інстанції: Присяжнюк Л.М. Провадження №
22-ц/773/1760/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
(далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором за апеляційною
скаргою позивача ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» на рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулося до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 28 вересня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством (далі - ВАТ)
«Банк «Фінанси та Кредит»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», і ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір №
Ф1-07/55877-898, за яким відповідач отримав
кредит у розмірі 16734,60 доларів США для
придбання автомобіля строком до 27
вересня 2014 року.

Свої зобов'язання за кредитним
договором банк виконав належним чином,
надавши відповідачу обумовлені
договором грошові кошти. Проте
відповідач порушив умови договору і не
сплачував вчасно проценти за
користування кредитом, не здійснював
повернення кредиту щомісячними
платежами відповідно до платіжного
календаря. Станом на 04 червня 2014 року
загальна сума заборгованості за
кредитним договором склала 3016,34
доларів США, що в еквіваленті по курсу
Національного банку України становить
24109,58 грн. Вся вказана сума - це пеня за
несвоєчасне погашення кредиту.

Тому просив стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на свою користь дану суму
заборгованості за договором та
понесені судові витрати в розмірі 243,60
грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 30 вересня 2014 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» просить скасувати
це рішення і ухвалити нове рішення про
задоволення позову, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 вересня 2007 року між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», правонаступником
якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ Ф1-07/55877-898, за яким банк надав
позичальнику в тимчасове користування
на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності
кредитні ресурси в сумі 16734,60 доларів
США (а. с. 4-8).

Згідно з п. п. 2.2., 2.3. кредитного договору
для надання кредитних ресурсів банком
було відкрито відповідачу позичковий
рахунок, а кредитні ресурси були надані
на придбання автомобіля марки Mitsubisi,
модель Lancer 1.6 Comfort, 2007 року.

Пунктом 3.2. кредитного договору
передбачено, що позичальник
зобов'язується повністю повернути
кредитні ресурси до 27 вересня 2014 року.

У відповідності з п. 3.3. кредитного
договору відповідач ОСОБА_2
зобов'язався щомісячно в термін з 1 по 10
число кожного місяця (згідно із
графіком зниження розміру
заборгованості - додатком № 1 до цього
договору) здійснювати погашення
заборгованості за кредитними
ресурсами у складі щомісячних
ануїтетних платежів у розмірах,
встановлених договором.

Додатковою угодою № 1 до кредитного
договору від 26 вересня 2008 року
сторонами було внесено зміни в
кредитний договір в частині розміру
щомісячного ануїтетного платежу та
процентної ставки за періоди
користування кредитними ресурсами
банку (а. с. 10-11).

Згідно зі ст. ст. 526, 629 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
свої зобов'язання за вищевказаним
кредитним договором виконав, надавши
відповідачу кредитні кошти в розмірі
16734,60 доларів США (а. с. 14).

Як вбачається із розрахунку загальної
заборгованості по кредитному договору
№ Ф1-07/55877-898 від 28 вересня 2007 року, за
період з 17 серпня 2009 року по 22 листопада
2012 року відповідачу нараховано пеню за
прострочення погашення основної
заборгованості по кредиту в розмірі
23164,85 грн., за період із 17 серпня 2009 року
по 05 листопада 2012 року нараховано пеню
за прострочення сплати відсотків за
користування кредитом в розмірі 1351,95
грн., а всього - 24516,80 грн., з яких
погашено 407,22 грн. (а. с. 18-21). Таким чином
загальний розмір заборгованості
становить 24109,58 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 549, ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі.

Пунктом 6.1 кредитного договору сторони
встановили, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів позичальник сплачує
банку пеню з розрахунку 1 % від
простроченої суми за кожен день
прострочення. Зазначена пеня
сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених договором. Сплата пені не
звільняє позичальника від зобов'язання
сплатити проценти за весь час
фактичного користування кредитними
ресурсами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені). При цьому,
виходячи з правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені за правилами статті 253
ЦК України обчислюється по кожному дню,
за який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Відповідач ОСОБА_2 10 липня 2013 року
звернувся до позивача із заявою про
зменшення суми нарахованої пені з 23342,37
грн. до 2334,24 грн. (а. с. 15), а позивачем
було погоджено списання залишку
нарахованої пені, що підтверджується
копією витягу з протоколу кредитної
комісії Філії «Західне регіональне
управління» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» № 94 від 02 грудня 2013 року (а. с. 16).

Вимогу про сплату пені відповідачу
було надіслано банком 04 червня 2014 року
(а. с. 17), а з позовом про стягнення
нарахованої пені ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернувся 21 липня 2014 року. Крім
того, банк просить стягнути пеню,
нараховану за період з 17 серпня 2009 року
по 22 листопада 2012 року.

До винесення судом рішення представник
відповідача у відповідності з ч. 3 ст. 267
ЦК України подав клопотання про
застосування позовної давності (а. с. 53).

Згідно з ч. 4 ст. 267 цього Кодексу сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Виходячи з наведеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у позові у зв'язку з пропуском
позивачем позовної давності звернення
до суду з вимогою про стягнення пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що на думку ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» судом невірно застосовано
позовну давність і що суд не врахував
визнання відповідачем боргу, яке
перериває перебіг позовної давності.

Однак ці доводи є безпідставними.

В кредитному договорі сторони
встановили як строк дії договору - до
повного повернення позичальником
кредитних ресурсів, отриманих за цим
договором, до 27 вересня 2014 року (п. 3.2),
так і строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів в
термін з 1 по 10 число кожного місяця (п.
3.3).

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Як зазначалося вище, згідно з поданим
банком розрахунком заборгованості
позивач просить стягнути пеню,
нараховану відповідачем щомісячно за
період з 17 серпня 2009 року по 22 листопада
2012 року (а. с. 18-21), тобто більш ніж за
один рік до пред'явлення позову.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Перебіг загальної і спеціальної
позовної давності починається з дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила
(частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу, в тому числі пені.

Про це йдеться і в постанові Верховного
Суду України від 06 листопада 2013 року в
справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Перший
Український міжнародний банк» до
ОСОБА_18 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, на яку
посилається апелянт. Відповідно до ст.
360-1 ЦПК України наведені у цій
постанові правові позиції є
обов'язковими для всіх судів України.

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
просить стягнути пеню, нараховану
більш ніж за дванадцять місяців перед
пред'явленням позову, тобто за межами
позовної давності, такі вимоги не
підлягають задоволенню.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_2 звернувся до
позивача із заявою про зменшення суми
нарахованої пені 10 липня 2013 року (а. с.
15), тобто фактично визнав свій борг
перед банком, що тягне за собою
переривання позовної давності. Однак і
в цьому випадку в судовому порядку може
бути задоволена вимога про стягнення
пені, нарахованої в межах річної
позовної давності перед пред'явленням
позову. Оскільки в таких межах пеня
ОСОБА_2 не нараховувалася, то вона і не
може бути стягнута.

Крім того, ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» здав на пошту позовні
матеріали в даній справі 16 липня 2014
року (а. с. 30, 82), тобто більш ніж через
один рік після переривання позовної
давності і початку її нового перебігу 10
липня 2013 року.

Твердження апелянта про те, що новий
перебіг позовної давності почався
після 02 грудня 2013 року, коли банк
вирішив списати частину нарахованої
ОСОБА_2 пені за умови сплати ним іншої
частини, не заслуговує на увагу,
оскільки це твердження не ґрунтується
на вимогах законодавства. 02 грудня 2013
року відповідач не вчиняв будь-яких
дій, що свідчать про визнання ним боргу,
а відтак позовна давність у цей день не
переривалася.

Враховуючи, що позивачем пропущено
позовну давність, про застосуванні
якої представником відповідача було
заявлено в судовому засіданні, а також
відсутність передбачених ч. 5 ст. 267 ЦК
України поважних причин такого
пропущення, підстави для задоволення
позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеними
обставинами справи і не містять
встановлених законом підстав для
скасування оскаржуваного рішення, яке
постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» відхилити, а
рішення Луцького міськрайонного суду
від 30 вересня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: