22-ц/772/3327/2014Головуючий в суді першої
інстанції Луценко Л. В.Категорія
27Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Вінницької області в
складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В.,
Марчук В.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та моральної шкоди, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 жовтня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики та
моральної шкоди, просила суд стягнути
солідарно з відповідачів на свою
користь заборгованість за договором
позики у розмірі 21 405 грн., з яких: 20 000
грн. - сума боргу; 1 240 грн. - інфляційні; 165
грн. - 3% річних; 5 000 грн. спричиненої
моральної шкоди; та судові витрати, які
складаються із витрат на правову
допомогу у розмірі 2 500 грн. та судового
збору.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 жовтня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3
заборгованість за договором позики від
21.03.2014 року, посвідченим приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованим в реєстрі за №560, у
розмірі 21 405 (двадцять одна тисяча
чотириста п'ять) грн., з них: 20 000
(двадцять тисяч) грн. - основна сума
боргу; 1 240 (одна тисяча двісті сорок)
грн. - інфляційні; 165 (сто шістдесят
п'ять) грн. - 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
витрати щодо сплати судового збору у
розмірі 214,05 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду ОСОБА_2, подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 20
жовтня 2014 року скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, прийшла до
висновку, що остання задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішенням,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21.03.2014 року між
позивачем ОСОБА_2 за згодою її чоловіка
ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 за
згодою його дружини ОСОБА_4 було
укладено договір позики грошових
коштів, посвідчений приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованого в реєстрі за №560,
відповідно до умов якого позивач
передала, а відповідач ОСОБА_3 отримав
грошові кошти в сумі 20 000 грн. Факт
отримання відповідачем грошей
підтверджується змістом п.2 договору
позики (а.с.4, 29).

Відповідно до п.п.1, 3 договору позики
відповідач ОСОБА_3 взяв на себе
зобов'язання повернути позивачу
грошові кошти у сумі 20 000 грн. без
нарахування річних за користування
грошовими коштами у строк до 21.04.2014
року.

Згідно п.8 договору позики, у випадку
несвоєчасного повернення
позичальником позикодавцю суми позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначається, що
зобов'язання повинні бути виконанні у
встановлений строк його виконання.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, щодо
стягнення основного боргу, інфляційних
та трьох відсотків річних, оскільки
взяте на себе зобов»язання повернути
кошти у сумі 20000 грн. за користування
грошовими коштами у строк до 21.04.2014 року
відповідач ОСОБА_3 не виконав (п.п.1,3
а.с.4,29), що порушує права позивача.

Відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції
України юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Посилання апелянта щодо солідарного
стягнення грошових коштів з
відповідачів є необґрунтованим,
оскільки договір позики грошових
коштів укладався між позивачем ОСОБА_2
та відповідачем ОСОБА_3, а тому за
вказане зобов»язання має відповідати
особа з якою укладено договір.

Крім того, спростовуються доводи
апеляційної скарги щодо солідарного
стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2
заборгованості за договором позики,
оскільки Закон закріплює принцип
персональної відповідальності
суб'єкта за вчинене ним правопорушення
(ч.2 ст.61 Конституції України), таким
чином за зобов'язаннями одного з
подружжя стягнення може накладатися
лише на його особисте майно та (або) на
частку у спільній сумісній власності,
яка виділена цій особі в натурі.

Доводи апеляційної скарги про те,
що договір укладався в інтересах сім»ї
спростовується, тим що апелянт не надав
доказів, що власне ці кошти були
використані на її потреби.

Згідно ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відмовляючи в стягненні моральної
шкоди суд першої інстанції вірно
виходив з того, що позивачем не надано
суду жодного доказу про завдання
відповідачем їй моральної шкоди та в
чому вона полягала.

Крім того, відшкодування моральної
шкоди за порушення договору
позичальником не передбачається
Законом та самим договором позики
грошових коштів, а тому підстав для
стягнення моральної шкоди колегія
суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1,3 ст.79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати на правову допомогу.

Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до cт.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Судом першої інстанції правомірно
відмовлено в стягненні витрат на
правову допомогу, оскільки з квитанції
до прибуткового касового ордеру №87 від
08.08.2014 року на суму 2500 грн. не можливо
встановити, що зазначені кошти були
сплачені позивачем за надання правової
допомоги та саме по даній цивільній
справі.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того чи є ОСОБА_7 фахівцем у
галузі права, а також відсутні копії
свідоцтва про заняття адвокатською
діяльності, договір про надання
правової допомоги та акт виконаних
робіт, з якого можливо було б
встановити розрахунок вартості
наданих послуг.

Відповідно до ст..308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції повно з'ясовано фактичні
обставини справи, дано належну оцінку
зібраним доказам. Рішення суду
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону і підстав для його
скасування немає.

Доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 безпідставні, необґрунтовані і
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис
Сопрун В.В.

Судді: підписи
Матківська М.В.

Марчук В.С.

З оригіналом вірно:
Сопрун В.В.