СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
10 жовтня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті
особи: Головне управління юстиції у м.
Києві, Державна реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві

про визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом частково
недійсним,

встановила:

у березні 2014р. позивачі звернулися до
суду із позовом про визнання свідоцтва
про право на спадщину, видане
Шістнадцятою київською державної
нотаріальною конторою 26 листопада 2002р.
ОСОБА_1 за померлим ОСОБА_4, щодо
успадкування квартири АДРЕСА_1,
недійсним.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивачі зазначали, що є дітьми ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкодавцю
належала вищезазначена квартира, в
якій вони проживали та були
зареєстровані на день його смерті,
користувалися речами, які належали
померлому, тому фактично вступили у
володіння спадковим майном.

Позивачі стверджували, що у 2013р.
дізналися, що їх мати, відповідач по
справі, у 2002р. отримала свідоцтво про
право на спадщину на всю квартиру, як
єдиний спадкоємець, що не відповідає
дійсності.

У травні 2014р. позивачі уточнили
позовні вимоги і просили визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину у 2/3 частині.

Рішенням суду від 10 жовтня 2014р.
позов задоволено. Визнано свідоцтво
про право на спадщину за законом,
видане 26 листопада 2002р. державним
нотаріусом Шістнадцятої київської
державної нотаріальної контори
Шапченко М.І., недійсним в частині
визнання за ОСОБА_1 права власності в
порядку спадкування за законом на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, так як на час
відкриття спадщини ЦК України в
редакції 2004р. не діяв, тому відсутні
підстави для застосування його норм.

Апелянт вважає, що позивачі не
надали доказів прийняття ними спадщини
ОСОБА_4, а саме проживання разом із
спадкодавцем не є підставою вважати, що
вони прийняли

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/13939/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Колесник
О.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.спадщину.

Також апелянт стверджує, що суд
неправомірно не врахував того факту, що
спірна квартира є спільним майном
подружжя, тому спадкове майно
складається з Ѕ частини

- 2 -

квартири.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника позивачів, який просив
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що батьки
позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3: ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 24 липня 1977р.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер.

Відповідно до свідоцтва про
право власності на квартиру від 14
травня 2002р. ОСОБА_4 належала квартира
АДРЕСА_1.

26 листопада 2002р. державним
нотаріусом Шістнадцятої київської
державної нотаріальної контори
Шапченко М.І. ОСОБА_1 на підставі її
заяви видано свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті її
чоловіка ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та
легковий автомобіль марки ВАЗ-21063, 1993р.
випуску, державний номер НОМЕР_1.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з їх
доведеності та поновив строк звернення
позивачів до суду.

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
не можна, виходячи з наступного.

У даній справі спадщина відкрилася
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 1 січня 2004р., тому
до правовідносин сторін підлягають
застосуванню норми ЦК УРСР у редакції
від 18 липня 1963 року.

Застосування судом першої інстанції
також і норм ЦК України, який набрав
чинності з 1 січня 2004р., є зайвим та
неправомірним відповідно до положень
частин четвертої, п'ятої Прикінцевих
та перехідних положень Цивільного
кодексу України 2004 року.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР
часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529
ЦК УРСР при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається
прийнятою, якщо спадкоємець фактично
вступив в управління чи володіння
спадковим майном.

Відповідач визнала, що на день смерті
ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 були
зареєстровані та проживали, крім неї,
його син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3, тому
суд дійшов правильного висновку про те,
що позивачі є такими, що прийняли
спадщину, оскільки фактично вступили в
управління та володіння спадковим
майном.

Доводи апелянта про те, що встановлений
судом факт реєстрації та проживання
позивачів у спірній квартирі на момент
відкриття спадщини не є достатнім для
визнання спадкоємців такими, що
прийняли спадщину, не ґрунтуються на
нормах ст. 549 ЦК УРСР.

Крім того, відповідач не заперечувала,
що позивачі після смерті батька
користувалися речами домашнього
вжитку, які залишилися після його
смерті, що також свідчить про прийняття
ними спадщини.

Посилання апелянта на те, що суд
повинен був застосувати положення ст.
553 ЦК УРСР, колегія суддів вважає
безпідставним.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом в праві був відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про

-
3 -

прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом було правом
спадкоємця й залежало виключно від
його власного волевиявлення. Для
прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може
бути виражено фактично, коли
спадкоємець протягом строку,
встановленого для прийняття спадщини,
не здійснює дій, що свідчать про намір
прийняти спадщину, або може бути
виражено явно, коли спадкоємець шляхом
подачі заяви в нотаріальну контору
виражає свою незгоду прийняти
спадщину.

Оскільки позивачі проживали разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, фактично вступили в
управління та володіння спадковим
майном, заяви до нотаріальної контори
про відмову від спадщини не подали, суд
правильно не застосував положення ст.
553 ЦК УРСР.

Також безпідставними колегія суддів
вважає твердження апелянта про те, що
суд повинен був врахувати ту обставину,
що спірна квартира була спільним
майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1, так
як пай за неї був виплачений під час
шлюбу, оскільки відповідачем при
отриманні свідоцтва про право на
спадщину за законом не було заявлено,
що спірна квартира є спільним майном і
на отримання свідоцтва про право
власності на Ѕ частину квартири
відповідач не претендувала, не було
заявлено відповідних позовних вимог
відповідачем і при розгляді даної
справи.

Разом з тим, висновок суду про те, що
відповідач отримала свідоцтво про
право на спадщину на підставі
неправдивої інформації про
відсутність інших спадкоємців, що є
підставою для визнання даного
свідоцтва недійсним, не ґрунтується на
нормах матеріального права.

Нормами ЦК УРСР не було передбачено
обов'язку спадкоємця, який звертається
до нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом, повідомляти нотаріуса про
наявність інших спадкоємців, а судом у
рішенні не зазначена норма
матеріального права, на підставі якої
спірне свідоцтво визнано частково
недійсним, і яка передбачала
недійсність свідоцтва у зв'язку із
діями відповідача.

Посилання позивачів у позовній заяві
на положення ст. 1301 ЦК України, як на
підставу недійсності свідоцтва, є
неправомірним, оскільки вказана норма
матеріального права набрала чинності з
1 січня 2004р. і не може застосовуватися
до правовідносин, які виникли між
сторонами, відповідно до ст. 58
Конституції України та ст. 5 ЦК України.

Не ґрунтуються на матеріалах справи
висновки суду і про те, що позивач
ОСОБА_3 не зверталася до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, так як на момент отримання
відповідачем свідоцтва про право на
спадщину за законом була
неповнолітньою, оскільки зі спадкової
справи, копія якої наявна у матеріалах
справи, вбачається, що на момент
звернення відповідача до нотаріальної
контори із заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщину, а саме 26 липня
2002р., позивач ОСОБА_3 була повнолітньою,
так як народилася ІНФОРМАЦІЯ_2. (с.с.8, 30
зворот).

Колегія суддів вважає неправомірним
застосування судом ст. 73 ЦПК України та
поновлення позивачам строку звернення
до суду, оскільки вказана норма
визначає підстави для поновлення та
продовження процесуальних строків, а
строк звернення до суду за захистом
порушених прав (позовна давність)
визначений нормами матеріального
права.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, яка діяла на
момент виникнення правовідносин
сторін, загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Статтею 75 ЦК УРСР було визначено, що
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно статті 80 ЦК УРСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважною причину пропуску строку
позовної давності, порушене право
підлягає захистові.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не

- 4 -

інакше як за звернення фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У запереченнях на позов
відповідач зазначила, що позивачі були
обізнані про отримання нею у 2002р.
свідоцтва про право на спадщину за
законом, оскільки таке рішення ними
було прийнято спільно, проте, позивачі
не звернулися до суду із заявою про
поновлення строку звернення до суду, а
суд за власною ініціативою не мав
законних підстав для поновлення даного
строку.

Крім того, суд не встановлював
причини пропуску позивачами
зазначеного строку.

Суд першої інстанції не
перевірив вищезазначених заперечень
відповідача та не надав їм належної
оцінки у судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що твердження
відповідача про обізнаність позивачів
про оформлення нею права на спадщину у
2002р., свідчать, як дії відповідача, яка
погодилася не отримувати свідоцтво про
право власності на Ѕ частину квартири,
як спільне майно подружжя, так і дії
позивачів, які протягом 12 років не
зверталися до нотаріальної контори із
заявами про видачу свідоцтва про права
на спадщину.

Посилання позивачів на те, що про
наявність спірного свідоцтва вони
дізналися тільки у 2013р. належними
доказами не підтверджено.

Крім того, свідоцтво про право на
спадщину за законом відповідачу було
видано не тільки на квартиру АДРЕСА_1, а
також на легковий автомобіль марки
ВАЗ-21063, 1993р. випуску, державний номер
НОМЕР_1 (с.с.12).

На підставі довіреності, виданої
17 вересня 2001р. ОСОБА_4, зазначеним
автомобілем керував ОСОБА_2, позивач по
справі (с.с.130).

Відповідно до довіреності,
виданої 27 листопада 2002р. ОСОБА_1,
відповідачем по справі, автомобіль був
переданий у розпорядження родинні
ОСОБА_5 (с.с.129).

Твердження відповідача про те,
що продажем автомобіля вона займалася
разом із позивачем ОСОБА_2, останній
підтвердив у своїх запереченнях на
апеляційну скаргу.

Отже, позивач ОСОБА_2 з листопада
2002р. був обізнаний про оформлення
відповідачем права власності на
спадкове майно.

Однак, з позовом про захист своїх прав
позивачі звернулися до суду тільки у
березні 2014р., тобто з пропуском строку
позовної давності і не порушували
питання про поновлення даного строку.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що позивачі звернулися
до суду з попуском строку позовної
давності, що є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Судом першої інстанції неповно
встановлені обставини справи,
неправильно застосовані норми
матеріального права, що є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
колегією суддів нового рішення про
відмову у позові.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 10 жовтня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті
особи: Головне управління юстиції у м.
Києві, Державна реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
про визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом частково недійсним
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: