Справа № 639/3076/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі : головуючого -
судді Труханович В.В.

за участю секретаря -
Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу, та по зустрічному
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
поновлення порушеного права, визнання
договору залога незаконним,
витребування майна та відшкодування
моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, в
якому просив суд ухвалити рішення на
підставі якого визнати дійсним договір
позики від 02.10.2010 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, стягнути на свою користь 24 728,00
грн. за цим договором, стягнути на свою
користь 3% річних у розмірі 2 225,52 грн., та
судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 02.10.2010 року ОСОБА_2 позичила у
нього еквівалент 2 200 доларів США, що
становить 24 728 грн.

На теперішній час сума заборгованості
відповідачем не повернута.

Враховуючи викладене, позивач вважає,
що з відповідача підлягає стягненню
сума боргу у розмірі 24 728 грн., три
відсотки річних у розмірі 2 225,52 грн., та
витрати на правову допомогу, у зв'язку з
чим він і звернувся до суду з даним
позовом.

06 червня 2014 року позивач збільшив
позовні вимоги, виходячи із розміру
заборгованості 2 200 доларів США, що
становить 25 872 грн., а три відсотки
річних - 2 328,48 грн.

06 червня 2014 року відповідач ОСОБА_2
звернулась до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
визнання порушеного права, визнання
договору застави незаконним,
витребування майна із чужого
незаконного володіння та
відшкодування моральної шкоди.

10 червня 2014 року зустрічний позов був
прийнятий судом та об'єднай із
первісним.

В обґрунтування вимог по зустрічному
позову ОСОБА_2 зазначила, що 02.10.2010 року
вона на підставі генеральної
довіреності передала ОСОБА_1
автомобіль ОСОБА_4, державний номерний
знак НОМЕР_1.

ОСОБА_2 вказує, що довіреність була
видана нею під впливом тяжкої
обставини, та впливом відповідача
ОСОБА_3

08 жовтня 2010 року ОСОБА_2 стало відомо, що
ОСОБА_1 за адресою вказаною у
довіреності не проживає, у зв'язку з чим
вона звернулась до приватного
нотаріуса з заявою про скасування
довіреності.

Вказана довіреність була скасована,
про що було повідомлено
державтоінспекцію.

Після чого ОСОБА_2 звернулась до
відповідача ОСОБА_3 з проханням
повернути її автомобіль в чому їй було
відмовлено.

ОСОБА_2 зазначає, що на теперішній час
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також
відмовляються добровільно повернути
автомобіль, та незаконно експлуатують
його.

Позивач зазначає, що такими діями
відповідачі порушують її законне право
володіння та розпорядження її майном, у
зв'язку з чим вона і звернулась до суду
із зустрічним позовом.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка діє на
підставі угоди від 01.04.2014 року, в
судовому засіданні заявлений позов
підтримала в повному обсязі, просила
суд його задовольнити. Проти вимог по
зустрічному позову заперечувала,
просила суд застосувати строк позовної
давності та відмовити в його
задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5, який діє на підставі
довіреності від 11.06.2014 року в судовому
засіданні проти первісного позову
заперечували, просили суд відмовити в
його задоволенні, натомість,
підтримали зустрічний позов, який
просили суд задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи приходить
до висновку, що у задоволенні
первісного позову слід відмовити, а
зустрічний позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що на думку представника
позивача, 02 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було укладено договір позики, за
яким ОСОБА_2 отримала від позивача
грошові кошти у розмірі еквівалентному
2 000 доларів США, які зобов'язалась
повернути їх через один місяць та
сплатити 10% за користування позикою.

На підтвердження даних обставин
представником позивача в судовому
засіданні було надано оригінал
письмового договору від 02.10.2010 року
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який
на її думку є договором позики
(розпискою). (а.с. 116)

Як вбачається з тексту даного договору,
названого договором застави, ОСОБА_2
взяла у ОСОБА_1 еквівалент 2 000 доларів
США на строк один місяць зі сплатою 10%
за користування сумою, передавши у
заставу автомобіль «Chevrolet Aveo». Договір
було складено за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому
засіданні вказувала, що ОСОБА_6 порушує
умови договору позики, та не повертає
суму позики.

Проте суд не погоджується з такими
твердженнями, та зазначає наступне.

Договір, наданий ОСОБА_3, написаний
ручкою чорного кольору, та містить дані
про присутність свідків під час його
укладання, крім того він скріплений
печаткою адвоката ОСОБА_3

Проте, відповідачем ОСОБА_2 в судовому
засіданні було надано інший оригінал
договору, також названий договором
застави, укладений 02.10.2010 року між нею
та ОСОБА_1, який написаний ручкою
синього кольору, та який не містить у
собі даних про присутність свідків під
час його укладання, не підписаний
ОСОБА_1 та не скріплений печаткою
ОСОБА_3

Даний договір був оглянутий в судовому
засіданні.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила,
що будь-яких грошових коштів за
договором з ОСОБА_1 вона не отримувала.
ОСОБА_1 під час підписання договору
присутнім не був, всі дії проводилися
за участю адвоката ОСОБА_3

Так, в судовому засіданні сторонами
було надано суду два різних за змістом
договори, названих договорами застави.

Обидва договори не містять у собі
домовленості сторін щодо виникнення,
зміни або припинення цивільних прав та
обов'язків пов'язаних з переданням у
власність грошових коштів, та
обов'язком їх повернення.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, обидва договори не
відповідають загальним вимогам ЦК
України щодо договору позики, та
договору застави, який має укладатися в
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню. (ст. 577, 1046 ЦК
України, ч.2 ст.13 Закону України «Про
заставу»)

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
(ст. 58 ЦПК України)

Згідно ст. 64 ЦПК України, письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Крім того, суд зазначає, що договір
застави в розумінні ст. 577 ЦК України не
є окремим видом договору, а є способом
забезпечення виконання основного
зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
заставу», заставою може бути
забезпечена будь-яка дійсна існуюча
або майбутня вимога, що не суперечить
законодавству України, зокрема така, що
випливає з договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо.

Отже, законом чітко передбачено що для
існування зобов'язань за договором
застави є обов'язковою наявність
зобов'язань за основним договором,
зокрема договором позики.

Але, в судовому засіданні не було
вставлено тієї обставини, що між
сторонами у справі склалися
правовідносини, що виникають із
договору позики, оскільки обидва
оригінали договорів, наданих сторонами
у судовому засіданні викликають у суду
сумніви щодо їх справжності та
достовірності, та не приймаються судом,
як належні письмові докази.

Статтею 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, у суду відсутні підстави вважати
що між сторонами було укладено договір
позики, а тому і підстави для
задоволення позову ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики
також відсутні.

Щодо вимог по зустрічному позову, то
судом були встановлені наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Автомобіль «Chevrolet Aveo TC58U», 2008 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_3. (а.с. 10)

ОСОБА_2 пояснила суду, що у 2010 році
органами міліції був затриманий її син,
під час обшуку в її квартирі було
вилучено ключі від автомобілю «Chevrolet
Aveo» та документи на даний автомобіль. З
метою захисту своїх прав ОСОБА_2
звернулась до адвоката ОСОБА_3

Матеріали справи містять копію Угоди
№2/35 від 01.10.2010 року між ОСОБА_2 та
адвокатом ОСОБА_3 про надання юридичної
допомоги. Сума гонорару становить
еквівалент 500 доларів США. (а.с. 42)

Надалі, позивач за зустрічним позов
пояснила суду, що 02.10.2010 року ОСОБА_3
приїхала до ОСОБА_2 та забрала
автомобіль. Цього ж дня вона разом зі
ОСОБА_3 поїхала до приватного
нотаріуса, де було посвідчено
генеральну довіреність на вказаний
автомобіль.

Як вбачається з копії довіреності від
02.10.2010 року, посвідченої приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 реєстраційний
номер №4336, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1
бути її представником з усіх без
винятку питань, пов'язаних з
експлуатацією, користуванням,
розпорядженням, страхуванням
автомобіля «Chevrolet Aveo TC58U», 2008 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
(а.с. 43)

ОСОБА_2 в судовому засіданні вказувала,
що підписувала довіреність
добровільно, але під впливом тяжкої
обставини. ОСОБА_1 під час посвідчення
довіреності присутнім не був.

Після цього ОСОБА_2 поїхала до ОСОБА_1 за
адресою, вказаною у довіреності, але
останнього за вказаною адресою не було.
Як пояснили сусіди, ОСОБА_1 там не
проживає, та його ніхто не знає.

У зв'язку з цим, 08.10.2010 року ОСОБА_2
звернулась до приватного нотаріуса
ХМНО ОСОБА_7 із заявою про скасування
довіреності, посвідченої 02.10.2010 року за
реєстром №4336. (а.с. 47)

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному
реєстрі довіреностей від 08.10.2010 року,
дію довіреності від 02.10.2010 року за
номером №4336 було припинено з 08.10.2010
року. (а.с. 49)

Повідомлення про скасування
довіреності було надіслано на адресу
ОСОБА_1 (а.с. 48)

Отже, суд приходить до висновку, що з
08.10.2010 року у ОСОБА_1 відсутні правові
підстави для утримання у себе спірного
автомобіля.

Представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні пояснила суду, що йому відомо
про скасування довіреності від 02.10.2010
року, проте це не є перешкодою для
утримання та управління спірним
автомобілем. Крім того, ОСОБА_2 не
вимагає його повернення.

ОСОБА_2 пояснила суду, що після
скасування довіреності вона
повідомляла ОСОБА_3 про необхідність
повернення автомобілю.

Позивач за зустрічним позовом та її
представник в судовому засіданні
вказували, що ОСОБА_1 протиправно
володіє та користується автомобілем,
який на праві власності належить
ОСОБА_2, у зв'язку з чим порушене право
підлягає поновленню, а автомобіль -
поверненню.

В даному випадку суд погоджується з
такими вимогами ОСОБА_2 та зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Частина 1 ст. 316 ЦК України зазначає, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Отже, застосовуючи положення статті 387
ЦК, суд виходить з того, що власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним і в
якої майно фактично знаходиться та є
індивідуально визначеним.

Відповідно до ст. 400 ЦК України,
недобросовісний володілець
зобов'язаний негайно повернути майно
особі, яка має на нього право власності
або інше право відповідно до договору
або закону, або яка є добросовісним
володільцем цього майна. У разі
невиконання недобросовісним
володільцем цього обов'язку
заінтересована особа має право
пред'явити позов про витребування
цього майна.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому
засіданні просила суд застосувати
строк позовної давності до вимог
ОСОБА_2 про витребування майна.

Але, суд вважає, що у даному випадку
строк позовної давності застосуванню
не підлягає, у зв'язку з наступним.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦК України,
позовна давність не поширюється на
вимоги власника про витребування майна
із чужого незаконного володіння,
оскільки правопорушення є таким, що
триває у часі, а відповідач володіє
майном без правової підстави. У зв'язку
із цим, тривалість порушення права
власності не перешкоджає задоволенню
такої вимоги судом.

Крім того, враховуючи положення ст. 344
ЦК України, застосування строків
позовної давності до вимог ОСОБА_2 в
даному випадку не спричинить жодних
правових наслідків щодо володіння
спірним автомобілем ОСОБА_1, оскільки
останнім не ставиться питання про
визнання права власності за
набувальною давністю.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, яке включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом
(стаття 41 Конституції України, статті
316-319 ЦК), то власник на підставі статті
387 ЦК України має право в будь-якому
випадку вимагати повернення такого
майна.

Отже, порушене право ОСОБА_2 щодо
володіння спірним автомобілем
підлягає поновленню, а автомобіль
підлягає поверненню його власнику,
тобто ОСОБА_2

Разом з тим, порушення прав власника
ОСОБА_2 зі сторони відповідача ОСОБА_3
не було встановлено в судовому
засіданні, а тому вимоги за зустрічним
позовом в даній частині не підлягають
задоволенню.

У зв'язку порушенням права власності
ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 218
грн.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку протиправною
поведінкою щодо неї самої.

Згідно п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» №4 від
31.01.1995 р. під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення
спору.

В судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_2 була фактично позбавлена
права володіння, користування та
розпорядження автомобілем «Chevrolet Aveo
TC58U», 2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_2 внаслідок неправомірних дій
ОСОБА_1, у зв'язку з чим ОСОБА_2 було
завдано моральної шкоди, яку суд оцінює
у розмірі 1 218 гривень, що відповідає
розміру мінімальної заробітної плати,
яка повинна бути стягнута з ОСОБА_1

Стосовно вимог ОСОБА_2 щодо визнання
договору застави таким, що вичинений
під впливом тяжкої обставини суд не
знаходить підстав для їх задоволення у
зв'язку з наступним.

За змістом частини першої статті 233 ЦК
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 23 постанови від 06
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах,
характеризуються тим, що особа їх
вчиняє добровільно, усвідомлює свої
дії, але вимушена це зробити через
тяжкі обставини.

Але, як було встановлено у рішенні вище
сторонами в судовому засіданні не було
доведено факту укладання між сторонами
ані договору застави, ані договору
позики.

Отже, оскільки правочин між сторонами
відсутній, тому відсутні підстави для
застосування ст. 233 ЦК України, що у свою
чергу виключає підстави для
задоволення цієї частини позову.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
зустрічний позов підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Так, з держави на користь ОСОБА_2
підлягає стягненню судовий збір
сплачений нею за подання зустрічного
позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 7, 10, 11, 57-60, 64, 88, 209, 215-216 ЦПК
України, ст. ст. 6, 16, 23, 203, 233, 316, 317, 319, 321,
344, 387, 400, 577, 626, 1046, 1167 ЦК України, ст. 3, 13
Закону України «Про Заставу», п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р., п. 23
постанови Пленум Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення суми боргу - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про поновлення порушеного
права, визнання договору залога
незаконним, витребування майна та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Поновити порушене право ОСОБА_2 щодо
володіння, користування та
розпорядження належного їй на праві
власності автомобіля марки «Chevrolet Aveo
TC58U», 2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_2.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2
автомобіль марки «Chevrolet Aveo TC58U», 2008 року
випуску, державний номер НОМЕР_2 та
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, який належить
останній на праві власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошові кошти в якості відшкодування
моральної шкоди у сумі 1218 грн. (одна
тисяча двісті вісімнадцять гривень).

Стягнути з держави в особі ГУ ДКСУ у
Харківській області на користь ОСОБА_2
сплачений нею судовий збір у сумі 243,60
грн. (двісті сорок три гривні шістдесят
копійок).

У задоволені іншої частини позову
ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович