справа № 165/1326/14-ц
провадження №2/165/351/14
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року
м. Нововолинськ

Нововолинський
міський суд Волинської області в
складі :

головуючого
Ференс-Піжук О.Р.,

при секретарі Харук
Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Нововолинську справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без шлюбу,
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку,-

встановив:

27 травня 2014 року ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без шлюбу, визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_7. Вимоги мотивовує тим,
що ОСОБА_3 її колишній чоловік. Шлюб між
ними вперше був укладений 27 серпня 1983
року, який розірваний 06 березня 1987 року.
Повторно вони уклали шлюб 22 грудня 1990
року, який розірвали 23 листопада 1994
року. 25 вересня 2003 року сторони знову
зареєстрували шлюб, який був
розірваний 18 травня 2005 року. Від шлюбу
у них є двоє повнолітніх дітей: ОСОБА_5,
1985 року народження, та ОСОБА_6, 1992 року
народження. Позивач вказує, що з 1983 року
по даний час, незважаючи на офіційне
розірвання шлюбу, вони з відповідачем
проживали разом як подружжя, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, виховували дітей. 04 вересня 1998
року вони з відповідачем придбали
житловий будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_7. Вказує, що договір
купівлі-продажу цього будинку був
оформлений на ім'я ОСОБА_3 та
посвідчений цього числа державним
нотаріусом Нововолинської державної
нотаріальної контори Бражнік С.А. Своє
право власності за договором, ОСОБА_3
зареєстрував в КП «Волинське обласне
бюро технічної інвентаризації» 23 липня
2003 року. 06 листопада 1998 року вона,
відповідач та їх діти були
зареєстровані за адресою АДРЕСА_7. Це
їх постійне місце проживання, і на
даний час вони всі проживають за
вказаною адресою. В зв'язку з наведеним
вважає, що їй належить ? частина
житлового будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_7, оскільки вона разом з
відповідачем придбала його за спільні
кошти, внаслідок спільної праці.
Просить встановити факт проживання з
ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу та визнати за нею право
власності на половину будинку.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2
позовні вимоги підтримали з підстав
наведених у позові. Просять встановити
факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією
сім'єю без шлюбу з 07 березня 1987 року по 21
грудня 1990 року, з 24 листопада 1994 року по
24 вересня 2003 року, з 19 травня 2005 року по
даний час та визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частину житлового
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_7.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4
позовні вимоги не визнали, пояснивши,
що після розірвання шлюбу 23 листопада
1994 року сторони припинили проживання
однією сім'єю, позивач перейшла з
дітьми проживати до своїх батьків, а
відповідач проживав у своїх батьків.
Пізніше батьком відповідача ОСОБА_8 за
власні кошти було придбано квартиру
АДРЕСА_1, в якій проживав відповідач.
ІНФОРМАЦІЯ_8 його батько ОСОБА_8 помер.
Після його смерті відповідач
успадкував за заповітом квартиру
АДРЕСА_1. 21 липня 1998 року ОСОБА_3 продав
зазначену квартиру за ціною 10000
гривень. Після чого відразу вирішив
придбати спірний будинок та домовився
з ОСОБА_9 про купівлю будинку АДРЕСА_7 за
ціною еквівалентною 6500 доларів США, що
на той час складало 15004 гривні. Маючи
лише 10000 гривень, виручених від продажу
успадкованої квартири АДРЕСА_1,
відповідач з ОСОБА_9 уклали письмовий,
нотаріально посвідчений договір,
згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_9 10634
гривні, а решту суми - 4370 гривень, що
еквівалентно 1900 доларам США,
відповідач, як покупець, зобов'язався
сплатити продавцю до 28 жовтня 1998 року.
Відразу після укладення договору
купівлі-продажу від 04.09.1998 року,
відповідач разом із своїм знайомим
ОСОБА_10 поїхав на заробітки до
Німеччини, і після повернення, сплатив
ОСОБА_9 решту коштів за придбане житло.
Після сплати всієї суми вартості
житлового будинку, ОСОБА_9 передав
відповідачу ключі від вказаного житла
та надав можливість туди вселитися.
Позивач на той час (липень-листопад 1998
року) проживала з дітьми в квартирі
своєї матері. В подальшому, на прохання
позивача, відповідач зареєстрував її
разом з дітьми в спірному будинку з
мотивів зменшення вартості
комунальних платежів в квартирі її
матері. При цьому зазначає, що,
зареєструвати в будинку лише дітей,
без матері, йому не дозволили у
паспортній службі. Лише на початку 1999
року відповідач перейшла з дітьми
проживати у спірний будинок. Зазначили,
що в період з листопада 1994 року по
січень 1999 року сторони проживали
окремо, спільного господарства не вели,
спільного бюджету не мали, спільні
витрати не здійснювали, будь яке майно
в інтересах сім'ї не придбавали,
складених відносин, які притаманні
подружжю, не мали. Ствердили, що спірний
будинок був придбаний відповідачем за
кошти від продажу успадкованого ним
майна та власні кошти. Просять у
задоволені позову відмовити повністю.

На підтвердження заперечень
відповідача свідок ОСОБА_9 показав, що
продавав свій житловий будинок за
адресою АДРЕСА_7 ОСОБА_3 Кошти за його
продаж отримував в два етапи від ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_10 також підтвердив в суді
пояснення відповідача, вказавши, що на
початку 90-х років він разом з ОСОБА_3
їздили на заробітки до Німеччини.
Зазначив, що він бував у будинку
придбаному ОСОБА_3, бачив як останній
проводив там ремонтні роботи, позивача
ОСОБА_1 на момент його візитів, там не
було.

Свідок ОСОБА_11, що приходиться
відповідачу рідною сестрою, в судовому
засіданні показала, що квартиру
АДРЕСА_1 придбав батько відповідача, а
ОСОБА_3 успадкував її за заповітом
після смерті ОСОБА_8 Зазначила, що
відповідач проживав там сам, а
позивача з дітьми в квартирі не було.
Показала, що за кошти від продажу даної
квартири відповідач придбав спірний
будинок. Ствердила, що відносини між
сторонами не були такими, які
притаманні подружжю.

Аналогічні показання дала в судовому
засіданні свідок ОСОБА_1, що є дружиною
рідного брата відповідача. Пояснила, що
після смерті батька ОСОБА_3 вселився в
успадковану квартиру сам. Спірний
житловий будинок придбав за кошти
отримані від продажу квартири
отриманої у спадок від батька та
особисті кошти.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
показав, що йому як однокласнику
відповідача ОСОБА_3, та хресному батьку
дитини сторін відомо, що ОСОБА_3 їздив
на заробітки, внаслідок чого отримував
значні доходи. Зазначив, що батько
відповідача придбав для ОСОБА_3
квартиру, в якій останній проживав сам.
Позивач на той час проживала у своєї
матері. Також йому відомо, що
відповідач купив житловий будинок по
АДРЕСА_7.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, показання свідків,
дослідивши надані сторонами на
підтвердження своїх вимог і заперечень
письмові докази, приходить до висновку,
що позов до задоволення не підлягає в
зв'язку з наступним.

В суді встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 тричі укладали шлюб, зокрема: 27
серпня 1983 року, який розірвали 06
березня 1987 року, 22 грудня 1990 року, що
розірваний 23 листопада 1994 року, та 25
вересня 2003 року, який розірваний 18
травня 2005 року, що підтверджується
витягами з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб
(а.с.7-9).

Від шлюбу у сторін є двоє
повнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4
та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10.11).

Після смерті батька ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.42) ОСОБА_3
успадкував майно за заповітом, в тому
числі житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с.90,91).

Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 21 липня 1998
року (а.с.41) ОСОБА_3 продав ОСОБА_13
житлову квартиру АДРЕСА_1 за 10000
гривень.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 04 вересня 1998 року
(а.с.12) ОСОБА_3 купив у гр. ОСОБА_9
одноквартирний житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_7. Відповідно до п. 3 цього
договору продаж вищезазначеного
будинку вчинено за 15004 гривні, з яких 10634
гривні ОСОБА_9 отримав від покупця
ОСОБА_3 до підписання даного договору, а
4370 гривень, що еквівалентно 1900
доларам США, ОСОБА_3 зобов'язувався
сплатити до 28 жовтня 1998 року.

Право власності на будинок
АДРЕСА_7 зареєстровано 23 липня 2003 року
за ОСОБА_3, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а.с.13).

Як вбачається з копії будинкової
книги (а.с.17-20) ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5,
ОСОБА_6 06 листопада 1998 року були
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7, що
не заперечує відповідач.

11 жовтня 2005 року дочка сторін ОСОБА_6
була знята з реєстрації за вказаною
адресою в зв'язку із передачею в
іпотеку власником ОСОБА_3 нерухомого
майна (а.с.58-64), тобто спірного жилого
будинку і повторно зареєстрована
АДРЕСА_7 22 травня 2009 року.

Як на доказ підтвердження факту
проживання з відповідачем однією
сім'єю та придбання спірного будинку
за спільні кошти, позивач покликається
на реєстрацію свого постійного місця
проживання разом з дітьми починаючи з 25
червня 1993 року по 31 травня 1994 року і з 30
березня 1996 року по 05 серпня 1998 року в
квартирі АДРЕСА_1, яку вважає такою, що
придбана в шлюбі з відповідачем у 1993
році. При цьому зазначила, що їй було
відомо, що квартира зареєстрована на
батька відповідача і її успадкував
ОСОБА_3 за заповітом власника -
спадкодавця ОСОБА_8 (а.с.66-72).

На підтвердження факту
проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 в
квартирі по АДРЕСА_1 покликається на
показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15,яким
відомо, що сторони проживали з дітьми у
вказаній квартирі, однак вони не знають
точного періоду спільного проживання
сторін, їм не відомо хто був власником
цього житла, як і ким здійснювався його
продаж.

Позивач також, на підтвердження
факту проживання з відповідачем однією
сім'єю і придбання за спільні кошти
будинку по АДРЕСА_7, покликається на
факт реєстрації її з дітьми у
вказаному будинку з 06 листопада 1998
року. ОСОБА_1 на підтвердження факту
проживання у спірному будинку надала
суду світлини, де зафіксовано 1999 рік на
яких зображений відповідач з дітьми
біля будинку на АДРЕСА_7. Цю обставину
не заперечує відповідач, однак вказує,
що з листопада 1994 року по січень 1999
року не проживав однією сім'єю з ОСОБА_1
Остання зазначає, що знялась з
реєстрації у вказаному будинку з 11
жовтня 2005 року і по даний час
зареєстрована АДРЕСА_8, однак фактично
проживала і проживає у спірному
будинку, і вважає, що їй на праві
власності належить ? частина вказаного
житла.

На підтвердження позовних вимог
позивач покликається на показання
свідка ОСОБА_16 - ОСОБА_17, що приходиться
її рідною сестрою, яка в суді ствердила,
що сторони були в розводі, але спірний
будинок на АДРЕСА_7 у 1998 році купляли
разом, в тому числі за кошти, які
надавали їм батьки з обох сторін. Також
показала, що позивач торгувала на ринку
і мала дохід. Зароблені кошти вклала у
придбання спірного будинку.

Свідок ОСОБА_18 в суді показала, що не
знає хто і коли придбавав будинок
АДРЕСА_7, але бачила там сторін, почали
спілкуватися з ОСОБА_1 в 2000 році, але
рідко. Про розірвання шлюбу ОСОБА_1 і
про їх одруження їй нічого не відомо.
Коли вони вселялися в будинок і за яких
обставин, вона не знає.

Доводи ОСОБА_1, на підтвердження
позовних вимог не ґрунтується на
нормах законодавства, яке діяло на
момент виникнення спірних
правовідносин.

Повно та всебічно з'ясувавши в
судовому засіданні всі обставини
справи, суд приходить до висновку, що
надані позивачем докази, показання
свідків ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, не підтверджують обставин щодо
проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією
сім'єю без шлюбу в періоди з 07
березня 1987 року по 21 грудня 1990 року, з 24
листопада 1994 року 24 вересня 2003 року, з 19
травня 2005 року по даний час, та факту
придбання спірного будинку внаслідок
спільної праці членів сім'ї, та
спростовані дослідженими в суді
належними і допустимими
проаналізованими вище доказами,
наданими відповідачем на заперечення
позову.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві
положення Сімейного кодексу України,
цей Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 01 січня 2004 року.

Посилання ОСОБА_1 на норми статей 62, 74
Сімейного кодексу України для визнання
за позивачем права власності на
половину спірного житлового будинку,
набутого до 01 січня 2004 року, без
встановлення факту створення
сторонами спільної часткової
власності на квартиру та визначення
ступеня участі в цьому позивача працею
й коштами, є неправильними.

Відповідно до статей 16,17 Закону України
«Про власність», статті 22 КпШС України,
який був чинним до 01 січня 2004 року,
спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, слід виходити з того, що
відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці

громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п. 1 статті
17, статті 18, п. 2 статті 17 Закону України
"Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У правовій позиції, висловленій
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України при розгляді
справи №6-66цс13 зазначено, що під час
вирішення спору щодо поділу майна,
набутого сім'єю, слід установити не
лише обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці. Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету, і визначення ступеня участі
в цьому сторонами працею й коштами, не є
підставою для визнання права власності
на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Судом встановлено, що договір купівлі
продажу будинку АДРЕСА_7, укладено та
нотаріально посвідчено 04 вересня 1998
року, тобто із цієї дати в ОСОБА_3
виникло право власності на спірний
будинок. В цей час він не перебував у
зареєстрованому шлюбу з позивачем, а
ОСОБА_1 не довела суду, що сторони вели
спільне господарство, побут і бюджет і
не надала доказів на підставі яких суд
мав би можливість визначити ступінь її
участі працею і коштами у створенні,
придбанні спірного майна.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Всупереч ст. 60 ЦПК України, позивач не
надала суду належних доказів,
розрахунків, які б підтверджували
підставність та правомірність її
позовних вимог, в тому числі щодо
участі працею та коштами у створенні
спільної часткової власності, тому суд
у позові відмовляє.

Керуючись ст.ст. 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, на підставі ст. 22 КЗпШС
України, ст.ст. 17,18 Закону України "Про
власність", ст. 3 Сімейного кодексу
України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 07 березня 1987 року по 21
грудня 1990 року, з 24 листопада 1994 року 24
вересня 2003 року, з 19 травня 2005 року по
даний час, та про визнання за ОСОБА_1
права власності на 1/2 частину житлового
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_7, відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок
держави.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Волинської області
через Нововолинський міський суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя
О.Р.
Ференс-Піжук