Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21 листопада 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Кошель Л. М. ,

при секретарі - Вангородська
О. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вказаним
позовом. посилаючись на те, що їм та
відповідачу ОСОБА_4 належала квартира
АДРЕСА_1 по 14 частині кожному. 09.12.2009 р.
позивачі та відповідач продали дану
квартиру ОСОБА_5 Того ж дня 09.12.2009 р. був
посвідчений договір дарування , за яким
ОСОБА_6 подарував квартиру АДРЕСА_2
позивачці ОСОБА_1 23 січня 2010 року ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по
1/6 частці у квартирі АДРЕСА_2, даний
договір у єдиному примірнику забрав
собі ОСОБА_4 У лютому 2010 року ОСОБА_4
звернувся до Білоцерківського
міськрайсуду з позовом, в якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 9 грудня 2009 року за
№ 1-5994 квартири АДРЕСА_3 з підстав, що
він цей договір не підписував.
Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 02.07. 2012 р. договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
09.12. 2009 р. було визнано недійсним. Після
набрання сили судовим рішенням ОСОБА_4
отримав в Другій державній
Білоцерківській міській нотаріальній
конторі оригінал правовстановлюючого
документу на квартиру АДРЕСА_4, а саме -
договір міни від 27.06.2000 року за № 6-1964, і
зареєстрував своє право власності на ?
частку даної квартири. Договір
дарування від 23 січня 2010 року, за яким
ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_7, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 по 1/6 частці у квартирі АДРЕСА_5,
знаходиться у відповідача з моменту
укладення, з тих пір і до сьогодні
відповідач не зареєстрував своє право
власності, та не надав дітям такої
можливості.Позивачі неодноразово
звертались до відповідача з проханням
віддати їм оригінали договорів міни
від 27 червня 2000 року за № 6-1964 та
дарування №1-93 від 23 січня 2010 року, щоб
вони здійснили реєстрацію своїх прав
власності, але відповідач без жодних
обґрунтувань відмовляв.Оскільки
позивачі без письмової заяви
відповідача не можуть зареєструвати
своїх прав на вищевказане нерухоме
майна, а також не можуть отримати у
нотаріуса дублікати
правоустановлюючих документів,
позивачі просили суд визнати за ОСОБА_1
право власності на ? частину в квартирі
АДРЕСА_6; визнати за ОСОБА_7 право
власності на ? частину в квартирі
АДРЕСА_7 та право власності на 1/6
частину в квартирі АДРЕСА_8; визнати за
ОСОБА_3 право власності на ? частину в
квартирі АДРЕСА_7 та право власності на
1/6 частину в квартирі АДРЕСА_8.

В судове засідання позивачі не
з»явилися, направили до суду заяви про
розгляд справи за їхньої відсутності,
позовні вимоги підтримали, не
заперечували проти заочного розгляду
справи.

Відповідач в судове засідання не
з»явився без поважних причин, про день
і час розгляду справи був належним
чином повідомлений.

У відповідності до ст.224 ЦПК України
було проведено заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позов
обґрунтований і підлягає до
задоволення з наступних підстав.

По справі було встановлено, що сторонам
ОСОБА_1, її колишньому чоловіку ОСОБА_4
та їхнім дітям - ОСОБА_7 та ОСОБА_3 -
належала квартира АДРЕСА_9 відповідно
до договору міни від 27.06.2000 року за №
6-1964 а.с.8

09.12.2009р. державним нотаріусом Другої
Білоцерківської міської державної
нотаріальної контори був посвідчений
договір купівлі-продажу, за яким
сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від свого
імені та від імені свого малолітнього
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7
продали квартиру АДРЕСА_9 ОСОБА_5 а.с.11

Встановлено, що 09.12.2009 р. в Другій
Білоцерківській міській державній
нотаріальній конторі був посвідчений
договір дарування за №2-6027, за яким гр.
ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_2 а.с.12

23 січня 2010 року ОСОБА_1 подарувала
ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/6 частці у
квартирі АДРЕСА_2, про що Другою
державною Білоцерківською міською
нотаріальною конторою був посвідчений
договір дарування за №1-93 а.с. 13 У
позовній заяві позивачі зазначають, що
даний договір у єдиному примірнику
забрав собі ОСОБА_4

Судом встановлено, що у лютому 2010 року
ОСОБА_4 звернувся до Білоцерківського
міськрайсуду з позовом, в якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 9 грудня 2009 року за
№ 1-5994 квартири АДРЕСА_3 з підстав, що
він цей договір не підписував. Також у
позові просив усунути перешкоди в
користуванні вказаною квартирою
шляхом виселення ОСОБА_5 і про своє
вселення.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 26.04.2012 р.
ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні
позову. Рішенням Апеляційного суду
Київської області від 02.07. 2012 р. договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
09.12. 2009 р. було визнано недійсним.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, до якого з касаційною скаргою
звернулась ОСОБА_1, 19 вересня 2012 року
відхилив її скаргу та залишив без змін
рішення апеляційного суду.

У допуску до провадження Верховного
суду України даної справи за заявою
ОСОБА_1 про перегляд Верховним судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ відмовлено ухвалою від 13 січня 2013
року.

Встановлено, що після набрання сили
судовим рішенням ОСОБА_4 отримав в
Другій державній Білоцерківській
міській нотаріальній конторі оригінал
правовстановлюючого документу на
квартиру АДРЕСА_4, а саме - договір міни
від 27.06.2000 року за № 6-1964, і зареєстрував
своє право власності на ? частку даної
квартири а.с.59-60

Оригінал договору дарування №1-93 від 23
січня 2010 року, за яким ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по
1/6 частці у квартирі АДРЕСА_5, як
зазначалось у рішенні вище,
знаходиться у відповідача, до
теперішнього часу відповідач не
зареєстрував своє право власності на
цю квартиру та не надав позивачам
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 такої можливості.

З матеріалів справи встановлено, що
позивачі неодноразово звертались до
відповідача з проханням віддати їм
оригінали договорів міни від 27 червня
2000 року за № 6-1964 та дарування №1-93 від 23
січня 2010 року, щоб вони здійснили
реєстрацію своїх прав власності, але
відповідач без жодних обґрунтувань на
ці звернення не реагував.

У позовній заяві позивачі вказують, що
між ними та відповідачем склались
напружені стосунки, відповідач під час
своїх візитів до позивачів влаштовує
сварки, ображає колишню дружину, на
пропозицію бути присутнім в
нотаріальній конторі для отримання
дублікатів загублених
правовстановлюючих документів
договорів міни від 27 червня 2000 року за
№ 6-1964 та дарування №1-93 від 23 січня 2010
року відповідач не погоджується.

При вирішенні спору суд виходив з
наступного.

Відповідно до пп.1.1. п.1 глави 22 Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, що затверджений наказом
Мінюсту України № 296/5 від 22.02.2012р., у
разі втрати або зіпсування документа,
посвідченого або виданого нотаріусом,
за письмовою заявою осіб, за дорученням
яких або щодо яких учинялася
нотаріальна дія, нотаріусом видається
дублікат утраченого або зіпсованого
документа.

Отже, за відсутності відповідача
нотаріус не може видати дублікатів
вказаних договорів, які є
правовстановлюючими документами на
зазначені квартири.

Позивачі зверталися з оголошенням про
втрату оригіналів правовстановлюючих
документів, про що свідчить додана до
позову копія сторінки 7 з міської
газети «Громадська думка» від 04 квітня
2014 р. а.с.29

Таким чином, відповідач безпідставно
перешкоджає позивачам у реєстрації їх
права власності на частки у
вищезазначених квартирах. Невизнання
відповідачем прав власності позивачів
порушує їх право на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, забезпечене Конституцією
України та цивільним законодавством
України

Обраний позивачами спосіб захисту
порушених прав шляхом визнання їх
права власності в порядку ч. 1 ст. 392 ЦК
України відповідає вимогам ст.16 ЦК
України, оскільки позивачі є
співвласниками майна, а саме: квартири
АДРЕСА_10 та квартири АДРЕСА_11 -
відповідно до укладених, нотаріально
посвідчених і зареєстрованих
договорів міни та дарування.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

З урахуванням положень частини першої
статті 15 та статті 392 ЦК власник майна
має право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами (п.37 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" № 5 від 07.02.2014р.)

У листі Верховного Суду "Аналіз деяких
питань застосування судами
законодавства про право власності при
розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р.
наголошується, що «передумовою для
застосування ст. 392 ЦК є відсутність
іншого, окрім судового, шляху для
відновлення порушеного права.
Наприклад, позов про визнання права
власності у разі втрати документа, що
засвідчує право власності особи на річ,
подається за відсутності можливості
одержати у відповідних органах
дублікат правовстановлюючого
документ. Відповідачем у позові про
визнання права власності є будь-яка
особа, яка сумнівається в належності
майна позивачеві або не визнає за ним
права здійснювати правомочності
власника, або така особа, що має до
майна власний інтерес.У разі втрати
правовстановлюючого документа позивач
звертається до суду, як правило, у
зв'язку з неможливістю реалізації ним
свого права власності. З цього приводу
суди мають враховувати, що
відповідачами у таких справах є особи,
які не визнають належності на праві
власності майна позивачу у зв'язку з
відсутністю у нього відповідного
документа.»

Отже, права позивачів як власників
майна підлягають захисту в порядку,
передбаченому ст..392 ЦК України, шляхом
визнання за ними права власності на це
майно у судовому порядку.

На підставі викладеного, керуючись
ст.41 Конституції України, ст.ст.15,16, 321,328,
392 ЦК України, Порядком вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затверд. наказом Мінюсту України № 296/5
від 22.02.2012, ст.ст.10,11,60,61,209-218,224,292,293 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3 та право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_8.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3 та право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_8.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. М. Кошель