У Х В А Л А І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И 3 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і
кримінальних справ у
складі: головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про застосування наслідків
нікчемного правочину шляхом визнання
незаконними та скасування правових
актів, скасування реєстрації права
власності та визнання права власності
на спадкове майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Київської області від 16 вересня 2014
року, в с т а н
о в и л а: У грудні 2013 року ОСОБА_5
звернувся до суду із позовом про
застосування наслідків нікчемного
правочину шляхом визнання незаконними
та скасування правових актів,
скасування реєстрації права власності
та визнання права власності на
спадкове майно. Позивач посилався на
те, що 7 березня 1989 року його тітка
ОСОБА_8 склала заповіт, яким все
своє майно заповіла на його користь.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Влітку 2006
року йому стало відомо про існування
іншого заповіту ОСОБА_8 від 29 вересня 2004
року, за яким все своє майно остання
заповідала у рівних частках йому та
відповідачам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 16
травня 2007 року державним нотаріусом
Першої київської обласної державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 видані
кожній із сторін свідоцтва про право на
спадщину за заповітом. Він, оформлюючи
в 2006-2007 роках у нотаріуса
своє право власності на спадкове майно,
не ознайомлювався із текстом заповіту
від 29 вересня 2004 року, довіряючи
нотаріусу та особі, яка посвідчувала
заповіт. Однак згодом він ознайомився
із цим заповітом, коли у грудні 2011 року
ОСОБА_6 звернулася до нього із позовом
про виділ частки із спільного майна,
помітив, що підпис тітки на цьому
заповіті відрізняється. Під час
розгляду іншої цивільної справи
№ 2-1561/12 за його позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним
було проведено судово-почеркознавчу
експертизу, якою встановлено, що підпис
ОСОБА_8 виконано іншою особою; в даній
цивільній справі йому було відмовлено
в задоволенні позову з підстав
пропуску строку позовної давності.
Вважаючи заповіт нікчемним, позивач
просив застосувати наслідки
нікчемного правочину - заповіту від 29
вересня 2004 року, складеного від імені
ОСОБА_8, визнати за ним право на
спадкування за заповітом від 7 березня
1989 року, визнати недійсними та
скасувати свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на його ім'я, а
також на ОСОБА_6, ОСОБА_7, визнати
недійсними та скасувати рішення від 18
липня 2007 року про реєстрацію права
спільної часткової власності на майно
за сторонами, визнати недійсним та
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
на ім'я ОСОБА_6, визнати за ним у порядку
спадкування за заповітом від
7 березня 1989 року право власності на
будинок з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку
площею 0,1672 га за цією ж адресою.
Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
травня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено.
Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 вересня 2014 року
рішення районного суду скасовано й
ухвалено нове рішення у справі про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 У
касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свої
доводи порушенням судом норм
процесуального та матеріального права,
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини справи, вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу відповідно
до норм матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Оскаржуване рішення
апеляційного суду не відповідає цим
вимогам. Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив із того, що заповіт
від 29 вересня 2004 року не створює
юридичних наслідків, оскільки рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 25 вересня 2013 року
встановлено, що підпис від імені ОСОБА_8
у цьому заповіті виконано не ОСОБА_8, а
іншою особою, а за відсутності підпису
ОСОБА_8 в заповіті він є нікчемним.
Апеляційний суд не погодився з таким
висновком суду першої інстанції і під
час апеляційного перегляду справи
встановив наступні обставини у справі.
7 березня 1989 року ОСОБА_8 оформила на
ОСОБА_5 заповіт, який був посвідчений
державним нотаріусом Першої Київської
обласної державної нотаріальної
контори ОСОБА_10 За цим заповітом
ОСОБА_8 заповідала ОСОБА_5 все своє
майно, де б воно не було і з чого б не
складалося. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8
померла. Улітку 2006 року ОСОБА_5 дізнався
про існування іншого заповіту ОСОБА_8,
посвідченого секретарем Лісниківської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області 29 вересня 2004
року, за яким все своє майно ОСОБА_8
заповідала у рівних частках
ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 11 серпня 2006
року до Першої київської державної
нотаріальної контори звернувся ОСОБА_5
із заявою про прийняття спадщини та
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом. 16 травня 2007 року
державним нотаріусом Першої київської
державної нотаріальної контори у
спадковій справі № 469 за 2006 рік видані
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, зареєстрованим в реєстрі за
№ 1-1141, № 1-1133, № 1-1137, згідно з якими
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, кожному,
належить по 1/3 частини житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель вартістю 12 007 грн 66
коп. та по 1/3 частини земельної ділянки
площею 0,1672 га, що знаходиться по
АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель,
вартістю 1 368 грн 33 коп.
Комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації
Києво-Святошинської районної ради
Київської області» на підставі даних
свідоцтв про право на спадщину
зареєструвало право спільної
часткової власності за ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 17 березня 2009 року Управлінням
земельних ресурсів у
Києво-Святошинському районі ОСОБА_6
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку
(кадастровий № :01:004:0104) серії АЖ №
682726, підставою видачі якого було
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 16 травня 2007 року. Судом
також встановлено, що у березні 2012 року
ОСОБА_5 вже звертався до суду із позовом
про визнання заповіту від 29 вересня 2004
року недійсним і рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 25 вересня 2013 року
йому було відмовлено в задоволенні
даного позову. При цьому районний суд
дійшов висновку про те, що право
позивача порушено, але ним пропущено
строк звернення до суду із позовом.
Встановивши вищезазначені обставини у
справі, апеляційний суд дійшов
висновку, що право позивача не підлягає
захисту в обраний ним спосіб, що
полягає у застосуванні наслідків
недійсності нікчемного правочину, а
правильним способом у вигляді визнання
заповіту недійсним вже скористався
позивач. Однак такий висновок
апеляційного суду про неправильно
обраний спосіб захисту є передчасним,
оскільки позивач заявив позов з
підстав ч. 1 ст. 1257 ЦК
України, посилаючись на непідписання
заповідачем заповіту. Згідно із ч. 2 ст.
1247 ЦК України заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Виходячи із
змісту ч. 1 ст. 1257 ЦК України, з'ясуванню
в даній справі для правильного
вирішення спору підлягають обставини
порушення вимог форми заповіту
(зокрема, відсутності підпису або його
непідписання заповідачем). При
встановленні таких обставин заповіт є
нікчемним. Вирішуючи питання щодо
застосування наслідків нікчемності
договору, суд повинен встановити, чи
був заповіт нікчемним у контексті
вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України та ч. 2 ст. 1247
ЦК України, і дослідити надані докази
на підтвердження порушення форми
заповіту та надати їм відповідну
правову оцінку. Отже, оскільки
неповнота з'ясування обставин у справі
та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і ці порушення були
апеляційним судом, то рішення цього
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а:Касаційну
скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Київської
області від 16 вересня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:
А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

Т.О. Писана

Г.В. Юровська