АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

9 грудня 2014 р. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на заочне рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04 листопада 2014 р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про визнання
недійсним договору лізингу, стягнення
коштів та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 р. ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу №008811 від
05.11.2013 р., укладеного між ним та
відповідачем, за умовами якого
останній зобов'язувався придбати у
власність предмет лізингу - автомобіль
SUZUKI Grand Vitara вартістю 245 000,00 грн.,і
передати його в користування позивача
на строк та на умовах договору.

На обґрунтування своїх вимог
зазначав, що перед укладенням договору
лізингу представник ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» в усній формі
роз'яснив, що передумовою укладення
договору лізингу є внесення
передоплати 10% вартості автомобіля, що
становить 24 500,00 грн., що як виявилося в
подальшому, є комісією за організацію
та оформлення договору. Крім того
представник відповідача запевнив, що
на наступний день після укладення
договору предмет лізингу буде
переданий в його користування.

У зв'язку з тим, що ні наступного
дня, ні протягом подальших десяти днів
автомобіль так і не був йому переданий,
15.11.2013 р. він звернувся до ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» з
заявою про відмову від договору, та
вимогою повернути сплачені кошти,
проте листом від 18.12.2013 р. відповідач
відмовив у поверненні коштів,
посилаючись на те, що це не передбачено
умовами договору.

Справа №760/18492/14-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/14839/2014
Головуючийусудіпершоїінстанції:
Букіна О.М. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Посилаючись на те, що пункти 1.4., 1.6., 2.5.,
3.4.1., 8.14., 5.4., 8.15. та розділ 10 договору
лізингу №008811 від 05.11.2013 року є
несправедливими і такими, що порушують
принцип добросовісності по відношенню
до нього, як споживача отриманих послуг
та, що укладений договір суперечать
вимогам діючого законодавства і Закону
України «Про захист прав споживачів»
та, що внаслідок неправомірних дій
відповідача, йому було завдано
душевних страждань, позивач просив
визнати недійсним договір фінансового
лізингу №008811, укладений 05.11.2013 р.,
застосувати наслідки недійсності
правочину відповідно до ст.216 ЦК
України, стягнути з відповідача
сплачені за вказаним договором грошові
кошти у сумі 24 500 грн., та відшкодувати
моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 04.11.2014 р. в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права.

Зазначав, що відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, дійшов хибного висновку про
досягнення між сторонами договору
фінансового лізингу №008811 усіх
істотних його умов, оскільки аналіз
змісту його положень свідчить про
істотні обмеження права
лізингоодержувача, як споживача
стосовно лізингодавця у разі
неналежного виконання передбачених
договором та законом обов'язків,
звуження передбачених законодавством
обов'язків лізингодавця, виключення
його відповідальності за невиконання
чи неналежне виконання обов'язків щодо
передачі предмета лізингу належної
якості.

Вважав, що суд першої інстанції
безпідставно не звернув увагу на його
твердження, що умови спірного договору
є несправедливими, оскільки обмежують
передбачені Законами України «Про
захист прав споживачів», «Про
фінансовий лізинг» та нормами
Цивільного кодексу України його права,
як споживача, не відповідають принципу
добросовісності та рівності сторін
договору, містять істотний дисбаланс
прав та обов'язків сторін, що
відповідно до ч.1 ст.215, ч. 1 ст.230 ЦК
України та ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» є підставами
для визнання його недійсним.

Крім того посилався на те, що суд
необґрунтовано відмовив у задоволенні
його клопотання про допит свідка
ОСОБА_4, а також стягнув судовий збір
при ухваленні рішення, оскільки вважав,
що він як споживач за позовом про
захист порушених прав, звільняється
від сплати судового збору відповідно
до Закону України «Про судовий збір».

В судовезасіданняОСОБА_1 не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належно, що
підтверджується зворотнім
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Представник ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» просив
відмовити у задоволенні
апеляційноїскарги, посилаючись на те,
що її доводи не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Судом встановлено, що 05.11.2013 р. між
ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» укладено договір
фінансового лізингу № 008811, відповідно
до якого лізингодавець (відповідач)
зобов'язувався придбати предмет
лізингу - автомобіль SUZUKI Grand Vitaraу
власність та передати його в
користування лізингоодержувача
(позивача).

Вартість предмета лізингу на
момент укладання договору становить 245
000 грн.

Пунктами 1.7., 1.8. договору
фінансового лізингу передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку, який становить не
більше 90 робочих днів з моменту сплати
останнім на рахунок лізингодавця
авансового платежу (50% вартості
предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
вартості предмету лізингу) та комісії
за передачу предмета лізингу (3%
вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору платежами,
визначеними в додатку № 1 до договору,
та розрахований по формулі, визначеній
в п.2.2. договору.

05.11.2013 р. ОСОБА_1 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
комісію за організацію та оформлення
договору в розмірі 10 % вартості
предмету лізингу, що становить 24 500 грн.

15.11.2013 р. позивач звернувся до
адміністрації ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» з письмовою заявою про
розірвання договору фінансового
лізингу № 008811, та вимогою повернути
йому сплачені за цим договором кошти

Листом від 18.12.2013 р. ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
повідомило ОСОБА_1 про відсутність
передбачених договором підстав для
повернення комісії, сплаченої за
організацію та оформлення договору у
розмірі 24 500грн.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору фінансового
лізингу, суд першої інстанції виходив з
того, що оспорюваний договір був
укладений з дотриманням вимог діючого
законодавства, а доводи позивача про
відсутність можливості ознайомитись з
договором, та не усвідомлення його
змісту під час підписання, введення в
оману щодо істотних умов договору та
порушення відповідачем його прав,
передбачених Законом України «Про
захист прав споживачів», є
непереконливими з огляду на те, що він
був ознайомлений з умовами договору
фінансового лізингу, відповідальністю
за невиконання або порушення його умов,
та підтвердив згоду на його укладення
своїм підписом на кожному аркуші
договору.

Такий висновок суду ґрунтується
на матеріалах справи та вимогах закону.

За змістом ст.1 Закону України
«Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.806 ЦК
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоотримувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоотримувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий
лізиног), на певний строк і за
встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства, і врегулювати свої
відносини на власний розсуд, за
виключенням, коли в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає зі змісту або із суті відносин
між сторонами.

Частиною 1 статті 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
передбачено, що продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної
норми Закону для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак, як то:
умови договору порушують принцип
добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК
України); умови договору призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін; умови договору
завдають шкоди споживачеві.

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги про те, що суд першої інстанції
залишив поза увагою твердження
позивача про невідповідність умов
договору вимогам діючого
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини і ст.1 Закону України
«Про фінансовий лізинг», та про
несправедливість умов договору
фінансового лізингу, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу), розмір лізингових платежів,
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як убачається з укладеного між
сторонами договору лізингу, він
містить всі істотні його умови щодо
предмету лізингу, строку, розміру
платежів, та інші умови, які сторонами
погоджені, що підтверджується їх
підписами на кожній сторінці договору.

Зазначене спростовує доводи
позивача в суді першої інстанції про
те, що йому не було надано достовірної
інформації щодо всіх істотних умов
договору, та що він детально не
ознайомлювався з його умовами.

З огляду на те, що відповідно до
ст.627 ЦК України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог діючого
законодавства, твердження позивача про
те, що пункти 8.1., 8.2.1, 10.11 договору
порушують принцип добросовісності є
непереконливими.

Крім того відповідно до ст.16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
лізингові платежі можуть включати інші
витрати лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Щодо невідповідності пункту 1.4
договору частині 1 статті 808 ЦК України,
відповідно до якого лізингодавець не
відповідає за невиконання будь-якого
зобов'язання щодо якості,
комплектності, справності предмета
лізингу, усунення несправностей
протягом гарантійного строку, а така
відповідальність покладається на
продавця товару, то зазначений пункт
договору був погоджений сторонами,
його невідповідність положенням
частині 1 статті 808 ЦК України не тягне
недійсність договору фінансового
лізингу, оскільки зазначена умова не є
істотною.

До того ж пунктом 4.4 договору
передбачено, що будь-яка
невідповідність предмета лізингу
пункту 1.1. договору, специфікації на
момент передачі предмета лізингу
зазначається у акті
приймання-передачі, який підписується
сторонами, а відповідно до п.4.5 договору
у випадку наявності дефектів предмету
лізингу, що роблять неможливою
нормальну його експлуатацію, сторони
мають право відмовитися від підписання
акту приймання-передачі, і
лізингодавець зобов'язаний замінити
такий предмет лізингу.

Не є обґрунтованим і посилання
позивача на несправедливість пункту 1.6
договору, відповідно до якого у разі
зміни вартості предмета лізингу з
моменту укладення договору до повної
сплати авансу Лізингоодержувачем,
останній повинен одноразово доплатити
різницю такої вартості до вже
сплачених авансових платежів до
моменту купівлі предмету лізингу та
передачі його лізингоодержувачу,
оскільки як убачається з пункту 1.7
договору лізингодавець зобов'язаний
передати в користування
лізингоодержувачу предмет лізингу
лише після сплати останнім 50% вартості
предмета лізингу, комісії за
організацію і оформлення договору, та
комісії за передачу предмета лізингу, а
тому з моменту укладення сторонами
договору лізингу і до оплати
лізингоодержувачем зазначених вище
платежів та придбанням його
відповідачем, ціна предмету лізингу на
ринку таких послуг може збільшитися.

Твердження ОСОБА_1 про те, що
вимоги пунктів 3.4.1 та 8.14 є
несправедливими, оскільки
встановлюють жорсткі умови для
споживача щодо повного і дострокового
виконання умов договору також є
непереконливими.

Так відповідно до п.3.4.1 договору
лізингоодержувач має право, достроково
але не раніше 12 місяців з моменту
підписання ату приймання-передачі
товару здійснити сплату всієї суми
лізингових платежів, а відповідно до
п.8.14 дострокове погашення може
відбутися не раніше 12 місяців після
підписання акту приймання-передачі
товару. За дострокову сплату
лізингових платежів в термін
визначений п.3.4.1 договору
лізингоодержувач сплачує штраф у
розмірі 1% від суми дострокового
погашення.

Зазначені пункти договорів
узгоджуються з ч.2 ст.1 Закону України
«Про фінансовий лізинг» за змістом
якої за договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується передати
річ лізингоодержувачу на визначений
строк, але не менше одного року за
встановлену плату, тобто законодавець
передбачив мінімальний строк лізингу
не менше 12 місяців, а зазначені вище
умови договору лізингу стимулюють
сторони до дотримання цього строку.

Посилання ОСОБА_1 на
несправедливість та невідповідність
інших умов, укладеного між ним та
відповідачем договору фінансового
лізингу, що на його думку є підставою
для визнання оспорюваного договору
недійсним також безпідставні, оскільки
такі умови не є істотнимми. Крім того,
як правильно зазначив суд першої
інстанції, позивач не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що наведені ним умови
оскаржуваного договору містять
істотний дисбаланс прав та обов'язків
його сторін.

Вказаний договір був
спрямований на набуття цивільних прав
та обов'язків сторін, і їх
волевиявлення було вільним.

Статтею 204 ЦК України
встановлена презумпція правомірності
правочину, відповідно до якої правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 цього
Кодексу підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

З урахуванням наведеного, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відсутність підстав,
передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК
України для визнання оспорюваного
правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про
те, що суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив у задоволенні
клопотання позивача про допит свідка
ОСОБА_4, якій відомі обставини
укладання спірного договору лізингу,
колегія суддів відхиляє, оскільки
пояснення цього свідка, який є дружиною
позивача, не є допустимим доказом.

Безпідставним є також
посилання в апеляційній скарзі на
неправомірне стягнення з позивача при
ухваленні рішення судового збору,
оскільки позов про визнання недійсним
договору фінансового лізингу був
заявлений з підстав передбачених
ст.ст.203, 215 ЦК України з застосуванням
передбачених ст.216 ЦК України наслідків
його недійсності, а відтак такі вимоги
є вимогами майнового характеру та
повинні оплачуватись за відповідними
ставками передбаченими Законом
України «Про судовий збір».

Зважаючи на викладене колегія
суддів вважає, що рішення суду є
законним та обґрунтованим. Доводи
апеляційної скарги правильність
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому вона задоволенню
не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а заочне рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04 листопада 2014 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
Судді: