Справа № 161/9476/14-ц
Провадження № 2/161/2976/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі: головуючого - судді Олексюка
А.В.

при секретарі - Шумиводі О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача - Акціонерний
комерційний банк "Райффайзенбанк
Україна", третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача - приватний
нотаріус Луцького міського
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_3 про визнання договору
укладеним, визнання права власності та
визнання договору дарування недійсним,
-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_2 про визнання договору
укладеним, визнання права власності та
визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
17.08.2007 року між нею («Покупець») та
ОСОБА_4 («Продавець») було укладено
попередній договір про укладення в
майбутньому договору купівлі-продажу
квартири (далі - попередній договір),
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5 17.08.2007
року та зареєстровано в реєстрі за №2204.

Відповідно до п.1 попереднього договору
сторони зобов'язуються на умовах,
встановлених цим договором у строк до
31.12.2007 року укласти договір
купівлі-продажу (далі - основний
договір) квартири АДРЕСА_1, що належить
продавцю на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
відділом з приватизації житлового
фонду виконавчого комітету Луцької
міської ради згідно з розпорядженням
№711-6 від 26.01.2006 року, зареєстрованого в
Волинському обласному БТІ за №6685.

Згідно п.п. 2.2. попереднього договору
сторонами визначено, що продаж
квартири буде вчинено за ціною 197500,00
грн., що становить 39500,00 доларів США на
день укладення договору.

У пункті 3 попереднього договору
зазначено, що при укладенні цього
договору покупець сплатив продавцю
передоплату у вигляді авансу в сумі
175000,00 грн., що становить 35000,00 доларів
США, а продавець отримав зазначену
суму.

Крім того, сторони також домовились, що
при укладенні основного договору сума,
яка підлягатиме передачі покупцем
продавцю буде зменшена на суму
виданого авансу, тобто на 175000,00 грн., що
становить 35000,00 доларів США.

19.11.2007 року позивачем в присутності
нотаріуса Луцького РНО Волинської
області ОСОБА_5 було складено
заяву-пропозицію (зареєстровану в
реєстрі за №3440) про укладення договору
купівлі-продажу вищезазначеної
квартири.

03.12.2007 року ОСОБА_4 було надано позивачу
повідомлення на пропозицію від 19.11.2007
року про продаж квартири, в якому він
зазначив, що готовий прибути в
нотаріальну контору 17.12.2007 року о 10:00 та
підписати з позивачем договір
купівлі-продажу квартири і передати
останньому ключі, документи на
квартиру.

Проте, після отримання відповіді на
пропозицію, позивачу стало відомо про
неможливість укладення договору
купівлі-продажу квартири в зв'язку з
укладення 15.02.2006 року ОСОБА_4 кредитного
договору строком до 12.02.2016 року, та
накладенням в зв'язку з цим заборони на
відчуження, договір купівлі-продажу
квартири не був укладений.

Разом з тим, позивач вказує, що за усним
погодженням між сторонами, починаючи з
2007 року, вона почала здійснювати оплату
відсотків за кредитним договором №
ML-A00/001/2006 від 15.02.2006 року.

П. 8 попереднього договору передбачено,
що зобов'язання по укладенню основного
договору припиняються, якщо жодна із
сторін не звернеться до другої сторони
з пропозицією про підписання основного
договору протягом трьох днів від дати,
зазначеної в пункті 1 цього договору.

Тому, оскільки позивач звернувся до
продавця із такою пропозицією щодо
підписання основного договору,
зобов'язання по укладенню основного
договору не були припинені.

Після направлення відповіді про
прийняття цієї пропозиції, ОСОБА_4 було
передано позивачу оригінали
документів, що посвідчують право
власності на вищезазначену квартиру,
зокрема: свідоцтво про право власності
на житло, видане відділом з
приватизації житлового фонду
виконавчого комітету Луцької міської
ради згідно з розпорядженням №711-6 від
26.01.2006 року, зареєстрованого в
Волинському обласному БТІ за №6685 та
будинкову книгу, передано ключі від
даної квартири.

Починаючи з 2007 року позивач проживає у
даній квартирі та сплачує за неї
квартплату.

Позивач вважає, що 03.12.2007 року між
сторонами попереднього договору було
досягнуто згоди щодо істотних умов
договору купівлі-продажу квартири, в
свою чергу, вона виконала умови
договору, але продавець за попереднім
договором ухилявся від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
квартири.

Крім того, позивач вказує, що 13.02.2012 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування вищезазначеної
квартири, який посвідчено приватним
нотаріусом Луцького МНО ОСОБА_3 на
підставі дублікату свідоцтва про право
власності на житло.

Як вбачається з п.5 даного договору
«Дарувальник» свідчить, що до
укладення даного договору квартира
іншим способом не відчужена.

Позивач вказує, що дарувальник, уклавши
договір дарування ввів в оману
обдаровану, щодо предмета договору,
оскільки, за попереднім договором не
мав права розпоряджатися цією
квартирою, в тому числі, укладати
договір дарування з відповідачем, тому,
договір дарування квартири підлягає
визнанню його недійсним.

Просить суд визнати укладеним договір
купівлі-продажу квартири на умовах,
визначених попереднім договором про
укладення в майбутньому договору
купівлі-продажу квартири,посвідченого
приватним нотаріусом Луцького
районного нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованим у реєстрі за № 2204 р
та визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд визнати
недійсним договір дарування квартири
від 13.02.2012 року, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрований у реєстрі за № 126.

Ухвалою суду від 30.07.2014 року до участі у
справу в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача
залучено Акціонерний комерційний банк
"Райффайзенбанк Україна".

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась,
проте належним чином була повідомлена
про час та місце розгляду. Подала суду
заяву про відкладення розгляду справи
у зв'язку з перебуванням за межами
міста (сімейні обставини), проте жодних
доказів, про її перебування за межами
міста суду не надано. Крім того, суд не
вбачає поважності причин для
відкладення розгляду даної справи.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача
залучено Акціонерний комерційний банк
"Райффайзенбанк Україна" в судове
засідання не з'явився з невідомих суду
причин, проте належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, що підтверджується матеріалами
справи.

Представник позивача ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явився, проте подав суду
письмову заяву про розгляд справи без
його участі за наявними матеріалами.
Просив суд позов задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача - приватний нотаріус
Луцького міського нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явилась, проте
подала суду письмову заяву про розгляд
справи без її участі за наявними
матеріалами. Заперечувала проти
задоволення позову.

Суд вважає за можливе розглядати
справу у відсутності осіб, які не
з'явились за наявними матеріалами
справи.

Дослідивши та оцінивши
представлені по справі докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підставний та підлягає до
задоволення.

Ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу
України передбачено право кожної особи
на захист цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання
у спосіб визначений законом.

Судом встановлено, що 17.08.2007 року
між ОСОБА_1 («Покупець») та ОСОБА_4
(«Продавець») було укладено попередній
договір про укладення в майбутньому
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 (далі - попередній договір),
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5 17.08.2007
року та зареєстровано в реєстрі за №2204
(а.с. 9).

Відповідно до п.1 попереднього договору
сторони зобов'язуються на умовах,
встановлених цим договором у строк до
31.12.2007 року укласти договір
купівлі-продажу (далі - основний
договір) квартири АДРЕСА_1, що належить
продавцю на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
відділом з приватизації житлового
фонду виконавчого комітету Луцької
міської ради згідно з розпорядженням
№711-6 від 26.01.2006 року, зареєстрованого в
Волинському обласному БТІ за №6685.

Згідно п.п. 2.2. попереднього договору
сторонами визначено, що продаж
квартири буде вчинено за ціною 197500,00
грн., що становить 39500,00 доларів США на
день укладення договору.

У пункті 3 попереднього договору
зазначено, що при укладенні цього
договору покупець сплатив продавцю
передоплату у вигляді авансу в сумі
175000,00 грн., що становить 35000,00 доларів
США, а продавець отримав зазначену
суму.

Відповідно до п. 4 договору сторони
домовились, що при укладенні основного
договору сума, яка підлягатиме
передачі покупцем продавцю буде
зменшена на суму виданого авансу, тобто
на 175000,00 грн., що становить 35000,00 доларів
США.

19.11.2007 року позивачем в присутності
нотаріуса Луцького РНО Волинської
області ОСОБА_5 було складено
заяву-пропозицію (зареєстровану в
реєстрі за №3440) про укладення договору
купівлі-продажу вищезазначеної
квартири (а.с. 10).

Частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції.

Відповідно до ст. 643 ЦК України, якщо у
пропозиції укласти договір вказаний
строк для відповіді, договір є
укладеним, коли особа, яка зробила
пропозицію, одержала відповідь про
прийняття пропозиції протягом цього
строку.

Як вбачається із даної пропозиції,
ОСОБА_1 зазначила про терміни надання
письмової відповіді про прийняття
пропозиції до 24.12.2007 року.

03.12.2007 року ОСОБА_4 було надано ОСОБА_1
повідомлення на пропозицію від 19.11.2007
року про продаж квартири, в якому він
зазначив, що готовий прибути в
нотаріальну контору 17.12.2007 року о 10:00 та
підписати з позивачем договір
купівлі-продажу квартири і передати
останньому ключі, документи на
квартиру (а.с. 11).

В судовому засіданні встановлено, що
після отримання відповіді на
пропозицію, позивачу стало відомо про
неможливість укладення договору
купівлі-продажу квартири в зв'язку з
укладенням 15.02.2006 року ОСОБА_4
кредитного договору строком до 12.02.2016
року, та накладенням в зв'язку з цим
заборони на відчуження, договір
купівлі-продажу квартири не був
укладений.

Крім того, за усним погодженням між
сторонами, починаючи з 2007 року, ОСОБА_1
почала здійснювати оплату відсотків за
кредитним договором № ML-A00/001/2006 від
15.02.2006 року.

П. 8 попереднього договору передбачено,
що зобов'язання по укладенню основного
договору припиняються, якщо жодна із
сторін не звернеться до другої сторони
з пропозицією про підписання основного
договору протягом трьох днів від дати,
зазначеної в пункті 1 цього договору.

Тому, оскільки позивач звернувся до
продавця із такою пропозицією щодо
підписання основного договору,
зобов'язання по укладенню основного
договору не були припинені.

Після направлення відповіді про
прийняття цієї пропозиції, ОСОБА_4 було
передано позивачу оригінали
документів, що посвідчують право
власності на вищезазначену квартиру,
зокрема: свідоцтво про право власності
на житло, видане відділом з
приватизації житлового фонду
виконавчого комітету Луцької міської
ради згідно з розпорядженням №711-6 від
26.01.2006 року, зареєстрованого в
Волинському обласному БТІ за №6685 та
будинкову книгу, передано ключі від
даної квартири.

Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо
особа, яка одержала пропозицію укласти
договір, у межах строку для відповіді
вчинила дію відповідно до вказаних у
пропозиції умов договору (відвантажила
товари, надала послуги, виконала
роботи, сплатила відповідну суму
грошей тощо), яка засвідчує її бажання
укласти договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом.

Ст. 525 Цивільного кодексу України
встановлюють загальне правило щодо
заборони односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України відносно обов'язковості
договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків .

Ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір набирає
чинності з моменту його укладення.

Згідно п. 5 Постанови Пленум Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, суд має
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Зі змісту ст. 657 ЦК України вбачається,
що договір купівлі-продажу нерухомого
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України встановлено,
що якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено, що 03.12.2007 року між
сторонами попереднього договору було
досягнуто згоди щодо істотних умов
договору купівлі-продажу квартири, в
свою чергу, позивач виконала умови
договору, але продавець за попереднім
договором ухилявся від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
квартири, що підтверджується
письмовими доказами: попереднім
договором, заявою-пропозицією про
укладення договору купівлі-продажу від
19.11.2007 року, відповіддю на
заяву-пропозицію, оригіналом
будинкової книги та свідоцтва про
право власності на житло, яке було
передане ОСОБА_4 за попереднім
договором.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно п.13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» у зв'язку з
недодержанням вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Таким чином, між сторонами виникли
відносини пов'язані з
купівлею-продажем. Отже, суд приходить
до висновку про наявність підстав для
задоволення вимог позивача щодо
визнання укладеним договору
купівлі-продажу квартири на умовах,
визначених попереднім договором про
укладення в майбутньому договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Луцького
районного нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованим у реєстрі за № 2204 р
та визнання за ОСОБА_1 права власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, підлягає до задоволення
вимога позивача щодо визнання
недійсним договору дарування квартири
від 13.02.2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрованого у реєстрі за № 126, з
наступних підстав.

13.02.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було
укладено договір дарування
вищезазначеної квартири, який
посвідчено приватним нотаріусом
Луцького МНО ОСОБА_3 на підставі
дублікату свідоцтва про право
власності на житло (а.с. 12).

Як вбачається з п.5 даного договору
«Дарувальник» свідчить, що до
укладення даного договору квартира
іншим способом не відчужена.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Крім того, згідно Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» до
державної реєстрації права власності
за новим набувачем покупець за
договором про відчуження майна,
виконаним сторонами, не має права
розпоряджатися цим майном, оскільки
право власності на нього зберігається
за продавцем, проте має право на захист
свого володіння на підставі статті 396
ЦК. При цьому слід мати на увазі, що
після оплати вартості проданого майна
і передання його покупцеві, але до
державної реєстрації переходу права
власності, продавець також не має права
ним розпоряджатися, оскільки це майно є
предметом виконаного продавцем
зобов'язання, яке виникло з договору
про відчуження майна (пункт 1 частини
першої статті 346 ЦК), а покупець є його
законним володільцем.

А тому, продавець за попереднім
договором не мав права розпоряджатися
цією квартирою, в тому числі, укладати
договір дарування з відповідачем,
оскільки позивач здійснила оплату
вартості спірної квартири на умовах,
визначених попереднім договором, а
продавець передав їй документи на
квартиру та надав право користуватися
цією квартирою та проживати в ній. Крім
того, 19.11.2007 року позивачем в
присутності нотаріуса Луцького РНО
Волинської області ОСОБА_5 було
складено заяву-пропозицію
(зареєстровану в реєстрі за №3440) про
укладення договору купівлі-продажу
вищезазначеної квартири, на яку 03.12.2007
року ОСОБА_4 було надано повідомлення
про готовність прибути в нотаріальну
контру, підписати договір купівлі -
продажу квартири, передати ключі та
документи на дану квартиру.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Отже, чинним законодавством
передбачено, що якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення - такий правочин
визнається судом недійсним.

Таким чином, ОСОБА_4, уклавши договір
дарування ввів в оману ОСОБА_2 щодо
предмета договору, оскільки між ОСОБА_4
та позивачем уже було укладено договір
купівлі-продажу зазначеної квартири.

Зазначення у договорі дарування, що до
укладення договору квартира іншим
способом не відчужена, є обманом.

А тому, враховуючи положення ст. 230 ЦК
України, договір дарування квартири
підлягає визнанню його недійсним.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 210, 215, 216 ЦПК
України, ст. ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати укладеним договір
купівлі-продажу квартири на умовах,
визначених попереднім договором про
укладення в майбутньому договору
купівлі-продажу квартири,посвідченого
приватним нотаріусом Луцького
районного нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованим у реєстрі за № 2204 р.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір дарування
квартири від 13.02.2012 року, посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрований у реєстрі за № 126.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
А.В.
Олексюк