Номер провадження: 22-ц/785/7376/14
Головуючий у першій інстанції Бобуйок
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 26 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Одеська залізниця»,
Пасажирське вагонне депо
«Одеса-Головна» ДП «Одеська
залізниця», третя особа, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
в.о. начальника пасажирського
вагонного депо «Одеса-Головна» ДП
«Одеська залізниця» - Кричун Віктор
Петрович, про поновлення на роботі,
стягнення незаконно утриманих при
звільненні грошових коштів, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди та
судових витрат,-

встановила:

У вересні 2012 року позивач (уточнюючи
свої позовні вимоги) звернувся до суду
з зазначеним позовом та просив визнати
протиправним його звільнення з посади
провідника пасажирських вагонів
пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Одеської залізниці на
підставі наказу № 1230-ОС від 30.07.2012 року
згідно п.п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України;
поновити його на роботі в Одеській
залізниці в якості провідника
пасажирських вагонів пасажирського
вагонного депо «Одеса-Головна»
Одеської залізниці; стягнути з
Одеської залізниці на його користь
оплату за час вимушеного прогулу у сумі
81021,18 грн.; допустити рішення про
поновлення ОСОБА_3 на роботі в Одеській
залізниці в якості провідника
пасажирських вагонів пасажирського
вагонного депо «Одеса-Головна» та про
стягнення з Одеської залізниці на його
користь заробітної плати за вимушений
прогул за один місяць, тобто у сумі 3522,66
грн., до негайного виконання; стягнути з
Одеської залізниці на його користь
незаконно вилучену із його розрахунку
грошову суму у розмірі 9087,65 грн.;
стягнути з Одеської залізниці на його
користь компенсацію за спричинену його
незаконним звільненням, безпідставною
невиплатою розрахунку при звільнені та
затягуванням розгляду цивільної
справи про поновлення на роботі
моральну шкоду у розмірі 50000 грн.,
стягнути на його користь з Одеської
залізниці судові витрати у розмірі
17326,24 грн..

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
він працював на Одеській залізниці з 1983
року на посаді провідника
пасажирського вагону.

З 15.06.2009 року працював на посаді
провідника пасажирських вагонів на
умовах контракту № 169 строком дії до
15.09.2009 року, який був продовжений до
15.09.2013 року.

Позивач зазначив, що 30.07.2012 року від
його імені на ім'я в.о. начальника
пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Одеської залізниці -
Кричуна В.П. була подана заява про
звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України, але вказана заява була
написана рукою інструктора ОСОБА_6,
який підсів до його вагону 29.07.2012 року
на станції Котовськ. Вказаний
інструктор тривалий час залякував його
через те, що в його вагоні були виявлені
безквиткові пасажири, яких він взяв за
вказівкою начальника потягу, та
здійснював інший психологічний вплив,
через що ОСОБА_3 підписав чисті аркуші,
та його було попереджено що на них буде
заява про надання чергової відпустки
та про надання відпустки без грошового
утримання.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 26 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити, з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що підпис ОСОБА_3 на
заяві про звільнення свідчить про його
волевиявлення. Порушень трудового
законодавства при звільненні позивача
Одеською залізницею не допущено, а тому
відсутні підстави для поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Однак колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 26 червня 2014 року зазначеним
вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що ОСОБА_3
працював на Одеській залізниці з 1983
року на різних посадах.

З 2009 року позивач працював у
Пасажирському вагонному депо
Одеса-Головна Одеської залізниці на
посаді провідника пасажирських
вагонів на умовах контракту.

15.06.2009 року між Пасажирським вагонним
депо Одеса-Головна та ОСОБА_3 було
укладено контракт № 169, строком дії до
15.09.2009 року. Вказаним контрактом
передбачені строк дії, права, обов'язки,
умови, відповідальність та додаткові,
крім встановлених законом, підстави
дострокового його розірвання (т.1, а.с.65).

15.09.2010 року між Пасажирським вагонним
депо Одеса-Головна та ОСОБА_3 були
укладені додаткові угоди до контракту
№ 169 від 15.09.2009 року, яким дію контракту
було продовжено до 15.09.2013 року (т.1, а.с.69
зворот-.70).

Відповідно до пункту № 4 Протоколу
оперативної наради при в.о. начальника
пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна від 30.07.2012 року №
ЛВЧД-3-16/349 було вирішено за порушення
підпункту „а" пункту 18 контракту
(перевезення безквиткових пасажирів)
утримати з заробітної плати причетних
працівників, згідно поданих заяв,
матеріальний збиток за перевезення
безквиткових пасажирів по території
Російської Федерації, в тому числі і з
ОСОБА_3.

30.07.2012 року начальнику пасажирського
вагонного депо «Одеса - Головна» були
подані заява про звільнення (т.1, а.с.52)
та заява про утримання з його
заробітної плати штрафу за допущене
порушення (т.1, а.с.36).

Наказом № ЛВЧДК-3-05/1230 від 30.07.2012 року
про припинення трудового договору
(контракту) ОСОБА_3 було звільнено з
30.07.2012 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за
згодою сторін (т.1, а.с.33).

06.08.2012 року ОСОБА_3 подав в.о. начальника
пасажирського вагонного депо «Одеса -
Головна» заяву про відкликання заяви
про звільнення.

Суду першої інстанції для ухвалення
рішення було достатньо підписаної
заяви ОСОБА_3 про звільнення, але суд не
прийняв до уваги пояснення самого
позивача стосовно того, що заява про
звільнення була написана рукою
інструктора ОСОБА_6, який підсів до
вагону позивача 29.07.2012 року на станції
Котовськ Одеської залізниці та виявив
безквиткових пасажирів, яких ОСОБА_3
взяв за вказівкою начальника потягу.
Позивач зазначив, що інструктор
здійснював на нього психологічний
тиск, внаслідок чого він надав йому
чисті аркуші паперу з особистим
підписом. Як запевнив його інструктор,
зазначене було необхідно для написання
заяв про надання чергової відпустки та
про надання відпустки без грошового
утримання.

Але, як потім з'ясувалося, від імені
ОСОБА_3 були написані заява про
звільнення за згодою сторін та заява
про утримання з його заробітної плати
штрафу за допущене порушення, які
позивач не писав.

Пояснення позивача щодо виготовлення
тексту заяв не ним підтверджується
висновком судової-почеркознавчої
експертизи від 11.04.2014 року за № 653302, яка
була проведена за його клопотанням, та
в якій зазначено, що текст заяв
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, та
лише в заяві про звільнення підпис
виконаний ОСОБА_3 (т.1, а.с.220-225), що, на
думку колегії суддів, свідчить про
необізнаність позивача щодо змісту
написаних заяв, та відсутність на це
його згоди.

Крім того, волевиявлення позивача на
звільнення, всупереч твердженню суду
першої інстанції, спростовується його
заявою про відкликання заяви про
звільнення, що також є підставою
вважати, що ОСОБА_3 не знав що його було
звільнено за згодою сторін, оскільки
відкликати заяву про звільнення
протягом двох тижнів з дня написання,
можна лише якщо особу звільнено за ст. 38
КЗпП України (п. 12 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів»).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснено, що у справах про
звільнення суди повинні перевіряти
доводи працівника про те, що власник
або уповноважений ним орган примусили
його подати заяву про розірвання
трудового договору.

На підставі зазначеного, колегія
суддів дійшла висновку, що у ОСОБА_3 не
було наміру звільнятися з займаної
посади, та зміст підписаної від його
імені заяви не відповідає його бажанню
припинити роботу на Одеській залізниці
та розірвати трудовий договір.

Також вказане стосується й заяви про
утримання з його заробітної плати
штрафу за допущене порушення, як вже
зазначалося вище, висновком експерта
підтверджено, що цю заяву написано не
позивачем, а іншою особою.

На підставі зазначеної заяви з ОСОБА_3
була утримана сума у розмірі 9087,65 грн.,
що підтверджується пояснювальною
запискою бухгалтера ОСОБА_9 на ім'я
начальника депо ОСОБА_7 (т.1, а.с.116) та
розрахунком (т.1, а.с.14).

Відповідно до ст. 136 КЗпП України
покриття шкоди працівниками в розмірі,
що не перевищує середнього місячного
заробітку, провадиться за
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу, керівниками
підприємств, установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.
Розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, або
вищестоящого в порядку підлеглості
органу має бути зроблено не пізніше
двох тижнів з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди і звернено до
виконання не раніше семи днів з дня
повідомлення про це працівникові. Якщо
працівник не згоден з відрахуванням
або його розміром, трудовий спір за
його заявою розглядається в порядку,
передбаченому законодавством. У решті
випадків покриття шкоди провадиться
шляхом подання власником або
уповноваженим ним органом позову до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду.

Відповідно до довідки пасажирського
вагонного депо Одеса-Головна від 14.01.2013
року за № 32 середньомісячна заробітна
плата ОСОБА_3 складає 3852,17 грн., замість
помилково вказаній в позовній заяві -
3522,66 грн. (т.1, а.с.34).

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги, що розмір утримання перевищує
середньомісячний заробіток позивача,
тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 136 КЗпП
України, утримання на більшу суму можна
було проводити тільки на підставі
рішення суду, зазначеному суд першої
інстанції також не надав належної
оцінки, що призвело до ухвалення
незаконного рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що утримана з ОСОБА_3 сума у
розмірі 9087,65 грн. підлягає поверненню.

Аналізуючи зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_3 з
займаної посади відбулося не з його
волі, тому він повинен бути поновлений
на роботі, йому повинна бути виплачена
середньомісячна заробітна плата за час
вимушеного прогулу та повернуті кошти,
які були незаконно вилучені із його
розрахунку.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесення рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більше як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу(п. 32 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів»).

Враховуючи те, що позивач був
звільнений з посади 30.07.2012 року, справа
за його позовом розглядалася не з вини
позивача більше року, та за час
розгляду він ніде не працював, та його
середньомісячна заробітна плата
складає 3852,17 грн., то відповідач повинен
виплати заробіток за час вимушеного
прогулу по день ухвалення рішення,
тобто - 26 листопада 2014 року, у розмірі
106897,71 грн..

Крім того з Одеської залізниці
підлягає стягненню на користь позивача
сума судових витрат у розмірі 17326,24 грн.,
яка складається з витрат по проведенню
експертизи - 2826,24 грн. та витрат на
оплату за надання правової допомоги,
які підтверджені відповідними
розрахунками та квитанціями про сплату
(т.1, а.с.178-180, 225).

Що стосується вимог позивача щодо
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 50000 грн., то колегія суддів
вважає, що зазначена сума є дещо
завищена, а тому підлягає зменшенню.

Відповідно до ст. 237№ КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівники провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, які
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, у душевних стражданнях, які
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою відносно
нього самого, членів його сім'ї або
близьких родичів, у душевних
стражданнях, які фізична особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або ушкодженням
його майна. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
зазначено, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступень зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 пропрацював на Одеській
залізниці майже 30 років, його звільнили
на підставі заяв, які він не писав, а
також незаконно утримали з його
розрахунку грошові кошти у розмірі 9087,65
грн., вимушений прогул, позбавив його на
тривалий час можливості заробляти та
утримувати сім'ю, що спричинило йому
моральну шкоду, яка призвела до
нервової кризи, погіршення сімейних
відносин та поганого самопочуття, що
унеможливило підтримувати звичайний
спосіб життя.

З урахуванням вищевикладених обставин
колегія суддів приходе до висновку, що
моральна шкода у розмірі 10000 грн.,
виходячи з засад розумності та
справедливості, є достатньою для
стягнення з відповідача на користь
позивача.

Суд першої інстанції, при ухваленні
рішення, усі зазначені обставини до
уваги не прийняв, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим та підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
застосуванням вимог ст. 367 ЦПК України
про негайне виконання рішення в
частині поновлення ОСОБА_3 на посаді
провідника пасажирських вагонів
пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Одеської залізниці та
стягнення з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
заробітної плати за час вимушеного
прогулу за один місяць у розмірі 3852, 17
грн..

Враховуючи те, що позивач звільнений
від сплати судового збору за подання
позову про поновлення на роботі на
підставі ЗУ «Про судовий збір», а
рішення ухвалено на його користь, то
судовий збір у розмірі 629,92 грн.
підлягає стягненню з ДП «Одеська
залізниця» на користь держави.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 26 червня 2014 року
скасувати. Ухвалити по справі нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ
(розпорядження) № ЛВЧДК-3-05/1230 від 30.07.2012
року про звільнення ОСОБА_3 згідно п.1 ч.1
ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Державному
підприємстві «Одеська залізниця» на
посаді провідника пасажирських
вагонів пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Одеської залізниці.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 106897,71 грн..

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
незаконно вилучену із його розрахунку
грошову суму у розмірі 9087,65 грн..

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення ОСОБА_3 на посаді
провідника пасажирських вагонів
пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Одеської залізниці та
в частині стягнення з Державного
підприємства «Одеська залізниця» на
користь ОСОБА_3 заробітної плати за час
вимушеного прогулу за один місяць у
сумі 3852, 17 грн..

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
моральну шкоду у розмірі 10000 грн..

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 17326,24 грн..

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь держави
судовий збір у розмірі 629,92 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області:

І.А. Артеменко

В.О.
Суворов

В.І. Сватаненко