№ 201/8490/14 ц
провадження 2/201/2152/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кондитерська
фабрика «Стимул», третя особа
Управління пенсійного фонду України в
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська про поновлення
строку для звернення до суду,
встановлення факту роботи,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації, коштів і
середнього заробітку, моральної шкоди,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 липня 2014 року звернулася
до суду з позовом до відповідача ТОВ
«Кондитерська фабрика «Стимул» про
поновлення строку для звернення до
суду, встановлення факту роботи,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації, коштів і
середнього заробітку, моральної шкоди,
позовні вимоги не змінювалися і не
уточнювалися. Позивач в своєму позові
та в ході судового засідання
посилалася на те, що 28 серпня 2007 року
написала заяву про прийняття її на
роботу до ТОВ «КФ «Стимул», відповідач
прийняв цю заяву і її трудову книжку і з
03 вересня 2007 року вона почала працювати
продавцем-консультантом у
продовольчому магазині в м.
Дніпропетровську по пр. Героїв, 3-Б. Там
вона пропрацювала по грудень 2010 року і
07 грудня 2010року їй була повернута
трудова книжка, запропоновано
оформитися на роботу в магазин
продовольчих товарів у підприємця
ОСОБА_2, що вона і зробила: за власним
бажанням звільнилася і перейшла
працювати до ФОП ОСОБА_2. За весь час
роботи у відповідача просила
останнього неодноразово належним
чином документально оформити її на
роботі, їй обіцяли але цього зроблено
не було. Про не оформлення її на роботі
у відповідача вона дізналася в травні
2014 року, коли звернулася до пенсійного
фонду з питанням оформлення пенсії за
віком і потім отримала відповідь
Територіальної інспекції з питань
праці у Дніпропетровській області.
Вважає вказане (не оформлення її
відповідачем на роботу) незаконним,
оскільки реально працювала: виходила
на роботу, приймала товар, отримувала і
здавала гроші і інш., згоди на таке вона
не давала. Вважає таке ставлення
відповідача до неї безпідставним і не
законним, звернувся до відповідача з
питанням її належного оформлення і
виплати належних коштів, але цього
зроблено не було. Вказаним їй завдана
матеріальна і моральна шкода. Вважає
все це і подальше не визнання
відповідачем порушень закону при цьому
протиправним через численні порушення
відповідачем закону та порядку
прийняття на роботу і звільнення з
роботи та просила поновити строк для
звернення її до суду з цим позовом,
встановити факт її роботи у
відповідача з 03 вересня 2007 року по 07
грудня 2010 року, зобов'язати відповідача
внести відповідні записи в її трудову
книжку про прийом на роботу і
звільнення з роботи з вказаними датами
і перерахувати до пенсійного фонду
відрахування з її заробітної плати,
стягнути компенсацію за невикористану
відпустку, кошти середнього заробітку
і моральну шкоду, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «КФ
«Стимул» в судове засідання не
з'явився, про день та час слухання
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив, в
зверненні до суду і поясненнях позовні
вимоги не визнав, вважаючи їх
неправомірними, прийняття позивача на
роботу і її звільнення не було,
позивачка в них не працювала, тому і
винесення наказів по ній не було, їх дії
були законними і правильними, нічого
вони позивачці не винні, нічого
відшкодовувати не потрібно. Вважають
свої дії по відношенню до позивачки
правильними, з дотриманням всіх вимог
закону згідно з чинним законодавством,
ніякої шкоди не завдавали. По закону
все зроблене відповідачем правильно,
належних доказів на підтвердження
позову позивач не надав, а надані
документи позивачем протирічливі і не
підтверджують заявлених вимог. Ніяких
інших зобов'язань відносно позивача на
себе не брали і не беруть, будь-якої
іншої шкоди (в тому числі і моральної)
позивачу не завдавали. Вважають
позовні вимоги до них не доведеними,
безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі. Суд вважає можливим розгляд
справи за відсутності представника
вказаного відповідача відповідно до
ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи
Управління пенсійного фонду України в
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська в судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив,
вказаним фактично, на думку суду, не
заперечував проти розгляду справи без
них. Суд вважає можливим розгляд справи
за відсутності представника третьої
особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і
представника відповідача, з'ясувавши
думку сторін і третьої особи,
дослідивши добуті та надані докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовну заяву не обгрунтованою
і не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач ОСОБА_1 стверджує, що 28
серпня 2007 року вона написала заяву про
прийняття її на роботу до ТОВ «КФ
«Стимул», відповідач прийняв цю заяву і
її трудову книжку і з 03 вересня 2007 року
вона почала працювати
продавцем-консультантом у
продовольчому магазині в м.
Дніпропетровську по пр. Героїв, 3-Б; там
вона пропрацювала по грудень 2010 року і
07 грудня 2010року їй була повернута
трудова книжка, запропоновано
оформитися на роботу в магазин
продовольчих товарів у підприємця
ОСОБА_2, що вона і зробила: за власним
бажанням звільнилася і перейшла
працювати до ФОП ОСОБА_2. За весь час
роботи у відповідача просила
останнього неодноразово належним
чином документально оформити її на
роботі, їй обіцяли але цього зроблено
не було. Про не оформлення її на роботі
у відповідача вона дізналася лише в
травні 2014 року, коли звернулася до
пенсійного фонду з питанням оформлення
пенсії за віком, їй було відмовлено
через відсутність запису про роботу на
ТОВ «КФ «Стимул», вона звернулася до
інспекції праці і в травні отримала
відповідь Територіальної інспекції з
питань праці у Дніпропетровській
області про відсутність документів про
її роботу у відповідача. Вважає вказане
(не оформлення її відповідачем на
роботу) незаконним, оскільки реально
працювала: виходила на роботу, приймала
товар, отримувала і здавала гроші і
інш., згоди на таке вона не давала.
Вважає таке ставлення відповідача до
неї безпідставним і не законним,
звернувся до відповідача з питанням її
належного оформлення і виплати
належних коштів, але цього зроблено не
було. Вказаним їй завдана матеріальна і
моральна шкода. Вважає все це і
подальше не визнання відповідачем
порушень закону при цьому протиправним
через численні порушення відповідачем
закону та порядку прийняття на роботу і
звільнення з роботи. В добровільному
порядку спір так і не вирішено, позивач
вимушений був звертатися з позовом до
суду, сторони наполягають на своїх
вимогах та запереченнях.

Суд вважає позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що дійсно позивач
ОСОБА_1 зверталася з питаннями,
викладеними і в позовних вимогах (не
оформлення її належним чином на роботі,
відсутність записів і відрахувань в
пенсійний фонд та інш.) до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Дніпропетровській
області, вказаний орган проводив
ретельну перевірку викладених
позивачкою обставин, витребовував
документи і пояснення, з'ясовував ці
питання у сторін спору і дійшов
висновку про те, що ТОВ «КФ «Стимул»
ніколи не мало з позивачкою ніяких
трудових відносин, поставлені ОСОБА_1
питання не підтвердилися і з
дотриманням вимог закону позивачці як
заявнику 28 травня 2014 року за № 1731 була
надана відповідь по суті її звернення.

Вказану відповідь позивачка отримала,
погодилася з нею, не оскаржувала в
передбаченому законом порядку ні саму
відповідь, ні викладені в ній
обставини, ні дії вказаної інспекції.

Відповідачем неодноразово усно і
письмово позивачці роз'яснювалося
після перевірки викладених позивачкою
обставин, з'ясовування питань, що ТОВ
«КФ «Стимул» ніколи не мало з
позивачкою ніяких трудових відносин,
тому і не було прийняття її на роботу,
переводи, звільнення з роботи чи інш..
Отже відповідачем приймалися заходи по
врегулюванню спірного питання з
позивачкою, остання відмовилася від
всіх передбачених законом пропозицій і
звернулася з позовом до суду.

Суд приймає до уваги також і те, що
згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір укладається між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом. У зв'язку з
цим і угода про припинення трудового
договору згідно з ст. ст. 36, 38, 39 КЗпП
України укладається між сторонами
трудового договору, якими є працівник і
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган, а рішення про розірвання
трудового договору приймається
власником або органом управління
підприємства, установи, організації,
який наділений такими повноваженнями.

Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про
працю України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Отже дії відповідача були здійснені з
дотриманням норм чинного
законодавства України і підстав для
встановлення факту роботи, виплати
коштів, компенсації, записів в трудову
книжку немає, отже факт порушення
відповідачем прав, свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження, жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
позивачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової чи іншої шкоди та
прямих збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Частина 1 статті 2371 КЗпП України
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим їм органом моральної
шкоди працівникові проводиться у
випадку, якщо порушення його законних
прав привело до моральних страждань,
втраті нормальних життєвих зв'язків і
жадають від його додаткових зусиль для
організації свого життя.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду позивачем не було надано
належних доказів наявності моральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачем
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно позивача по незаконним (з
точки зору позивача) діям відносно
нього, предмета спору, а позивач цього
не довів, твердження позивача про
наявність будь-яких інших зобов'язань
або неправомірності стосовно нього є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги пояснення
позивача на підтвердження свого
позову, оскільки вони спростовуються
вищевикладеним і об'єктивно нічим не
підтверджуються, всі правовідносини
сторін, а особливо трудові, свідчать
про відповідність дій відповідача в
питанні оформлення трудових відносин з
позивачем трудовому законодавству. Суд
вважає безпідставними вимоги позивача
про неправильність дій відповідача при
його прийнятті на роботу та звільненні
і стягнення моральної шкоди, оскільки
вони не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні: порушень
законодавства з боку відповідача
стосовно порядку (оформлення і термін
дії правовідносин, порядок їх
продовження, погодження, перевірка та
ін..) та підстав (норми закону)
звільнення, правильності оформлення і
ведення трудової книжки, не надання чи
недостовірності інформації,
неправомірності дій чи бездіяльності
не встановлено.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ТОВ «Кондитерська фабрика «Стимул»
про поновлення строку для звернення до
суду, встановлення факту роботи,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації, коштів і
середнього заробітку, моральної шкоди
відмовити.

В зв'язку з тим, що позивач звільнений
від сплати судового збору по цій
категорії справ, а позовні вимоги не
задоволені, судові витрати в вигляді
судового збору необхідно віднести за
рахунок держави.

Таким чином обставини позовних вимог
не знайшли свого об'єктивного
підтвердження вході судового
засідання, вимоги не обгрунтовані і в
їх задоволенні необхідно відмовити в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 36, 37, 38, 39, 41, 116, 117, 221, 232, 233, 235, 2371 КЗпП
України, ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України,
ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кондитерська
фабрика «Стимул» про поновлення строку
для звернення до суду, встановлення
факту роботи, зобов'язання вчинити
певні дії, стягнення компенсації,
коштів і середнього заробітку,
моральної шкоди відмовити.

Несплачені позивачкою при подачі
позову судові витрати віднести за
рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -