Справа № 455/1008/13
Головуючий у 1 інстанції: Бонецький Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/5415/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника відповідача - Гнатищака
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
18 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 18 червня 2014 року
відмовлене у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про стягнення доплати до
заробітної плати за роботу в гірському
населеному пункті.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення ухвалене з
порушенням норм матеріального права та
з неповним з'ясуванням обставин справи.
Вважає, що оплата праці працівників
госпрозрахункових підприємств
(організацій), що розташовані на
території населених пунктів, яким
надано статус гірських, повинна
визначатись з урахуванням норм КзпП
України, Закону України «Про оплату
праці», Закону України «Про статус
гірських населених пунктів України», а
положення п. 1 Постанови КМ України від
11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці
осіб, які працюють в гірських районах»
потрібно розглядати як загальний
підхід до обчислення підвищення
тарифних ставок та посадових окладів
працівників, які працюють на таких
підприємствах, а не визначення кола
осіб, які претендують на таку виплату.
Крім того зазначає, що районний суд не
дослідив колективний договір та не
встановив чи визначено в ньому схеми
посадових окладів, умови надання та
розміри надбавок, а відтак, дійшов до
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позову.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Частинами 1,7 ст.43 Конституції України
визначено, що кожен має право на працю,
що включає можливість заробляти собі
на життя працею, яку він вільно обирає
або на яку вільно погоджується. Право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Згідно із ст.2 КЗпП України право
громадян на працю, - тобто на одержання
роботи з оплатою праці не нижче
встановленого державою мінімального
розміру, - включаючи право на вільний
вибір професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2
із 16.09.2010 року по 12.12.2012 року працювала у
ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді
касира-операціоніста 2-ї категорії при
ВРЕР м. Старий Самбір і була звільнена з
цієї посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП
України за згодою сторін.

Позивач працювала у м. Старий Самбір
Львівської області, яке за переліком,
затвердженим Постановою КМ України
від 11.08.1995 року №648 «Про перелік
населених пунктів, яким надається
статус гірських», має статус гірського
населеного пункту.

12.01.2010 року позивачу видано посвідчення
серії НОМЕР_1 громадянки, яка проживає і
працює на території гірського
населеного пункту.

Відповідно до положень п.1 Постанови
Кабінету Міністрів України від 11.08.1995
року №648 «Про умови оплати праці осіб,
які працюють в гірських районах» (з
наступними змінами), на підприємствах,
в установах, організаціях та
військових частинах, розташованих на
території населених пунктів, яким
надано статус гірських, тарифні ставки
і посадові оклади працівників,
визначені генеральною, галузевими та
регіональними угодами як мінімальні
гарантії в оплаті праці, а також
встановлені за рішенням Кабінету
Міністрів України або за його
дорученням, підвищуються на 25
відсотків.

У разі, коли підприємство, установа,
організація розташовані за межами
населеного пункту, якому надано статус
гірського, але мають філії, відділення,
інші відокремлені підрозділи і робочі
місця в населених пунктах, що мають
статус гірських, тарифні ставки та
посадові оклади працівників, які
постійно в них працюють, також
підлягають підвищенню у розмірі,
передбаченому абзацом першим цього
пункту.

Мінімальна заробітна плата - це
законодавчо встановлений розмір
зарплати за просту, некваліфіковану
працю, нижче якого не може
здійснюватися оплата за виконану
працівником місячну, а також погодинну
норму праці (обсяг робіт). До
мінімальної заробітної плати не
включаються доплати, надбавки,
заохочувальні та компенсаційні
виплати (ч.ч.1, 2 ст.95 КЗпП України).

За змістом статті 97 КЗпП України форми
і системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 4 Закону України «Про оплату
праці» визначені джерела коштів на
оплату праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
та госпрозрахункових підприємств.

Госпрозрахункові підприємства,
відповідно до статті 15 Закону України
«Про оплату праці», самостійно в
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами,
встановлюють умови та розміри оплати
праці працівників. Забезпечення оплати
праці працівників, що працюють на
підприємствах, розташованих в гірських
населених пунктах, вказані
підприємства здійснюють за рахунок
доходів від своєї діяльності.

Таким чином, оплата праці працівників
госпрозрахункових
підприємств(організацій), що
розташовані на території населених
пунктів, яким надано статус гірських,
повинна визначатись з урахуванням
зазначених норм матеріального права, а
положення п.1 Постанови №648 слід
розглядати як загальний підхід до
обчислення підвищення тарифних ставок
та посадових окладів працівників, які
працюють на таких підприємствах, а не
визначення кола осіб, які претендують
на таку виплату.

При цьому слід враховувати, що
відповідно до п.1 Постанови №648 на 25%
підвищуються тарифні ставки і посадові
оклади працівників, які визначені
генеральною, галузевими та
регіональними угодами як мінімальні
гарантії в оплаті праці, а також
встановлені за рішенням Кабінету
Міністрів України або за його
дорученням.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
06.02.2013 року.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування
судом(судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно - правовий акт,
що містить зазначену норму права, та
для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
ПАТ КБ «ПриватБанк» не є стороною
укладення генеральної, галузевих
(регіональних) угод, за розмір гарантії
в сфері оплати праці слід брати розмір
встановленої на визначений період
мінімальної заробітної плати, а
заробітна плата позивача була більшою
ніж на 25% від мінімальної заробітної
плати, що є мінімальною гарантією в
оплаті праці, а тому роботодавцем було
виконано вимоги п.1 Постанови КМ
України від 11.08.1995 року №648 «Про умови
оплати праці осіб, які працюють в
гірських районах».

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
вони відповідають обставинам справи та
матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 18 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: