У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді:
Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка
С.В., Буцяка З.І.

секретар судового
засідання : Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційний банк "Приват
Банк" на рішення Радивилівського
районного суду Рівненської області від
12 червня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приват Банк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Радивилівського районного
суду Рівненської області від 12 червня
2014 року в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приват Банк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач вказує на його
незаконність, оскільки воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну
скаргу відповідач вказує, що рішенн
суду законне та обгрунтоване. Просить
залишити його без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі і з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 одержала іпотечний кредит у
банку в розмірі 149 000 грн. на поліпшення
якості квартири АДРЕСА_1, яку у
забезпечення виконання укладеного
кредитного договору передала в іпотеку
кредитній установі.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 22.08.2008 року
іпотечний кредитний договір від 13.12.2007
року конвертовано у валюту долар США і
його розмір складає 31749,66 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 14,04 % на рік.

Укладений із банком договір про
іпотечний кредит відповідач у судовому
порядку не оспорила, у зв'язку з чим він
відповідно до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України ОСОБА_3 узяті на себе
зобов'язання за договором порушила і
згідно з розрахунком позивача станом
на 15 липня 2013 року допустила
заборгованість на загальну суму 64530,59
доларів США.

Таким чином, доказів, які б
спростовували чи ставили під сумнів
право позивача на звернення в суд із
даним позовом до відповідача у справі
немає.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України
„Про іпотеку" передбачено, що в разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим, з 7 червня 2014 року набрав
чинності Закон України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", відповідно до якого
протягом дії цього Закону: 1) не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки).

Колегія констатує, що даний закон
розповсюджує свою дію на
правовідносини, які склалися між
сторонами даного судового спору.

Матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_3 одержала іпотечний кредит у
банку в розмірі 149000 грн. на поліпшення
якості квартири АДРЕСА_1, яку у
забезпечення виконання укладеного
кредитного договору передала в іпотеку
кредитній установі.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 22.08.2008 року
іпотечний кредитний договір від 13.12.2007
року конвертовано у валюту долар США і
його розмір складає 31749,66 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 14,04 % на рік.

Укладений із банком договір про
іпотечний кредит відповідач у судовому
порядку не оспорила, у зв'язку з чим він
відповідно до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України ОСОБА_3 узяті на себе
зобов'язання за договором порушила і
згідно з розрахунком позивача станом
на 15 липня 2013 року допустила
заборгованість на загальну суму 6453059
доларів США.

Доказів, які б спростовували чи ставили
під сумнів право позивача на звернення
в суд із даним позовом до відповідача,
у справі немає.

Таким чином, загальна площа предмету
іпотеки не перевищує 140 кв. м; це
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника кредиту, який
був одержаний ним у банку в іноземній
валюті зі строком погашення до 12 грудня
2022 року зі сплатою відсотків у порядку
та розмірах, що встановлені укладеними
ним договорами, в т. ч. про придбання
нерухомого майна; іншого житла у
відповідача немає.

Враховуючи наведене, відмовляючи у
задоволенні вимог позивача про
звернення стягнення на вказану
квартиру місцевий суд правомірно
затосував підстави, які передбачені
Законом України "Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті" від 3 червня 2014 року,
що набрав чинності з 07.06.2014 року.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 43 згаданої постанови, згідно
з частиною четвертою статті 9, статті 109
Житлового кодексу України, статей 39- 40
Закону України "Про іпотеку" виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Оскільки позивачем не надано суду
доказів про направлення ним такої
письмової вимоги (про виселення) всім
членам сім'ї відповідача, судом першої
інстанції позовні вимоги стягувача у
зазначеній частині, а також про зняття
з реєстраційного обліку теж
обґрунтовано відхилені як
безпідставні.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки вони є
неконкретизовані та не спростовують
висновків суду.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приват Банк"
відхилити.

Рішення Радивилівського
районного суду Рівненської області від
12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :