Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/5394/14
Головуючий у 1-й інстанції: Щербань Л.С.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство», ПАТ «Страхова
компанія Оранта Січ», третя особа
ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство» на
рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 жовтня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним, який в ході
розгляду справи неодноразово
доповнювала і уточнювала. Зазначала, що
17 грудня 2012 року з вини водія ОСОБА_5,
який перебував у трудових відносинах з
ВАТ «Запорізьке облплемпідприємтсвом»
і керував належним підприємству
автомобілем ЗАЗ 110557, сталася
дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої вона отримала тілесні
ушкодження середнього ступеню
тяжкості. У зв'язку з ушкодженням
здоров'я і тривалим лікуванням зазнала
значних матеріальних затрат і фізичних
страждань. Посилаючись на те, що
страхова компанія, в якій біла
застрахована цивільно-правова
відповідальність підприємства,
частково відшкодувала завдані збитки,
просила на підставі ст.ст.1166,1167,1172,1187, 1194
ЦК України стягнути на її користь з ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство»
моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.,
матеріальну шкоду в сумі 5 966,09 грн., із
яких: вартість оплати страхових
внесків на лікування 3 430 грн., витрати
на бензин в сумі 849,55 грн., витрати на
придбання ліків 1687,09 грн., а всього 105966,09
грн.

Рішенням Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 жовтня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство» на користь
ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 1687,09
грн., моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.
Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову у повному
обсязі ОСОБА_3 зазначає, що суд
безпідставно відмовив їй у
відшкодування витрат на придбання
бензину і компенсації страхових
внесків, які вона вимушена була вносити
в страхову компанію під час лікування.
Крім того, на думку ОСОБА_3 визначений
судом розмір моральної шкоди в повній
мірі не компенсує їй фізичні і
моральні страждання, яких вона зазнала
після аварії.

В апеляційній скарзі ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство» посилається на
те, що суд першої інстанції
безпідставно стягнув з нього
матеріальну і моральну шкоду. Вважає,
що обов'язок по її відшкодуванню
повинен бути покладений на страхову
компанію, оскільки понесені потерпілою
збитки не перевищують суми страхового
ліміту. З цих підстав просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове, яким
звільнити підприємство від
цивільно-правової відповідальності за
завдану його працівником шкоду.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційні підлягають частковому
задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно ст.309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 і
покладаючи обов'язок відшкодувати
матеріальну і моральну шкоду,
заподіяну здоров'ю потерпілої, на ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство», суд
виходив з положень ст.ст.1167, 1187 ЦК
України.

Проте повністю з висновками суду не
можна погодитися.

Факт заподіяння шкоди здоров'ю ОСОБА_3 у
вигляді тілесних ушкоджень середнього
ступеню тяжкості при
дорожньо-транспортній пригоді за
викладених у рішенні обставинах не
оспорюється сторонами.

Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року
близько 16 год. 43хв. ОСОБА_5, керуючи
автомобілем ЗАЗ 110557, д.р.н. НОМЕР_1
рухаючись по вулиці Преображенській в
селі Преображенка Оріхівського району
Запорізької області, діючи в порушення
вимог п.12.3 Правил дорожнього руху
України, скоїв наїзд на пішохода
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в результаті чого
остання отримала тілесні ушкодження у
вигляді закритих переломів нижньої
третини малогомілкової кістки,
середньо-нижньої третини
великогомілкової кістки лівої гомілки,
а також множинних закритих переломів
кісток лівої стопи, які згідно висновку
експерта кваліфікуються як тілесні
ушкодження середнього ступеню
тяжкості. Вироком суду від 6 листопада
2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.286 КК
України - порушення правил безпеки
дорожнього руху або експлуатації
транспорту особою, яка керує
транспортним засобом, що спричинило
потерпілому середньої тяжкості
тілесні ушкодження - до шести місяців
виправних робіт за місцем роботи
засудженого з відрахуванням 10%
заробітку в доход держави. Постановою
суду від 19 травня 2014 року ОСОБА_5
звільнено від покарання на підставі
ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014
році (а.с.77, 79). Під час ДТП водій ОСОБА_5
перебував у трудових відносинах з ВАТ
«Запорізьке Облплемпідприємство» і
керував транспортним засобом, що
належить підприємству.

До червня 2014 року ОСОБА_3 понесла
витрати на своє лікування і
реабілітацію, які були компенсовані
страховою компанією в ході розгляду
справи судом першої інстанції у серпні
2014 року на суму 13 122,56 грн. (а.с.46).

У вересні 2014 року ОСОБА_3 була проведена
операцію з видалення фіксаторів, після
чого 19 вересня 2014 року вона подала
уточнену позовну заяву, в якій вимоги
про відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 5 966, 64 грн. та моральної шкоди в
сумі 100 000 грн. пред'явила тільки до ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство»
(а.с.61, 63).

Цивільна відповідальність ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство» при
експлуатації транспортного засобу
марки ЗАЗ 110557, державний номер НОМЕР_1,
застрахована в ПАТ «СК «Орната-Січ»
згідно з полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів АВ/ 3405369 від 01
червня 2012 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа,
яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

За змістом ст. 979 ЦК України та вимог
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» право на
одержання передбаченої договором
страхової виплати мають потерпілий,
який є вигодонабувачем за договором
страхування.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування власників
наземних транспортних засобів» (далі -
Закон) обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди та захисту майнових інтересів
страхувальників.

За змістом ст. ст. 22, 23, 24 Закону України
від 1 липня 2004 року «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
при настанні страхового випадку
страховик відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю
потерпілого у результаті
дорожньо-транспортної пригоди, є шкода
(в тому числі моральна шкода), пов'язана,
зокрема, з лікуванням потерпілого.

У зв'язку з лікуванням потерпілого
відшкодовуються обґрунтовані витрати,
які пов'язані з доставкою, розміщенням,
утриманням, діагностикою, лікуванням
та реабілітацією потерпілого у
відповідному закладі охорони здоров'я,
медичним піклуванням, лікуванням у
домашніх умовах та купівлею лікарських
препаратів.

Відповідно до п. 16 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, відповідно до ст.
21 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" на території
України забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Відповідно до підпункту 33.1.2. пункту 33.1
статті 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин) у
разі настання дорожньо-транспортної
пригоди учасник такої пригоди
зобов'язаний вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.

Згідно із правовим висновком,
викладеним у постанові Верховного Суду
України від 24 грудня 2010 року (справа №
6-1ц10), яка є обов'язковою для всіх судів
України відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, питання про відшкодування
шкоди самою особою, відповідальність
якої застрахована, вирішується залежно
від висловленої нею згоди на таке
відшкодування і виконання чи
невиконання нею обов'язку щодо
письмового надання страховику, з яким
укладено відповідний договір,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка.

Проте суд, вирішуючи спір і покладаючи
обов'язок по відшкодуванню майнової
шкоди на ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство», яке
заперечувало проти позову з підстав
того, що його цивільна
відповідальність при використанні
автомобіля, за участю якого сталося
ДТП, застрахована на підставі договору
від 01 червня 2012 року, укладеного з ПАТ
СК «Оранта Січ», не з'ясував обставини
щодо письмового надання страховику, з
яким укладено відповідний договір,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка, хоча
відповідно до вищевикладених вимог
закону та роз'яснень Пленуму має
значення для вирішення питання про
наявність підстав для покладання
обов'язку по відшкодуванню шкоди саме
на ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство».

Між тим, ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство» виконало вимоги
ст. 33 Закону України «Про
загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» та умови договору, повідомило
страхову компанію про ДТП в строки,
передбачені законом, що не
оспорювалося страховою компанією під
час слухання справи у суді, яка в ході
розгляду справи частково компенсувала
витрати потерпілої на лікування,
понесенні нею до червня 2014 року.

Дотримання ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємством» зазначених
вимог ПАТ «Страхова компанія
«Оранта-Січ» визнала, проте зазначала,
що потерпіла у вересні 2014 року після
проведення операції з видалення
фіксаторів до страхової компанії не
зверталася і не надавала всіх
необхідних документів для вирішення
питання про виплату страхового
відшкодування, заподіяного здоров'ю.

Під час ухвалення рішення судом не було
враховано, що ліміт страхового
відшкодування за шкоду, заподіяну
життю та здоров'ю потерпілих
відповідно до п. 4 договору від 01.06.2012 р.
№3405369 становить 100000 грн. на одного
потерпілого. Страхова компанія у
червні 2014 року здійснила страхову
виплату на суму 13 122, 56 грн. Заявлені
ОСОБА_3 вимоги до ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство» про стягнення
витрат на операцію по видаленню
фіксаторів, проведену у вересні 2014 року
після отримання страхового
відшкодування, складає 1 687 грн.09 коп., що
не перевищує передбачений договором
ліміт відповідальності
страхувальника, тому зазначені
витрати не можуть бути відшкодовані за
рахунок ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство».

Враховуючи зазначене, суд дійшов
помилкового висновку про покладення
обов'язку з відшкодування завданої
шкоди на володільця джерела підвищеної
небезпеки, оскільки цивільно-правова
відповідальність його була
застрахована, і підприємство може
відповідати за заподіяну ним шкоду
тільки у розмірі, який перевищує ліміт
відповідальності страховика.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення позову ОСОБА_3 до
ВАТ «Запорізьке облплемпідприємство»
в частині відшкодування витрат на
лікування у вересні 2014 року. Вказані
витрати не перевищують страхового
ліміту і були добровільно компенсовані
страховою компанією в ході перегляду
справи судом апеляційної інстанції, а
тому в зазначеній частині судове
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову у
позові.

Судом обґрунтовано залишені без
задоволення вимоги потерпілої до
підприємства по відшкодуванню витрат
на бензин за недоведеністю. Копії
фіскальних чеків на підтвердження
факту придбання у лютому-березні 2013
року бензину не свідчать про те, що
вказані витрати були понесені
потерпілою на транспортування до
лікувального закладу. Ні позовна заява,
ні апеляційна скарга позивача не
містять детального обґрунтованого
розрахунку із зазначенням маршруту,
його довжини і кількості бензину,
необхідного для заправки
транспортного засобу, тощо. В засіданні
апеляційного суду апелянт також не
змогла детально обґрунтувати понесені
нею транспортні витрати.

Не ґрунтуються на вимогах закону
вимоги потерпілої про відшкодування
витрат, понесених нею у зв'язку із
укладанням договорів добровільного
страхування медико-соціальної
допомоги в період знаходження в
лікувальних закладах. Страхові внески
не являються шкодою в розумінні ст.22 ЦК
України і обов'язок по їх відшкодуванню
не може бути покладений ні на
заподіювача шкоди, ні на його
страховика.

Рішення в частині визначення судом
моральної шкоди оскаржується як
позивачем, так і ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємством».

Суд дійшов правильного висновку про
наявність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди
підприємством відповідно до п. 1 ч. 2 ст.
1167 та ч. 2 ст. 1168 ЦК України, що не
суперечить ст.1194 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних і душевних страждань,
погіршення здібностей особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами
до пункту 9 внесеними постановою від
25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру - немайнових втрат(їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
першої інстанції не врахував
перенесені ОСОБА_3 фізичні та душевні
страждання, яких вона зазнала через
аварію і тілесні ушкодження, наслідки
таких ушкоджень, глибину її страждань,
тривалість лікування та потребу
лікування в подальшому та інші
обставини, що не відповідає вимогам ст.
ст. 23,1167, 1168 ЦК України, роз'ясненням, що
містяться в постанові Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Визначений судом першої інстанції
розмір морального відшкодування в сумі
10 000 грн., на думку судової колегії, не
являється достатньою компенсацією і не
відповідає принципу розумності і
справедливості. Враховуючи тяжкість
травм потерпілої, тривалість її
лікування, інші негативні наслідки
колегія вважає за необхідне визначити
розмір морального відшкодування, який
підлягає стягненню з власника джерела
підвищеної небезпеки, у сумі 30 000 грн.

Вказана сума морального відшкодування
визначена з урахування вимог пункту 22.3
статті 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у редакції, чинній на момент
дії договору страхування, за змістом
якої потерпілому відшкодовується
також моральна шкода, передбачена
пунктами 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК
України. Така шкода відшкодовується у
встановленому судом розмірі
відповідно до вимог статті 23 ЦК
України.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позовні вимоги до ПАТ
«Страхова компанія «Оранта-Січ»
ОСОБА_3 не заявляла і наполягала на
відшкодуванні моральної шкоди саме
підприємством, а в силу ст.ст.3,11 ЦПК
України суд не може ухвалювати рішення
щодо особи, позовні вимоги до якої
позивач не заявляє.

Вказане судове рішення не перешкоджає
повторному зверненню ОСОБА_3 із
самостійними позовними вимогами про
відшкодування моральної шкоди за
рахунок страхової компанії в межах
страхового ліміту.

За таких обставин оскаржуване судове
рішення в частині відшкодування
моральної шкоди на підставі ст.309 ЦПК
України підлягає зміні, з ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство» на
користь потерпілої від ДТП ОСОБА_3
підлягає стягненню 30 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство»
задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 жовтня 2014
року по цій справі в частині
задоволення позову про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_3 у стягненні з ВАТ
«Запорізьке облплемпідприємство» 1687
грн. на відшкодування витрат на
лікування, понесених у вересні 2014 року.

Стягнути з ВАТ «Запорізьке
облплемпідприємство» на користь
ОСОБА_3 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень)
на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: