Київський районний суд м. Одеси
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/6307/14
Київський районний суд м. Одеси у
головуючого - судді Літвінової І.А.
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
У вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
пред'явили позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
третя особа - Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
як орган опіки та піклування, з
вимогами визнати відповідачів такими,
що втратили право користування
Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що відповідачі
понад дев'ять років не проживають за
вказаною адресою, а їх реєстрація
змушує позивачів сплачувати зайву
вартість комунальних послуг та
перешкоджає останнім розпоряджатись
власним нерухомим майном.
Ухвалою суду від 26 листопада 2014 року, за
клопотанням представника позивачів,
залишено без розгляду позовну заяву
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - Київська районна
адміністрація, як орган опіки та
піклування про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням в частині визнання ОСОБА_5
таким, що втратив право користування
житлом. Також із складу третіх осіб
виключено Київську адміністрацію
Одеської міської ради, як орган опіки
У судове засідання 26 листопада 2014 року
позивачі та їх представник не
з'явились, від останнього через
канцелярію суду надійшла заява про
розгляд справи без його участі.
Відповідачі у судове засідання не
з'явились, неодноразово викликались до
суду шляхом оголошення у пресі, причини
неявки суду не повідомили.
За наявності умов, передбачених ст. 224
ЦПК України, суд допустив заочний
розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини та оцінивши
докази, суд дійшов до висновку, що
заявлені позивачем вимоги є законними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню з наступних
Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 30.01.1998 року, яке видано згідно з
розпорядженням органу приватизації
від 30.01.1998 року за № 117120, позивачам на
праві спільної часткової власності в
рівних частках належить квартира
АДРЕСА_1. Реєстрація в КП «ОМБТІ та РОН»
проведена 11 березня 1998 року.
Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4
до 2005 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу від 06.09.2005 року,
виданим Відділом реєстрації актів
цивільного стану Київського районного
управління юстиції м. Одеси, актовий
запис № 674.
Згідно виписки з будинкової книги про
склад сім'ї та реєстрацію, 25 жовтня 2002
року ОСОБА_4 була зареєстрована у
АДРЕСА_1. Вказана обставина також
підтверджена листом Київського РВ у м.
Одесі ГУ ДМС України в Одеській області
від 11.11.2014 року за № 14/3814.
Як вбачається зі змісту нотаріально
посвідченої заяви ОСОБА_3 про надання
дозволу на виїзд на постійне місце
проживання за кордон від 15.11.2008 року,
відповідачка ОСОБА_4 восени 2008 року
виїхала на постійне місце проживання
до Сполучених Штатів Америки.
При цьому ОСОБА_4 продовжує перебувати
на реєстраційному обліку в квартирі,
незважаючи на те, що вона не є її
власником, не проживає за місцем
реєстрації та не несе тягар по
утриманню та обслуговуванню майна.
Факт не проживання ОСОБА_4 на протязі
шести років в указаній квартирі
підтверджується актом мешканців,
засвідченим начальником дільниці № 7
КП «ЖКС «Чорноморський».
Зазначені обставини підтверджують
безпідставність перебування ОСОБА_4 на
реєстраційному обліку за адресою, за
якою вона тривалий час не проживає.
Зі змісту позовної заяви та доданих
документів, можна дійти висновку, що
ОСОБА_4 самостійно з обліку не
знімається та своєю бездіяльністю
створює позивачам перешкоди в
реалізації в повному обсязі прав та
охоронюваних законом інтересів, як
власників квартири. Крім цього
позивачі вимушені нести додаткові
витрати по утриманню квартири.
При вирішені спору, суд виходить з
положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, якими
зазначено, що член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом..
Виходячи з вище перелічених правових
висновків та обставин, встановлених
при розгляді справи, вимоги позивачів є
законними й обґрунтованими.
Пунктом 3.1 «Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів»,
затвердженого Наказом МВС України від
22.11.2012 року № 1077, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 грудня
можливість здійснити зняття з
реєстрації місця проживання особи на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.
Згідно з ч. 20 ст. 4 положення про
Державну міграційну службу України
реєстрація/зняття з реєстрації місця
проживання/перебування фізичних осіб є
виключною функцією Державної
міграційної служби України.
Таким чином, зняття особи з
реєстраційного обліку не входить до
компетенції суду, однак суд може
встановити порядок виконання рішення
суду, визначивши, що при умові набрання
рішенням, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, законної сили, воно є
підставою для зняття особи з
реєстраційного обліку.

Керуючись ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами, щодо
предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи заочне рішення, суд вважає за
необхідне зазначити, що інститут
заочного провадження призначений
впливати на відповідачів, які не
вчиняють дій щодо участі у розгляді
справи, про що вказано в Узагальненнях
судової практики у справах цивільної
юрисдикції щодо практики ухвалення та
перегляду судами заочних рішень у
цивільних справах, станом на 05 липня 2012
року.

Верховний Суд України також вказав, що
інститут заочного провадження
відповідає положенням та спрямований
на реалізацію Рекомендації № R (84) 5
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно принципів
цивільного судочинства, що направлені
на вдосконалення судової системи. Для
досягнення цієї мети необхідно
забезпечити доступ сторін до спрощених
і більш оперативних форм судочинства
та захистити їх від зловживань та
затримок, зокрема, надавши суду
повноваження здійснювати судочинства
більш ефективно.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись, ст. ст. 11-16, 29, 405 ЦК України,
ст.ст. 8, 11, 15, 130, 174, 209, 212-215, 224-233, 294 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Встановити порядок виконання рішення
суду, визначивши, що при умові набрання
цим рішенням законної сили воно є
підставою для зняття ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішення може бути переглянуто судом, що
його ухвалив, за письмовою заявою
відповідача шляхом звернення із заявою
про перегляд заочного рішення протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня оголошення
ухвали про залишення заяви без
задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Суддя
Літвінова І. А.