Справа № 445/1659/14
Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/6855/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак
О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 12 вересня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 у
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 і малолітньої
ОСОБА_6, до ОСОБА_2, ОСОБА_7, з участю
третіх осіб: Служби у справах дітей
Золочівської районної державної
адміністрації, Золочівської міської
ради, про визнання договору недійсним,
-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась з позовом у
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8 і ОСОБА_6 до
ОСОБА_2 і ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору дарування квартири
АДРЕСА_1 від 24 квітня 2013 року,
укладеного між відповідачами, та
застосування ст. 216 ЦК України; вселення
неповнолітніх дітей у цю квартиру;
надання їй права постійного
перебування у квартирі до досягнення
дітьми повноліття. В обґрунтування
своїх вимог посилається на те, що вона з
дітьми до травня 2014 року проживала у
спірній квартирі, яку ОСОБА_2
успадкував після смерті його батька у
2007 році. Вважає, що внаслідок укладення
оспорюваного договору порушені їх
житлові права, оскільки вони
користуються житлом нарівні з
власником такого. Відчуження спірної
квартири проведено без згоди органу
опіки та піклування. Просить позов
задовольнити.

Ухвалою Золочівського районного
суду Львівської області від 12 вересня
2014 року позов ОСОБА_4 в частині вселення
неповнолітніх дітей у спірну квартиру
та надання їй (позивачеві) дозволу
перебувати у цій квартирі до
досягнення дітьми повноліття, виділено
із справи в самостійне провадження.

Ухвалою цього суду від 22 липня 2014
року застосовано заходи забезпечення
позову у виді накладення арешту на
квартиру АДРЕСА_1 та заборони
нотаріальним конторам Золочівського
районного нотаріального округу
посвідчувати відчуження вказаної
квартири.

Рішенням Золочівського районного
суду Львівської області від 12 вересня
2014 року позов задоволено. Ухвалено
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, що був укладений 24
квітня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_7
Квартиру повернуто ОСОБА_2 Проведено
розподіл судових витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення. Просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові. Зазначає, позивач не є членом
його сім' ї, оскільки шлюб між ними
розірвано. Неповнолітні діти
проживають разом з позивачем, у спірній
квартирі ніхто з них не зареєстрований
і не проживає. Успадкованою ним після
смерті батька спірною квартирою він
розпорядився, використавши своє право
власника, яке є непорушним. Діти не є
власниками спірної квартири, в ній не
зареєстровані та не проживають.
Просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, оскільки суд першої
інстанції зробив свої висновки без
належних підстав, справу вирішено без
достатньої перевірки обґрунтованості
позовних вимог; висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, встановленим на підставі
повної і всебічної перевірки доказів,
їх дослідження і правильної оцінки;
тому з висновками суду погодитися не
можна.

На підставі ст.ст.11, 60, 61 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням осіб, в межах
заявлених ними вимог на підставі
наданих доказів; кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановлено, що 24 квітня 2013 року ОСОБА_2
подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар
квартиру АДРЕСА_1, що стверджується
нотаріально посвідченим оспорюваним
договором (а.с.9-12). ОСОБА_2 успадкував
цю квартиру після смерті його батька у
2007 році (а.с.53). Відтак, з врахуванням п.2
ч.1 ст. 57 СК України, спірна квартира є
особистою приватною власністю ОСОБА_2

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі,
який розірвано 24 жовтня 2013 року (а.с.13). В
цьому шлюбі у них народилися діти:
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-7). ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_8 і ОСОБА_6 проживали у спірній
квартирі без реєстрації (а.с.14). Станом
на вересень 2014 року ОСОБА_4 з дітьми
проживала без реєстрації у квартирі
своєї матері за адресою: АДРЕСА_2, що
стверджується актом обстеження умов
проживання і не заперечується
сторонами (а.с.81-82). ОСОБА_4 з 13 серпня до 6
листопада 2013 року була зареєстрована у
квартирі АДРЕСА_3, з 6 листопада 2013 до 26
листопада 2014 року вона була
зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 у
зазначеному населеному пункті, що
стверджується оглянутим у судовому
засіданні її паспортом громадянина
України. На даний час як місце свого
проживання вона вказує квартиру
АДРЕСА_4. Місце реєстрації дітей
позивач не повідомила, доказів про це
не надала.

З наявного в матеріалах справи
технічного паспорта на квартиру
АДРЕСА_3, вбачається, що ОСОБА_4 і
неповнолітній ОСОБА_8 є співвласниками
цієї квартири (а.с.85-87). У судовому
засіданні ОСОБА_4 пояснила, що вона
відчужила належну їй частку у цій
квартирі в користь своєї дочки від
іншого шлюбу - ОСОБА_9, хоч доказів цього
не надано. ОСОБА_8 залишився
співвласником зазначеної квартири,
чого позивач не заперечує.

Відповідно до ст.ст.317,319,321 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, що він здійснює на свій розсуд.
На зміст права власності, яке є
непорушним, не впливає місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

У відповідності до ч. ч.1, 5 ст.215 ЦК
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Встановлено, що внаслідок дарування
спірної квартири права неповнолітніх
ОСОБА_8 і ОСОБА_6 не порушені, оскільки
ця квартира не є місцем їх проживання
(діти у цій квартирі не зареєстровані і
на час розгляду справи судом не
проживали); вони не є власниками
зазначеної квартири. У власності
неповнолітнього ОСОБА_8 наявне інше
житло. Відчуження спірної квартири
ОСОБА_2 не суперечить вимогам ст. 59 СК
України.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного із них, з ким вона проживає.
Встановлено, що неповнолітні ОСОБА_8 і
ОСОБА_6 проживають разом з матір'ю
ОСОБА_4 і спірної квартири не займають.
Достовірно встановлено, що у спірній
квартирі неповнолітні не
зареєстровані та не проживають. Батько
дітей ОСОБА_2 має також інше місце
проживання: АДРЕСА_5.

Статтею 18 Закону України «Про охорону
дитинства» визначено, що держава
забезпечує право дитини на проживання
в таких санітарно-гігієнічних та
побутових умовах, що не завдають шкоди
її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Держава, відповідно до ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей» від 2 червня 2005 року охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Органи опіки та піклування
здійснюють контроль за дотриманням
батьками та особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних законом
інтересів дітей. Для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органів
опіки та піклування.

З аналізу зазначених норм вбачається,
що орган опіки та піклування є органом,
який здійснює контроль за дотриманням
батьками та особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних законом
інтересів дітей, якщо діти є власниками
житла або його займають (проживають)
відповідно до закону.

Неповнолітні ОСОБА_8 і ОСОБА_6 не є
власниками спірної квартири і її не
займають. Ухвалюючи оскаржуване
рішення про визнання недійсним
договору дарування квартири, суд
першої інстанції на наведене уваги не
звернув.

Колегія суддів приходить до висновку
про відсутність передбачених законом
підстав для визнання недійсним
оспорюваного договору дарування
квартири та застосування наслідків
недійсності правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України
застосовані ухвалою Золочівського
районного суду Львівської області від
22 липня 2014 року заходи забезпечення
позову підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст.154, 303, п.2 ч.І ст.307,
ст.ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 12 вересня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1 від 24 квітня 2013 року,
зареєстрованого у реєстрі за № 930,
посвідченого приватним нотаріусом
Золочівського районного нотаріального
округу ОСОБА_11, та застосування
наслідків недійсності правочину.

Скасувати заходи забезпечення позову у
виді накладення арешту на квартиру
АДРЕСА_1 та заборони нотаріальним
конторам Золочівського районного
нотаріального округу посвідчувати
відчуження вказаної квартири,
застосовані ухвалою Золочівського
районного суду Львівської області від
22 липня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: