АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції - Гайдук
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого -
Панченка М.М.

Суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 18 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства »Банк»Фінанси
та Кредит», третя особа ОСОБА_2 про
визнання недійсним кредитного
договору, захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
»Банк»Фінанси та Кредит»
(далі-ПАТ»Банк»Фінанси та Кредит») і,
посилаючись на ст.ст.203,215 ЦК України,
просила визнати недійсним, з моменту
його укладення, кредитний договір
укладений сторонами від 14.08.2008 року за
№392-08-И, згідно якого позивачка
отримала споживчий кредит у сумі 88.000
дол.США під 8% річних на термін до 11.08.2028
року, захист прав споживачів.

Послалась на те, що пунктом 4.1.
кредитного договору банком записано
своє право підвищувати відсоткову
ставку з 8% річних до 16% річних у разі
звільнення позивачки, як працівника
ПАТ»Банк»Фінанси та Кредит», з роботи.

Крім того, позивачка послалась
на незаконність п.6.1. указаного
кредитного договору, яким передбачена
сплата позичальником пені у розмірі 1%
від прострочених платежів за цим
договором. Вважає указаний відсоток
непропорційно великим.

Послалась на те, що договірні
умови, передбачені п.п.4.1., 6.1. є
несправедливими, оскільки створюють
дисбаланс прав та обов»язків на
користь банку, а тому суперечать
вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про
захист прав споживачів», що свідчить
про несправедливість умов указаного
договору і, відповідно, про його
недійсність в силу ст.ст.203,215 ЦК
України.

За заявою позивачки судом
залучено до участі у розгляді справи
третьою особою поручителя позивачки за
кредитним договором ОСОБА_2 /а.с.44,49/.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 18 вересня 2014 року в
позові відмовлено /а.с.87-91/.

В апеляційній скарзі позивачка
ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 18 вересня 2014 року, як постановлене з
порушенням вимог матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.
Послався на доводи, викладені в
позовній заяві, яким суд, на її думку, не
дав належної оцінки /а.с.94-94-102/.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши
апеляційну скаргу в межах заявлених
доводів, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить відхилити,
а рішення залишити без змін з таких
підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 14.08.2008
року за №392-08-И сторони позивачка
ОСОБА_1 та відповідач ПАТ»Банк»Фінанси
та Кредит» уклали кредитну угоду,
відповідно до якої, позивачка отримала
кредит у сумі 88.000 дол.США під 8% річних
на термін до 11.08.2028 року /а.с.10-15/.

Пунктом 4.1. кредитної угоди передбачено
наступне «позичальник сплачує Банку
проценти за користування Кредитними
ресурсами у валюті кредиту, по
процентній ставці 8,00% процентів річних.
Позичальник ОСОБА_1, є співробітником
ВАТ»Банк»Фінанси та Кредит». У випадку
її звільнення з ВАТ»Банк»Фінанси та
Кредит», відсоткова ставка,
встановлюється на рівні 16,00% з дати
звільнення».

Крім того, відповідно до пункту 6.1.
кредитної угоди передбачено «за
прострочення повернення Кредитних
ресурсів та/або сплати процентів,
Позичальник сплачує Банку пеню
розрахунку 1% від простроченої суми за
кожний день прострочки.

Додатковою угодою №1 від 30.01.2009 року до
кредитного договору від 14.08.2008 року за
№392-08-И сторони продовжили строк
погашення кредитного боргу до 13.01.2038
року шляхом сплати щомісячних
ануїтетних платежів по 635 дол.США.

Таким чином, між ОСОБА_1 та
ПАТ»Банк»Фінанси та Кредит» виникли
відносини договору кредиту, які,
відповідно до ст.1054 ЦК України
полягають у тому, що банк
(кредитодавець) зобов"язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов"язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції
обгрунтовано послався на ст.627 ЦК
України, згідно до якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Не маючи можливості погашати кредитний
борг, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
з даним позовом.

Судом першої інстанції зазначено, що
згідно вимог ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту своїх прав
шляхом визнання умов правочину
несправедливими, а самого правочину
недійсним, позивач в силу ст.10 ЦПК
України зобов»язаний довести правову
та фактичну підставу несправедливих
його умов.

Дійшовши висновку про відмову у
задоволенні позовної заяви, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що кредит
виданий позивачці у відповідності до
вимог чинного законодавства та згідно
статутних положень банку, а умови
договору не протирічать нормам
Конституції України та Цивільного
Кодексу України.

В суді апеляційної інстанції позивачка
не заперечувала, що вона дійсно
підписувала кредитний договір і
отримала у відповідача кредитні кошти
у сумі 88.000 дол.США. З договірними
умовами попередньо була ознайомлена,
однак, враховуючи, що вона є юридично
необізнаною, тому не усвідомлювала
наслідки умов, що передбачені пунктами
4.1. та 6.1. цієї кредитної угоди.

Вважала ці угоди несправедливими, і,
відповідно, вважала, що кредитний
договір є недійсним в силу того, що банк
при оформленні кредитного договору
порушив її права як споживача
кредитних послуг.

Укладаючи кредитний договір на
значну суму 88.000 дол. США, позивачка
зобов»язана була з»ясовувати на яких
умовах він укладається, а тому з
власної ініціативи на момент отримання
кредитних коштів повинна була
визначити для себе правила подальшої
поведінки, які не можуть бути в
майбутньому змінені за її ініціативою,
як однієї із сторін договірних
відносин.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов»язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Між тим, позивачка не навела суду
доказів порушення банком принципів
добросовісності при укладенні
спірного кредитного договору.

Так, пунктом 4.1. кредитного
договору, на який посилається
позивачка, як такий, що не є
справедливим, визначені обставини, за
якими застосовується інша фіксована
процентна ставка в порівняння з тією,
що була визначена при укладенні
кредитного договору.

Суд першої інстанції
обгрунтовано послався на п.28 постанови
Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
яким визначено що при вирішенні
питання щодо правомірності підвищення
банком чи іншою фінансовою установою
процентної ставки суди також повинні
розрізняти умови кредитного договору,
які встановлюють односторонню зміну
умов договору від умов договору, що
встановлюють погоджену сторонами
процедуру зміни договору шляхом
прийняття позичальником пропозиції
кредитора про зміну умов договору,
відповідно до ст.ст.641-642 ЦК України, або
в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК
України. Наприклад не є односторонньою
зміною умов договору та не суперечить
ст.1056-1 ЦК України зміна розміру
фіксованої процентної ставки залежно
від зміни обставин кредитного ризику
(не укладення договору страхування,
припинення договору застави/іпотеки
тощо), якщо в кредитному договорі
визначено обставини, за якими
застосовується інша фіксована
процентна ставка, та її розмір. При
підвищенні процентної ставки
з»ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки, дії позичальника
щодо прийняття пропозиції кредитора.

Із аналізу указаних роз»ясень
ВССУ слідує, що кредитним договором
сторонами була погоджена і визначена
процедура підвищення відсоткової
ставки, з якою позивачка погодилась,
тобто підняття банком вдвічі
процентної ставки у разі звільнення
позичальниці з роботи у
ПАТ»Банк»Фінанси та Кредит». А тому це
підвищення процентної ставки в
розумінні ст.1056-1 ЦК України не
належить кваліфікувати, як
одностороннє підняття процентної
ставки кредитором.

Крім того, встановлення
договором пені, відповідно до п.6.1.
кредитної угоди у розмірі 1% від
заборгованої суми за кожен день
прострочки не є такою умовою
договірних відносин, яка б свідчила про
дисбаланс прав та обов»язків сторін
кредитної угоди на користь банку.

Відповідно до ст.551 ЦК України
передбачено, що у разі коли предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі.

Також, суд першої інстанції
правомірно послався на п.28 положення
НБУ України про кредитування,
затвердженого постановою Правління
НБУ №246 від 28.09.1995 року, згідно якого у
разі несвоєчасного погашення боргу за
кредитом та сплати відсотків (комісії),
при відсутності домовленості про
відстрочення погашення кредиту, банк
має право на застосування штрафних
санкцій у розмірах, передбачених
договором.

Зазначене свідчить, що п.6.1.
кредитного договору не суперечить
вимогам чинного законодавства.

Посилання позивачки на
порушення відповідачем ст.ст.11,18 Закону
України «Про захист право споживачів»
також є безпідставним, оскільки
позивачка не навела доказів
несправедливих умов кредитного
договору по відношенню до неї, як
позичальниці, та наявність дисбалансу
прав і обов»язків сторін за цим
договором, на користь кредитора.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203
цього Кодексу, які є необхідними для
чинності правочину.

Між тим, позивач ОСОБА_1 не
навела суду доказів, які б могли
свідчити про недійсність укладеного
нею з відповідачем правочину чи
окремих його частин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене на повно
з»ясованих обставинах з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, а доводи викладені в апеляційній
скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 18 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді