Справа №486/244/14-ц 25.11.2014 25.11.2014 25.11.2014
Провадження №22-ц/784/3019/14 Суддя по 1
інстанції - Бобровський І.М.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

25 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання
- Богуславській О.М.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 3
жовтня 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя,

встановила:

6 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя.

Позивачка вказувала, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем з
15 липня 2005 року, який розірвано
рішенням суду 30 вересня 2013 року. До
реєстрації шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1
року народився син ОСОБА_5, який після
розірвання шлюбу проживає з нею.

Обґрунтовуючи позов позивачка
зазначала, що в період шлюбу вони
придбали рухоме та нерухоме майно, яке
зареєстроване за відповідачем, а саме:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 29 грудня
2005 року;

- автомобіль Мерседес Бенц Віто -108Д,
державний номер НОМЕР_1, вартістю 56 000
грн., свідоцтво про реєстрацію видано
26 грудня 2012 року;

- автомобіль ДЕО Нубіра, державний
номер НОМЕР_3, вартістю 44 000 грн.,
свідоцтво про реєстрацію видано 29
вересня 2009 року.

Посилаючись на вимоги ст. ст.70-71 СК
України, а також на те, що вказане
майно є спільним сумісним майном
подружжя, позивачка просила визнати за
нею право власності на це майно в
рівних частках з відповідачем. В
порядку розподілу рухомого майна
виділити їй у власність автомобіль ДЕО
Нубіра, а відповідачу залишити
автомобіль Мерседес Бенц, стягнувши з
нього на її користь 11 000 грн.
компенсації як різницю рівності
часток у їх вартості.

Уточнюючи та доповнюючи позовні
вимоги, позивачка посилалась на те, що
відповідач після звернення її до суду,
без її згоди, продав автомобіль ДЕО
Нубіра та привласнив кошти, тому з
урахуванням саме цієї обставини, в
порядку розподілу того ж обсягу майна,
просила передати їй у власність інший
автомобіль - Мерседес Бенц, без
визначення грошової компенсації на
користь відповідача. Крім того,
визнати за нею та відповідачем право
власності на ? частку квартири за
кожним, виділивши їй у користування
житлову кімнату, площею 18 кв.м з
балконом, залишити у спільному
користуванні місця загального
користування. Стягнути з відповідача 1
200 грн. збитків, які вона понесла в
зв'язку зі зверненням до суду, а також
судовий збір.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що автомобілі продані
в період шлюбу на підставі доручень,
проте доказів на підтвердження своїх
доводів не надав.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду із
зустрічним позовом, в якому просив
визнати спірну квартиру його особистим
майном, посилаючись на те, що вона
придбана за кошти від продажу належної
йому та матері однокімнатної квартири,
а також на кошти, які надала його мати,
перебуваючи на заробітках в Італії.
Просив також поділити грошові кошти,
які перебувають на рахунках позивачки
у ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 3 жовтня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 та
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано за
позивачкою право власності на ? частку
спірної квартири, а за відповідачем на
? частки квартири. Визнано за сторонами
право власності за кожним на ? частку
автомобіля Мерседес Бенц.

Відмовлено у задоволенні позовних
вимог позивачки про виділ ? частки
спірної квартири в натурі. Відмовлено
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 про поділ грошових коштів.
Стягнуто з відповідача на користь
позивачки 1 056,75 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
позивачки, посилаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення суду
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким повністю задовольнити її
позовні вимоги та відмовити у
задоволенні зустрічного позову
відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення районного
суду, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 60, 70 СК України,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю. Кожен із подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один із них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Як вбачається із матеріалів справи,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 15 липня 2005 року по 11 жовтня 2013
року (дата набрання рішенням суду про
розірвання шлюбу законної сили). До
реєстрації шлюбу у них народився син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після
розірвання шлюбу залишився проживати з
позивачкою.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,
сторони купили рухоме та нерухоме
майно, зареєструвавши його за
відповідачем, а саме:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 29 грудня
2005 року;

- автомобіль Мерседес Бенц Віто -108Д,
державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію видано 26 грудня 2012 року;

- автомобіль ДЕО Нубіра, державний
номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію
видано 29 вересня 2009 року.

Вказане майно позивачка просила
поділити, виходячи із рівності часток
подружжя.

6 лютого 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом, а 4 лютого 2014 року
відповідач ОСОБА_4, без її згоди, продав
автомобіль ДЕО Нубіра, державний номер
НОМЕР_3 за 38 530 грн., уклавши особисто
договір купівлі-продажу з ОСОБА_8, за
якою в цей же день транспортний засіб
був перереєстрований (а.с. 144, 149-151).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
безпідставно виходив з того, що
позивачка відмовилася від розподілу
вказаного транспортного засобу. Тоді
як, уточнюючи позовні вимоги, вона
зазначала, що всупереч її волі
відповідач розпорядився цим
автомобілем після звернення її до суду,
а тому взамін проданого відповідачем
транспортного засобу просила передати
у її власність інший автомобіль. Саме у
такий спосіб, на її думку, підлягали
розподілу обидва транспортні засоби.
На зазначене не звернув уваги суд
першої інстанції та безпідставно
виключив зазначене майно з обсягу
майна, яке підлягало розподілу.

Як роз'яснено у п. 30 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя» (далі - Пленум), рівність прав
кожного із подружжя на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними) та
необхідність взаємної згоди подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.
65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

З урахуванням викладеного, позивачка
має право на ? частку вартості
проданого автомобіля, який є спільним
сумісним майном подружжя, та яким
відповідач розпорядився на свій
розсуд у власних інтересах.

Із матеріалів справи також вбачається,
що до реєстрації шлюбу з позивачкою, у
власності відповідача та його матері
ОСОБА_9 була однокімнатна квартира
АДРЕСА_2, де сторони спочатку й
проживали.

Відповідач, діючи від свого імені та за
дорученням від матері, продав вказану
квартиру ОСОБА_10 за 65 470 грн., уклавши 30
січня 2006 року нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу (а.с. 64).

Натомість 29 грудня 2005 року на ім'я
відповідача була придбана двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Южноукраїнського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
(а.с. 10).

Як зазначено у п. 3 договору
купівлі-продажу, квартира продана
ОСОБА_4 за 70 700 грн., яку покупець
зобов'язується сплатити в строк до 1
березня 2006 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви
продавців цієї квартири ОСОБА_7,
ОСОБА_12, ОСОБА_12, виданої ними 1
лютого 2006 року, вони отримали гроші в
сумі 70 700 грн. за продану квартиру
АДРЕСА_1 і не мають матеріальних
претензій до покупця (а.с. 63).

На такі ж обставини вказували і
допитані в якості свідків ОСОБА_13 та
ОСОБА_10

Отже, зазначене свідчить про те, що
договір купівлі-продажу спірної
квартири вчинено з відстроченням
платежу, що давало суду законні
підстави вважати, що кошти, передані
продавцю за квартиру, у тому числі і від
продажу належної відповідачу та його
матері квартири.

Із пояснень позивачки в судовому
засіданні 2 жовтня 2014 року вбачається,
що вона дійсно визнавала той факт, що
половину грошей від продажу
однокімнатної квартири в сумі
приблизно 30 000 грн. витрачено на
придбання двокімнатної квартири.
Зазначене підтверджується журналом
судового засідання та технічним
записом (а.с. 109).

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що спірна квартира хоча і є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, однак частка
позивачки у праві власності на
квартиру становить 1/4.

Доводи апеляційної скарги цього
висновку суду не спростовують.

Посилання представника позивачки в
апеляційній скарзі на те, що суд
безпідставно не врахував вимоги ч. 3 ст.
70 СК України та не збільшив її частку в
майні, є безпідставними.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України,
за рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Позивачка хоча й посилалась у позові
на положення ч. 3 ст. 70 СК України, але
жодних обґрунтувань та доказів на
підтвердження таких вимог не
надавала.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10, частин 1,4 ст.
60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної містять посилання
й на те, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини спору та не
застосував вимоги ст. 74 СК України щодо
права на майно жінки та чоловіка, які
проживають однією сім'ю, але не
перебувають шлюбі, а тому не врахував
тієї обставини, що сторони до
реєстрації шлюбу сумісно проживали
однією сім'ю з часу народження у них
дитини, тобто з березня 2002 року.

Однак такі доводи є безпідставними,
оскільки зазначені обставини не були
предметом позовних вимог ОСОБА_2 Тоді
як, відповідно до принципу
диспозитивності, передбаченого ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог та на підставі наданих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на висновки суду першої
інстанції.

В зв'язку з викладеним, рішення суду
першої інстанції слід змінити на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України в частині розподілу спільного
сумісного майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 3 жовтня 2014 року змінити, додатково
включити до розподілу спільного
сумісного майна, грошові кошти в сумі 38
530 грн., отримані ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу автомобіля ДЕО Нубіра,
державний номер НОМЕР_2 від 4
лютого 2014 року, та стягнути із ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 1/2 частку цих коштів
в сумі 19 265 грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 121,80 грн. судового збору,
сплаченого при подачі апеляційної
скарги.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: