Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третьої особи - органу опіки та
піклування Житомирської міської ради
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 03
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом.

Зазначала, що їй на праві власності
належить домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1. В даному помешканні є
зареєстрованими ОСОБА_2 - колишня
дружина її сина ОСОБА_5 та їх
неповнолітні діти: син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки ОСОБА_2 з дітьми
не проживає в даному житлі з 2001 року,
тобто більше одного року, то відповідно
до ч.2 ст.405 ЦК України вона та діти
втратили право користування цим
житловим приміщенням.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 03 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Зокрема зазначає, що відповідачка
ОСОБА_2 та її діти не є членами її сім'ї,
спільного господарства вони не мають.
Останні тільки зареєстровані в
належному їй помешканні та створюють
незручності як для власника.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів визнає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
визнав про відсутність правових
підстав, на які посилається позивачка,
для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням по АДРЕСА_1, оскільки не
доведено, що відповідачка не проживає
за даною адресою у вказаному житлі.

Такий висновок суду є правильним, він
узгоджується з наявними у справі
доказами та нормами закону, що
регулюють спірні правовідносини
сторін.

Так, згідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

За чинним житловим законодавством,
членами сім'ї власника житлового
приміщення визнаються: дружина
(чоловік) власника житла за умови, якщо
подружжя не стало співвласниками цього
житла; їх діти, батьки, а також інші
особи, якщо вони постійно проживають
спільно з власником житла та ведуть
спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК).

Право членів сім'ї власника житла на
користування ним є особистим
сервітутом, який встановлюється фактом
визнання певних осіб членами сім'ї
власника житла. Факт визнання цих осіб
членами сім'ї власника житла може
статися на основі домовленості
власника житла з певними особами
(одруження, усиновлення), народження
дітей, надання права користування
житлом батькам чи іншим особам.

Не припиняє чинності на користування
житлом власника і припинення членства
сім'ї власника житла колишніми членами
сім'ї.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, відповідачка у
даній справі ОСОБА_2 являється
колишньою дружиною сина позивачки
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 (а.с.69).

Після одруження з ОСОБА_5 - ОСОБА_2 зі
згоди ОСОБА_1 вселилася в будинок
АДРЕСА_1 (як член сім'ї власника житла)
та там зареєструвалася, а неповнолітні
діти після їх народження (а.с.9 - 12, 42).
Зазначені обставини визнані сторонами
та не оспорюються.

Обґрунтовуючи позов позивачка
посилалася на те, що відповідачка та її
неповнолітні діти з 2001 року без
поважних причин не проживають в
житловому приміщенні по АДРЕСА_1, що
належить їй на праві власності. А тому
відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України
останні втратили право користування
цим житлом.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1
підтримуючи свої вимоги зазначила, що
ОСОБА_2 з дітьми фактично проживає в
іншому будинку, а саме в будинку
позначеного літерою „Б", який
побудовано та знаходиться за цією ж
адресою по АДРЕСА_1 та належить
колишньому її чоловіку ОСОБА_5, а не в
будинку, що належить їй.

Таким чином, самою позивачкою фактично
підтверджено, що відповідачка проживає
в домоволодінні по АДРЕСА_1, в яке,
відповідно до технічного паспорта, та
як обґрунтовано визнав суд першої
інстанції, входить будинок позначений
літерою „А" та будинок позначений
літерою „Б" (а.с.45 - 48).

Тому вважати, що відповідачка не
проживає в житловому приміщенні по
АДРЕСА_1 не можливо, а відтак відмова
суду у задоволенні позову ОСОБА_1
ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
є необґрунтованими та такими, що не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом
норм матеріального права і
порушення норм процесуального
права, які передбачені нормами ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 03 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді