Справа № 450/3149/13
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/5357/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Штефаніци Ю.Г.

секретар Глинський О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Львівського
національного аграрного університету
на заочне рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
23 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року Львівський
національний аграрний університет
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості по оплаті за
навчання. З посиланням на ст.ст. 11, 509, 526
ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 на
користь Львівського національного
аграрного університету заборгованість
в сумі 350 грн. та понесені судові
витрати.

Заочним рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
23 грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача.
Вважає його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального права, з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з неправильним
дослідженням та оцінкою доказів,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. .

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову. Мотивує
тим, що між ЛНАУ та відповідачем
укладено Договір №232 від 11.09.2000 року, а
також Договір про навчання, підготовку,
перепідготовку у Львівському
державному аграрному університеті №6054
від 24.02.2005 року. Зазначені договори
укладені у відповідності до
законодавства України. ЛНАУ зарахував
відповідача студентом, а відповідач
здійснив відповідну оплату, тим самим
сторони виконали свої зобов'язання по
Договору №232 від 11.09.2000 р. В подальшому
ЛНАУ надавались освітні послуги
відповідачеві на основі Договору №6054
від 24.02.2005 року, за умовами якого
відповідач взяв на себе зобов'язання
оплатити 1 750 грн., однак 05.10.2005 року лише
здійснив оплату у розмірі 1 400 грн.,
заборгованість у сумі 350 грн. не
погасив, стягнення якої є предметом
спору у даній справі. Зазначені
обставини відображені у
контокорентній картці, в якій
помилково міститься посилання на
перший Договір №232 від 11.09.2000 року, що
був раніше укладений між сторонами.
Однак, при цьому сума нарахувань та
часткової оплати відповідають умовам
договору від 24.02.2005 року. Суд
безпідставно відхилив розрахунок
заборгованості (контокорентну
карточку), як доказ, внаслідок чого
дійшов помилкового висновку про його
неналежність.

Учасники процесу в судове
засідання не з»явились, належно
повідомлені про розгляд справи за
апеляційною скаргою, про що до справи
долучено розписки про отримання
судових повісток сторонами 23.09.2014 року,
про причини неявки суд не повідомили,
заяв про відкладення розгляду справи
не скерували. За таких обставин колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляд справи у відсутності учасників
процесу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305
ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з"ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, оскаржуване
рішення таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено, що його права
були порушені відповідачем, та такі, що
підлягають захисту чи відновленню у
спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України,
згідно ст. 15 ЦК України

З таким висновком колегія суддів не
погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК
України - зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Ст. 610 ЦК України регламентує, що
порушенням зобов"язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов"язання
/неналежне виконання/.

Згідно вимог ч.1 ст. 626 ЦК України -
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямованих на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов"язків. За
змістом ст. 629 ЦК України - договір є
обов"язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що 11
вересня 2000 року між ОСОБА_2 та
Львівським державним аграрним
університетом укладено договір №232, за
умовами якого замовник замовляє і
оплачує, а виконавець забезпечує
навчання студента ОСОБА_2 за базовим
напрямом «менеджмент» за
спеціальністю менеджмент організацій
6.050200. Термін чинності договору з 1
вересня 2000 року до 31 серпня 2004 року,
вартість щорічного навчання /без ПДВ/
становить 990 грн.

Згідно витягу з наказу №63/4 від 01.04.2005
року, на підставі рішення Державної
екзаменаційної комісії студентів
факультету заочної освіти
спеціальності Менеджмент організації,
які повністю виконали навчальний план,
успішно склали державний іспит
спеціальності та захистили дипломні
(випускні) роботи (проекти), вважаються
такими, які закінчили університет, і
присвоєно кваліфікацію бакалавр з
менеджменту і видано дипломи, зокрема
ОСОБА_2.

Матеріалами справи встановлено
укладення в подальшому іншого Договору
№6054 про навчання, підготовку,
перепідготовку у Львівському
державному аграрному університеті
(бакалавр, спеціаліст, магістр) від 24
лютого 2005 року між ОСОБА_2 /замовник/ та
Львівським державним аграрним
університетом /виконавець/.

Згідно розділу І вказаного Договору
Замовник замовляє і оплачує, а
виконавець забезпечує навчання
студента - ОСОБА_2 за базовим напрямом
менеджмент, заочною формою навчання, за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
спеціальність, спеціальністю 7.050200
«Менеджмент організацій».

Відповідно до п. 2.2. Договору №6054
загальна вартість освітньої послуги
становить 1 750 грн.

Замовник вносить плату - вартість
річного навчання 1400 грн. /п. 2.3/

Наказом №315/н від 24.10.2005 року по
Львівському державному аграрному
університету, на підставі рішення
приймальної комісії протокол №12 від
29.07.2005 року ОСОБА_2 зараховано студентом
шостого курсу заочної форми навчання
за спеціальністю Менеджмент
організацій.

Згідно витягу з наказу №392/к-с від 08.12.2006
року, на підстав рішення Державної
екзаменаційної комісії студентів
факультету заочної освіти
спеціальності менеджмент організацій,
які повністю виконали навчальний план,
успішно склали державний іспит зі
спеціальності та захистили дипломні
(випускні) роботи (проекти), вважаються
такими, які закінчили університет і
присвоєно їм кваліфікацію менеджмент
економіст з видачею диплома, в тому
числі ОСОБА_2.

Тобто матеріалами справи встановлено
та не потребує доказування, що між
сторонами існували договірні
відносини і такі повністю виконані
позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
мотивував своє рішення тим, що
присвоєнням відповідачу відповідної
кваліфікації та видача диплому дає
підстави для висновку про виконання
ним умов договору та повну оплату за
навчання, інакше вказаний договір
припини в би дію на підставі
відповідного його пункту. Такий
висновок суду є припущенням, на чому не
можуть базуватися висновки суду.

Аналізуючи договірні відносини між
сторонами на підставі договору від
11.09.2000 року, суд не надав належної
оцінки договору від 24.02.2005 року, на
умовах якого ґрунтується позов.

Колегія суддів погоджується з мотивами
апелянта про те, що в контокорентній
картці міститься помилка щодо
зазначення розрахунку заборгованості
по платному навчанню з посиланням на
Договір №232 від 11.09.2000 року, оскільки
нарахування суми 1 750 грн. мало місце
26.10.2005 року, коли між сторонами існували
договірні відносини, що випливали з
Договору №6054 від 24.02.2005 року і за даними
цієї картки відповідачем сплачено 1400
гривен, саме з врахуванням
відповідного пункту договору від 24.02.2005
року.

Згідно даних, що містяться в
контокорентній картці, ОСОБА_2 05.10. 2005
року вніс через касу Ощадного Банку
плату за навчання в сумі 1 400 грн. при
визначеній 26.10.2005 року сумі 1 750 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що за
даним договором сума 1750 гр. - визначена
як загальна вартість освітньої послуги
за договором, а сума 1400 гривен. -
вартість річного навчання. Термін
чинності договору визначений з 1
вересня 2005 року до 30 листопада 2006
року, що відповідно є періодом, що
перевищує річний.

Відповідачем ні суду першої, ні
апеляційної інстанції не подано
жодних заперечень проти позову.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідачем
в частині сплати 350 грн. за навчання за
умов договору від 24.02.2005 року не
виконано.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509 ЦК
України, цивільні права та обов'язки
виникають, зокрема, з договорів,
цивільні права особа здійснює, а
обов'язки - виконує у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
зловживання правом не допускається.

За приписами законодавства про освіту,
розмір плати за весь строк навчання або
за надання додаткових освітніх послуг
встановлюється у договорі, що
укладається між вищим навчальним
закладом та особою, яка навчатиметься,
або юридичною особою, що оплачуватиме
навчання або надання додаткових
освітніх послуг, і не може змінюватися
протягом усього строку навчання.

Договір є єдиною належною правовою
підставою для отримання університетом
оплати за надання відповідачу платних
освітніх послуг.

Враховуючи ту обставину, що позивачем
умови договору виконані повністю,
забезпечено навчання студента ОСОБА_2.,
а останній в свою чергу повністю умови
договору не виконав, не доплатив 350 грн.,
не спростував вимог обґрунтованості
вимог позивача, тому апеляційна скарга
підлягає до задоволення. Рішення суду
першої інстанції необхідно скасувати
та ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

Підлягають стягненню з відповідача на
користь позивачу судові витрати, що
становлять суми судового збору,
сплачені позивачем за подачу позову - 229
гр. 40 коп. та подачу апеляційної скарги -
121 гр. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2.ч.1 ст.307,
п.3 ч.1 ст. 309,ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Львівського
національного аграрного університету
задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
23 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
у справі нове рішення, яким позовні
вимоги Львівського національного
аграрного університету задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Львівського національного аграрного
університету 350 гривен
заборгованості за навчання згідно
договору № 6054 від 24 лютого 2005 року та
351 гр. 20 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскарженим у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді