Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участі прокурора Маринич М.В.,
позивача та її представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дубенського міськрайонного суду від 30
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору,: Служба у справах дітей
Кременецької районної державної
адміністрації Тернопільської області;
про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_1
відмовлено в задоволенні позову до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,:
Служба у справах дітей Кременецької
районної держаної адміністрації
Тернопільської області; про
позбавлення батьківських прав.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач через свого
представника ОСОБА_3 покликалася на
його незаконність та
необґрунтованість в зв'язку з
порушенням судом норм процесуального
і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про
нехтування відповідачем своїми
обов'язками щодо сина, починаючи з 2009
року, не цікавиться його навчанням, не
турбується про стан здоров'я дитини, її
фізичний і духовний розвиток. Вважала,
що періодична сплата відповідачем
незначних сум аліментів не може
слугувати обставиною виконання ним
своїх батьківських обов'язків, а станом
на 19 серпня 2014 року заборгованість зі
сплати аліментів на утримання сина
становила 3 473,70 гривень.

Суд не врахував показання свідка
ОСОБА_4, який ствердив що відповідач не
спілкується з дитиною, не займається
вихованням, не цікавиться навчанням
сина, не відвідує батьківські збори,
родинні свята, які проводяться в школі.
Також залишено без уваги висновок
Органу опіки та піклування
Кременецької районної держаної
адміністрації, яким визнано доцільним
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, та
не мотивував, у чому саме полягає
однобічність цього висновку.

Вважала, що при вирішенні справи й
ухваленні рішення судом порушено норми
ст. 162 СК України, а також не враховано
положень пунктів 15, 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року № 3 „Про практику
застосування законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав".

Крім того, будь-яких доказів, що
свідчили би про поважність причин
відсутності спілкування відповідача з
дитиною матеріали справи не містять, а
самим відповідачем суду не надано, хоча
саме на нього покладено обов'язок
спростувати доводи позивача щодо його
ухилення від виконання батьківських
обов'язків.

Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від
виконання ним обов'язків по вихованню
дитини, він повинен бути позбавлений
батьківських прав, а тому з цих
міркувань просила скасувати рішення
Дубенського міськрайонного суду від 30
жовтня 2014 року та ухвалити нове
рішення про позбавлення батьківських
відповідача відносно сина - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі і з'явились в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи і доводи позивача,
колегія суддів прийшла до висновку про
задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з відсутності правових підстав
для позбавлення відповідача
батьківських прав, адже між сторонами
існують неприязні відносини, а позивач
сама перешкоджає в реалізації його
суб'єктивних батьківських прав, та ж
обставина, що відповідач ухиляється
від виконання своїх батьківських
обов'язків, вбачається недоведеною.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони мають дитину - сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про його народження серії
НОМЕР_1, що видане Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Кременецького
районного управління юстиції у
Тернопільській області. 14 серпня 2007
року шлюбні відносини між ними
розірвано, а 26 травня 2011 року ОСОБА_1
зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_4 (а.с.
7-9).

Вважаючи, що відповідач ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків по вихованню дитини, не
цікавиться життям сина та не відвідує
його удома, в школі, не піклується про
фізичний і духовний розвиток, а також
не спілкується з ним узагалі, що
свідчить про те, що ОСОБА_2 не дбає про
нормальне самоусвідомлення дитини, не
сприяє засвоєнню загальновизнаних
норм моралі, не надає доступу до
культурних та інших цінностей, ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом про
позбавлення відповідача батьківських
прав щодо ОСОБА_5.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батько
може бути позбавлений судом
батьківських прав, якщо він ухиляється
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
Суду України у п.16 постанови від 30.03.2007
року № 3 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" (зі змінами,
внесеними згідно із постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19.12.2008 року
№20), вбачається, що особи можуть бути
позбавлені батьківських прав лише
щодо дитини, яка не досягла
вісімнадцяти років, і тільки з підстав,
передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 7 лютого 2013
року відмовлено ОСОБА_1 у позові до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета
оскарження,: Орган опіки і піклування
Кременецької районної державної
адміністрації; про позбавлення
батьківських прав (а.с. 49-50). Підставою
для ухвалення рішення суду про відмову
в позові було те, що відповідачу
створювалися перешкоди у вихованні
сина, а тому його вини в ухиленні від
виконання батьківських обов'язків не
було.

Встановлено, що належних висновків про
захист свого порушеного права батька
на участь у вихованні дитини
відповідач не зробив, адже з приводу
усунення перешкод у спілкуванні та
забезпеченні участі у вихованні дитини
він не вживав жодних заходів і не
звертався з відповідними вимогами ні
до суду, ні до органу опіки і
піклування.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган
опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2, бувши повідомленим належним
чином про час і місце засідання, до
Органу опіки та піклування
Кременецької районної державної
адміністрації щодо доцільності
позбавлення його батьківських прав не
з'явився, що свідчить про відсутність у
нього стійкого інтересу до вирішення
спірного питання. З цих міркувань Орган
опіки та піклування правомірно був
вимушений ухвалити свій висновок
виключно на підставі наявних письмових
доказів та пояснень позивача (а.с. 4-5).

Не з'явився відповідач і в засідання
апеляційного суду, подавши без
зазначення причин заяву про розгляд
справи за його відсутності.

На час звернення ОСОБА_1 у серпні 2014
року з позовом до суду за ним
рахувалася заборгованість за
аліментами на користь позивача на
утримання дитини у 3 473, 70 гривень (а.с. 65).
Зазначену заборгованість відповідач
повністю сплатив лише 1 жовтня 2014 року
під час судового засідання у справі, що
вказує про його непослідовність і
недобросовісність при виконанні
батьківських обов'язків (а.с. 60).

Факти ухилення ОСОБА_2 від виконання
батьківських обов'язків
підтверджуються також і актом
обстеження умов проживання дитини від
4 лютого 2014 року, в ході якого ОСОБА_5
вказав, що його батьком є інша особа, а
також довідкою Почаївської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
від 4 лютого 2014 року, за якою вихованням
і навчанням сина займається виключно
матір - ОСОБА_1, а відповідач за три роки
шкільного навчання сина жодного разу
до школи не приходив і не цікавився
дитиною (а.с. 10, 11).

Залишено місцевим судом без уваги й
свідчення ОСОБА_4, який у судовому
засіданні показав, що відповідач не
спілкується з дитиною, не займається
вихованням, не цікавиться навчанням, не
відвідує батьківські збори, родинні
свята, які проводяться в школі.

Натомість належних і переконливих
доказів про створення перешкод
відповідачу у спілкуванні із
малолітнім сином матеріали справи не
містять, а судом їх не було здобуто.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оскільки зв'язок батька із дитиною
перервався саме за винної
бездіяльності ОСОБА_2, тому за таких
обставин колегія суддів погоджується з
наявністю законних підстав для
позбавлення відповідача батьківських
прав щодо сина ОСОБА_5.

Як убачається, суд першої інстанції при
вирішенні спірних відносин уваги на
викладені обставини не звернув, що
призвело до ухвалення рішення, яке не
може залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
незастосування норм матеріального
права, які підлягали застосуванню, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи є мотивами для
скасування оскаржуваного рішення і
ухвалення нового - про задоволення
позову.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України,
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-425
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 30 жовтня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
щодо сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
О.В.Оніпко

С.О.Гордійчук