Справа №475/1104/14-ц 09.12.2014 09.12.2014 09.12.2014
Провадження №22ц/784/3310/14
Головуюча в першій інстанції Єгорова
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Харитонової І.В.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_3,

представників сільради
Сторчака С.О.,

Матющенка В.В.,

Котолупа М.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Прибузької
сільської ради Доманівського району
Миколаївської області

на рішення Доманівського районного
суду Миколаївської області від 30
жовтня 2014 року по справі за позовом

ОСОБА_7

до

ОСОБА_8,

треті особи: відділ Держземагенства у
Доманівському районі Миколаївської
області (відділ Держземагенства ),

Прибузька сільська рада Доманівського
району

Миколаївської області (далі - сільрада)

про визнання права власності на
земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

29 серпня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання
права власності на земельну ділянку.

Позивачка зазначала, що 16 травня 2012
року вона придбала у матері
відповідача - ОСОБА_9 житловий будинок
по АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 16 травня
2012 року. Згідно вказаного договору,
житловий будинок знаходиться на
земельній ділянці площею 0,13 га, наданої
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, кадастровий номер
:10:030:0011, про що свідчить Державний
акт про право приватної власності на
землю серії МК № 2137. При укладанні
договору купівлі-продажу будинку,
вказаний державний акт не було
прийнято до уваги, оскільки у ньому не
зазначено місце розташування спірної
земельної ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9
померла. Для вирішення питання про
набуття права власності на земельну
ділянку вона зверталася до відділу
Держземагенства, але їй було роз'яснено
про розбіжності у ідентифікації
земельної ділянки, а саме в
кадастровому номері та площі. Таким
чином за даними державного земельного
кадастру в 2013 році земельна ділянка за
вищезазначеною адресою має розмір 0,1672
га та кадастровий номер :10:029:0012.
Вказані розбіжності виникли через те,
що заміри земельної ділянки
проводились без застосування
геодезичних приладів та кадастровий
номер визначався без застосування
відповідних програм.

Посилаючись на порушення вимог ст. 120
Земельного кодексу України позивачка
просила визнати за нею право власності
на земельну ділянку, площею 0,1672 га,
кадастровий номер :10:029:0012, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Доманівського районного суду
Миколаївської області від 30 жовтня 2014
року позов задоволено.

В апеляційній скарзі сільрада просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове рішення, по суті позовних
вимог. На думку апелянта рішення суду
ухвалено без з'ясування всіх обставин
по справі та з порушенням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки та
представників третьої особи,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання права власності на земельну
ділянку, суд першої інстанції виходив з
того, що в Державному акті на право
приватної власності на землю, виданого
на ім'я ОСОБА_9, має місце помилка в
частині площі земельної ділянки, яка
виникла внаслідок неточних замірів, а
різні кадастрові номери на одну й ту
саму земельну ділянку визначені у
зв'язку з виготовленням технічної
документації кожним власником в різний
час.

Між тим, з таким висновком суду не можна
погодитись, оскільки суд прийшов до
нього без повного з'ясування всіх
обставин по справі, що є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_9 на праві власності з 1995 року
належала земельна ділянка по АДРЕСА_1
площею 0,13 га (а.с. 8, 39).

Факт розташування вказаної
присадибної земельної ділянки саме під
будинком № 7 сторонами по справі та
третіми особами не оспорювався.

До видачі Державного акту на землю
ОСОБА_9 були встановлені межі
зазначеної земельної ділянки, які не
змінювались, що вбачається з пояснень
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були допитані в
суді першої інстанції в якості свідків.

Згідно договору купівлі-продажу від 16
травня 2012 року ОСОБА_9 продала, а
ОСОБА_7 придбала житловий будинок по
АДРЕСА_1, який розташований на
земельній ділянці площею 0,13 га (а.с. 7).

Рішенням Прибузької сільської ради № 6
від 31 травня 2012 року ОСОБА_7 було надано
дозвіл на розробку технічної
документації із землеустрою щодо
виготовлення Державних актів на право
власності на земельну ділянку площею
0,13 га для обслуговування вказаного
вище будинку (а.с. 37).

Починаючи з 2007 року, ОСОБА_9, а потім і
ОСОБА_7 сплачували земельний податок
за земельну ділянку площею 0, 13 га за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою сільради (а.с. 38).

Посилання позивачки на те, що за даними
відділу Держземагенства від 23 липня
2013 року спірна земельна ділянка має
інший кадастровий номер не
заслуговують на увагу, так як земельні
ділянки, право власності (користування)
на які виникло до 2004 року, вважаються
сформованими незалежно від присвоєння
їм кадастрового номера (Закон України
«Про Державний земельний кадастр»).

Крім того, спірна земельна ділянка має
обмеження у використанні - охоронна
зона навколо (вздовж) об'єкта
енергетичної системи ділянки, площею
0,0161 га та водоохоронна зона, прибережні
захисні смуги, площа, на яку
поширюється дія обмеження 0,1672 га (а.с.
10).

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

На підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди.

З аналізу змісту ст. 120 ЗК України
вбачається, що зазначена норма
закріплювала самостійні правові
режими права власності на земельну
ділянку та права власності на
розташовані на цій земельній ділянці
об'єкти нерухомості, згідно з якими
перехід права власності на будівлю та
споруду до набувача нерухомого майна
не тягне за собою безумовного
(автоматичного) переходу права
власності на земельну ділянку, на якій
вони розташовані.

При набутті у власність нерухомого
майна (будівель, споруд) перехід права
власності (права користування - у разі
відсутності у відчужувача нерухомого
майна права власності на земельну
ділянку, на якій розташовані об'єкти
нерухомості) на земельну ділянку
потребує окремого
договірного-правового регулювання
шляхом укладення відповідних
цивільно-правових угод між власником
земельної ділянки і набувачем будівлі
чи споруди (договори купівлі-продажу,
дарування, міни тощо або оренди).

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2011 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст. 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами. Перелік можливих
способів захисту міститься у ст. 16 ЦК
України.

При цьому, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 є
необґрунтованим, задоволенню не
підлягають, а рішення суду є незаконним
та підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прибузької
сільської ради Доманівського району
Миколаївської області задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду
Миколаївської області від 30 жовтня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8
про визнання права власності на
земельну ділянку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді