоду до кредитного
договору, згідно з якою сума
заборгованості, що виникла в період з
дати надання позичальнику кредиту до
дати підписання додаткової угоди,
зменшена на 676,91 доларів США, а саме
відсотки - 0, комісія - 0, пеня - 676,91
доларів США. Пункт 8.1 Основного
договору викладено у наступній
редакції: банк зобов'язується надати
позичальнику кредитні кошти шляхом
видачі готівки через касу на строк з 12
серпня 2008 року по 12 серпня 2018 року
включно, у вигляді не поновлювальної
лінії у розмірі 34965,97 доларів США на
наступні цілі: 25000 доларів США - на
споживчі цілі, винагорода за надання
фінансового інструменту у розмірі 750
доларів США, а також у розмірі 9215,97
доларів США - на сплату страхових
платежів у випадках та порядку,
передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного
договору, зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагорода за надання
фінансового інструменту у розмірі 3%
від суми виданого кредиту, винагорода
за резервування ресурсів у розмірі 4,08 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагороди за проведення
додаткового моніторингу згідно з п. 7.2
кредитного договору. Періодом сплати
вважати період з 10 по 15 число кожного
місяця. Починаючи з 22 серпня 2011 року
розмір щомісячного платежу становить
628,27 доларів США. Додатковою угодою
також встановлено новий графік
погашення кредиту (т. 1, а. с. 81-84).

31 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_3
укладено другу додаткову угоду, за
умовами якої сума заборгованості, що
виникла в період з дати надання
позичальнику кредиту до дати
підписання додаткової угоди, зменшена
на 1863,64 доларів США, а саме відсотки - 0,
комісія - 0, пеня - 1863,64 доларів США. Пункт
8.1 основного договору викладено у
наступній редакції: банк
зобов'язується надати позичальнику
кредитні кошти шляхом видачі готівки
через касу на строк з 12 серпня 2008 року
по 12 серпня 2018 року включно, у вигляді
не поновлювальної лінії у розмірі 39558,13
доларів США на наступні цілі: 25000
доларів США - на споживчі цілі, 750
доларів США - на сплату винагороди за
надання фінансового інструменту у
момент надання кредиту, 13808,13 доларів
США - на сплату страхових платежів у
випадках та в порядку, передбачених п.
2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, винагорода
за надання фінансового інструменту 3%
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту, винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 4,08 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагороди за проведення
додаткового моніторингу згідно з п. 7.2
кредитного договору. Періодом сплати
вважати період з 25 по 30 число кожного
місяця. Додатковою угодою встановлено
новий графік погашення кредиту, а
позовна давність збільшена до 50 років
(т. 1, а. с. 85-88).

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, у встановлений строк
(термін).

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У зв'язку з невиконанням позичальником
ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду
із вказаним позовом, в якому суму
заборгованості визначив в розмірі 35639,43
доларів США, яка складається із
заборгованості по тілу кредиту - 29711,68
доларів США, заборгованості по
процентах - 3493,98 доларів США,
заборгованості по комісії - 363,87 доларів
США, заборгованості по пені - 343,09
доларів США, штрафів - 31,29 доларів США
(фіксована складова) та 1695,63 доларів США
(процентна складова), що за курсом НБУ
станом на 22 січня 2014 року становить
284759,00 грн. На підтвердження вказаних
обставин банк надав суду розрахунок
заборгованості за кредитним договором
(т. 1, а. с. 6-8).

Відповідач заперечила проти
визначеної позивачем суми
заборгованості, у зв'язку з чим судом
була призначена судово-економічна
експертиза.

Згідно з висновком судово-економічної
експертизи № 09490 від 10 вересня 2014 року
сума заборгованості, наведена
позивачем у розрахунку, документально
підтверджена частково. На підставі
проведеного дослідження експертом
встановлено, що фактична сума
заборгованості складає 28756,43 доларів
США, в тому числі: заборгованість за
кредитом - 26454,78 доларів США,
заборгованість за відсотками - 2101,42
доларів США, заборгованість по комісії
- 96,36 доларів США, заборгованість по
пені - 103,87 доларів США (т. 2, а. с. 2-125).

При цьому експерт виходив з того, що ПАТ
КБ «ПриватБанк» при розрахунку боргу
не врахував виконані позичальником
згідно з квитанцією № 88CVO16GL3 від 12
травня 2009 року платежі на суму 5250 грн.
(т. 1, а. с. 103), відсутня інформація про
зарахування коштів по квитанціях від 22
жовтня 2008 р. (т. 1, а. с. 101-107), виявлені
регулярні затримки частини сплачених
коштів на транзитному рахунку,
внаслідок чого банком не було
зараховано та штучно затримано деякі
оплати, що призвело до додаткових
нарахувань по відсотках, які
збільшують фактичну вартість кредиту.
В розрахунку заборгованості банку
містяться операції по збільшенню
зобов'язань, які не відповідають умовам
додаткових угод від 22 серпня 2011 року та
від 31 жовтня 2012 року, внаслідок чого
необґрунтовано збільшено зобов'язання
по кредиту на 6067,45 доларів США та 5549,27
доларів США. Як пояснив представник
позивача, банк зарахував у тіло кредиту
заборгованість по відсотках та
комісії. Однак таке зарахування не
передбачено додатковими угодами. За
умовами додаткових угод збільшувалася
сума зарезервованих коштів для
погашення страхових платежів, в той час
як позичальником укладено лише договір
особистого страхування, а договір
страхування майна іпотекодавцем не
укладався, оскільки він не скріплений
підписами сторін. Не надано банком і
будь-яких платіжних документів про
перерахування страхових платежів за
рахунок зарезервованих коштів на
рахунок страхової компанії ЗАТ «СК
«Інгосстрах» за № 0686, як це
передбачено у договорі особистого
страхування. У представлених суду
меморіальних ордерах одержувачем
коштів визначений «ПриватБанк».

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що станом на 22 січня 2014
року доведеною є сума заборгованості
за кредитним договором в розмірі,
визначеному експертом, тобто 28756,43
доларів США, що еквівалентно 229763,88 грн.

Вимогу про стягнення заборгованості за
кредитним договором позивач в даній
справі не заявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

За правилами ч. 2 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовано виходив
з того, що позовна вимога банку про
звернення стягнення на предмет іпотеки
обумовлена невиконанням боржником
своїх зобов'язань, які забезпечені
іпотекою, що дає підставу
іпотекодержателю звернути стягнення
на предмет іпотеки, однак у зв'язку з
прийняттям Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» таке
стягнення під час дії мораторію є
неможливим.

Зазначений висновок суду узгоджується
з положеннями п. 1 ст. 1 згаданого Закону,
відповідно до якого протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із ст. 4 Закону
України «Про заставу» та/або предметом
іпотеки згідно із ст. 5 Закону України
«Про іпотеку», якщо таке майно виступає
як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв. м
для квартири та 250 кв. м для житлового
будинку.

Цей Закон набрав чинності 07 червня 2014
року з дня опублікування у газеті
«Голос України» № 109, а рішення суду
першої інстанції було ухвалено 03
листопада 2014 року, тобто пізніше.

Судом встановлено, що предмет іпотеки -
житловий будинок по АДРЕСА_1 - має
загальну площу 134,50 кв. м., є постійним та
єдиним місцем проживання відповідача
(іпотекодавця), третьої особи
(позичальника за кредитним договором) і
їх неповнолітніх дітей.

Крім того, обраний позивачем спосіб
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу від імені
відповідача, а не від імені
іпотекодержателя, не відповідає
положенням ст. ст. 36, 38 Закону України
«Про іпотеку».

Виходячи з викладеного, повно та
об'єктивно дослідивши всі обставини
справи і давши їм вірну правову оцінку,
суд обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» застосовується лише на стадії
примусового виконання судових рішень
про звернення стягнення на майно, не
заслуговують на увагу, оскільки саме
нормами даного Закону встановлено як
заборону ухвалення рішення про
звернення стягнення на житлове майно,
яке є предметом іпотеки, так і заборону
відчуження такого майна за рішенням
суду, яке було ухвалено до набрання
чинності цим Законом.

Безпідставними є і доводи апеляційної
скарги про те, що відповідачем не
надано жодного доказу відсутності у
нього іншого житла.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх заперечень
проти позову відповідач ОСОБА_2 надала
суду довідки Любитівської сільської
ради про те, що позичальник за
кредитним договором ОСОБА_3
зареєстрований у спірному будинку і
проживає у ньому разом зі своєю сім'єю -
дружиною ОСОБА_2 (відповідач) та двома
неповнолітніми дітьми (т. 1, а. с. 58-59).

Зі свого боку позивач ПАТ КБ «Приват
Банк» не надав доказів як на
спростування зазначених обставин, так
і на підтвердження факту наявності у
позичальника або іпотекодавця на праві
власності іншого житла.

Що стосується заперечень апелянта на
висновок судово-економічної
експертизи від 10 вересня 2014 року, то ці
заперечення повністю спростовуються
змістом самого висновку, який суд
детально проаналізував та дав йому
належну оцінку. Всупереч вимогам ст. ст.
10, 60 ЦПК України ПАТ КБ «ПриватБанк» не
надало суду доказів, які ставили б під
сумнів проведені експертом розрахунки
заборгованості за кредитним договором
та обставини, встановлені при
проведенні експертизи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеними
обставинами справи і не містять
встановленим законом підстав для
скасування оскаржуваного рішення, яке
постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ПАТ КБ
«ПриватБанк» відхилити, а рішення
Ковельського міськрайонного суду від 03
листопада 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: