Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/2096/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа Державна міграційна служба
України, про звернення стягнення на
предмет іпотеки та визнання права
власності на предмет іпотеки за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
на рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 20 жовтня 2014
року, -

встановила:

У червні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельтабанк») звернулося з вказаним
позовом, в якому просило в рахунок
виконання основного зобов'язання щодо
сплати заборгованості в сумі 20477,56
швейцарських франків звернути
стягнути стягнення на предмет іпотеки :
квартиру АДРЕСА_1, визнавши право
власності на останню за банком,
припинити право власності
відповідачів на квартиру та виселити
їх. Зазначало, що 22 червня 2006 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», яке у подальшому
перейменовано на Публічне акціонерне
товариство «Укрсіббанк» (далі - ПАТ
«Укрсиббанк») та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір на суму 19200
швейцарських франків з терміном
погашення до 22.11.2017 року. 08.12.2011 року ПАТ
«Укрсиббанк» продало право вимоги за
кредитами ПАТ «Дельтабанк». Боржник
умови договору не виконує і виникла
заборгованість. З метою забезпечення
договору відповідачі передали в
іпотеку спірне житло, на яке слід
звернути стягнення.

Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 20 жовтня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове - про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд безпідставно
застосував Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», оскільки
договір укладено до набрання ним
чинності.

Представник відповідачів заперечив у
задоволенні скарги і пояснив, що кредит
видано у валюті і відповідачі не є
особами, які підпадають під дію
антикорупційного законодавства,
оскільки один із відповідачів
пенсіонер, а інший працює у навчальному
закладі. Їх діти не працюють і трудових
книжок ще не отримували.

Розглянувши справу в межах визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню.

Так, відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив із наявністю мораторію на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті, та наявності для
цього обставин, визначених
законодавством.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) у разі
невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання (ст.37 Закону).

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя
(кредитора) або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України,
статей 39, 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

Примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

З 07 червня 2014 року набрав чинність
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» ст.1 якого
передбачено, що протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Протягом дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм (ст.4 вказаного
Закону).

Отже законодавець визначив обставини,
при яких не може бути примусово
стягнуто нерухоме житлове майно і
норми цього закону мають пріоритетне
значення над іпотечним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що 22
листопада 2006 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір.

Згідно п.1.1 та 1.2 цього договору ОСОБА_2
отримав кредит в сумі 19200 швейцарських
франків з терміном погашення до 22.11.2007
року (а.с.12-25).

Пунктом 2.1 додаткової угоди № 2 від 16
лютого 2009 року кінцевий термін
погашення кредиту визначено 22
листопада 2021 року (а.с.32).

22 листопада 2006 року в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» та
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 55,1 кв.м., житловою
площею 29,4 кв.м. та вартістю 118260 грн..

Згідно п.5.2 договору іпотеки
задоволення вимог іпотекодержателя
здійснюється : шляхом добровільної
передачі предмета іпотеки у власність
іпотекодержателя; шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

На підставі договору купівлі-продажу
прав вимоги за кредитами від 08 грудня
2011 року (а.с.64-67) позивачу перейшли права
кредитодавця, в т.ч. і право звернення
стягнення на іпотечне майно за
договорами від 22.11.2006 року, що
підтверджено відповідним актом від
07.02.20012 року (а.с.63).

Станом на 01.08.2013 року заборгованість по
кредитному договору становила 20477,55756
швейцарських франків, у т.ч. : тіло
кредиту - 15460,91756 швейцарських франків,
відсотки - 5016,64756 швейцарських франків,
з яких прострочена заборгованість:
тіло кредиту - 5291,756 швейцарських
франків, відсотки - 3218,23756 швейцарських
франків (а.с.40).

30 жовтня 2013 року відповідачам
направлено повідомлення про зміну
кредитора та поставлено вимогу про
погашення заборгованості за кредитом
та звільнення приміщення протягом 30
днів, у разі невиконання якої
попереджено про можливе звернення
стягнення на майно (а.с.53-62).

Судом також встановлено, що загальна
площа нерухомого майна не перевищує 140
кв.м. і останнє використовується для
постійного проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 (а.с.129), а іншого житла останні
не мають (а.с.118-128).

Крім того, відповідачі не є суб'єктами
Закону України "Про засади запобігання
і протидії корупції".

В суді першої інстанції відповідачі не
заперечували наявності заборгованості
і надали заяву, в якій не погодилися
звернути стягнення на іпотечне майно
(а.с.116).

Отже, враховуючи дію мораторію під час
ухвалення судового рішення, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про неможливість задоволення
вимог банку про звернення стягнення на
іпотечне нерухоме житлове майно.

Оскільки інші вимоги залежать від
вирішення спору щодо звернення
стягнення на майно, то вони також не
підлягають задоволенню

Посилання представника позивача на те,
що сторони при укладенні договору
іпотеки узгодили питання стягнення на
майно і дія законів не має зворотної
сили, не можуть прийматися до уваги,
зважаючи на наявність мораторію на
відчуження у період вирішення спору.

Суд повно, всебічно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, правильно
встановив правовідносини, що склалися
між сторонами, та зібраним у справі
доказам дав належну оцінку. Будь-яких
процесуальних порушень чи порушень
норм матеріального права, які б давали
підстави для переоцінки доказів,
апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Оскаржуване рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 20 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий Судді