Справа № 495/7336/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/7336/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон»

про захист прав споживача та
повернення коштів

В С Т А Н О В И В :

02.10.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» (далі по тексту -
відповідач) про захист прав споживача
та повернення коштів (а.с.1-6).

Так, позивач просить суд:

- визнати недійсним договір
фінансового лізингу № 000948 від 11.08.2014
року укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та
ОСОБА_1;

- стягнути в примусовому порядку з ТОВ
«ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 в
рахунок повернення сплачених коштів за
договором № 000948 фінансового лізингу
від 11.08.2014 року суму у розмірі 14 343 грн.;

- стягнути із ТОВ «ЛК «Еталон» на
користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі
243,60 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.10.2014 року було відкрито
провадження по справі № 495/7336/14-ц за
позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ЛК
«Еталон» про захист прав споживача та
повернення коштів. Справу призначено
до розгляду (а.с.26).

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання
01.12.2014 року не з'явилася, але її
представник - ОСОБА_2, подав до суду
заяву, згідно якої заявлені позовні
вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному
обсязі, просить їх задовольнити та
розглянути справу без його присутності
(а.с.45).

Представник відповідача - ТОВ «ЛК
«Еталон», в судові засідання 04.11.2014 року
та 01.12.2014 року не з'явився, але надіслав
на адресу суду заперечення на позовну
заяву ОСОБА_1, у якому просив суд
залишити позов ОСОБА_1 без задоволення
та провести розгляд справи без участі
представника ТОВ «ЛК «Еталон» (а.с.36-40).

Враховуючи викладені обставини, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності учасників судового
процесу, на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, суд дійшов до наступних
висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ТОВ «ЛК «Еталон» про захист
прав споживача та повернення коштів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
11.08.2014 року між ОСОБА_1
(Лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон»
(Лізингодавець) в особі ОСОБА_4 було
укладено договір фінансового лізингу
№ 000948, за умовами якого Лізингодавець
зобов'язується придбати та передати на
умовах фінансового лізингу у
користування майно, а Лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу та сплачувати платежі та інші
платежі згідно з умовами цього
Договору. Замовлення предмету лізингу
відбувається з моменту підписання
Лізингоодержувачем Специфікації
(Додатку № 3) та сплати
Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця Авансового платежу
(а.с.9-14).

На виконання даних умов договору, на
рахунок відповідача - ТОВ «ЛК «Еталон»,
позивачем - ОСОБА_1, було сплачено суму
авансового платежу у розмірі 14 200 грн.
(квитанція від 11.08.2014 року), що згідно
договору було обов'язковою умовою для
здійснення замовлення предмету
лізингу (а.с.24).

15.05.2014 року, звернувшись із
адвокатським запитом у головний офіс
ТОВ «ЛК «Еталон», 26.08.2014 року було
отримано відповідь за № 343, з якої
вбачається, що після того як ОСОБА_1
проведе оплату авансового платежу
лізинговій компанії, буде здійснене
замовлення предмету лізингу, отже
тільки буде купуватися авто. Після
оплати Лізингоодержувачем комісії за
передачу предмету лізингу буде
узгоджено місце та час передачі
автомобіля з урахування інтересів
ОСОБА_1, а не як це зазначалось раніше за
місцем її проживання.

Таким чином, для того, щоб ОСОБА_1
отримала предмет лізингу - машину, на
підставі договору № 000948 фінансового
лізингу від 11.08.2014 року необхідно
сплатити 89 460 грн., замість 14 200 (що
повідомлялось під час укладення
договору та до цього), а тільки після
цього будуть купувати даний предмет
лізингу.

Крім того, як виявилось вже потім ТОВ
«ЛК «Еталон» навіть не є партнером ТОВ
«Єврокар» офіційного дилера Skoda в
Україні.

Фактично умови договору фінансового
лізингу № 000948 від 11.08.2014 року зовсім не
відповідають тим умовам, що
обговорювались та погоджувались
ОСОБА_1 із менеджером до його
підписання.

Отже, лізинговою компанією не було
належним чином роз'яснено ОСОБА_1
призначення платежу у розмірі 14 200 грн.,
що виявилось лише 10 % винагороди за
організацією, а не першим авансовим
платежем та частковою оплатою лізингу.
Як стверджує позивач, на всі запитання,
менеджер запевнював, що перший
авансовий внесок складає лише 10 %, що є
перевагою над іншими лізинговими
компаніями. В дійсності ж, тільки після
підписання договору менеджер
повідомив, що перший авансовий внесок
складає 71 000 грн. замість 14 200 грн.,
щомісячний платіж замість 4 000 грн.
складає 5 916 грн., що підтверджується
фотографіями із офіційного сайту
(www.lc-etalon.com.ua) лізингової компанії щодо
умов, які вони пропонують для придбання
авто у лізинг у розділі лізинг
легкового автотранспорту та партнери
(а.с.19-23).

Дані обставини і стали підставою для
звернення ОСОБА_1 до суду із
відповідним позовом.

Відповідно до п.1.1 Договору,
Лізингодавець в особі ТОВ «ЛК «Еталон»
зобов'язується придбати та передати на
умовах фінансового лізингу у
користування майно (надалі предмет
лізингу визначений у п.3.1), а
Лізингоодержувач в особі ОСОБА_1
зобов'язується прийняти предмет
лізингу та сплачувати платежі та інші
платежі згідно з умовами цього
Договору.

Згідно із п.1.3 Договору, замовлення
предмету лізингу відбувається з
моменту підписання Лізингоодержувачем
Специфікації (Додатку № 3) та сплати
Лізингоодержувачем на рахунок
Лізингодавця авансового платежу.

Як вбачається із п.3.1 Договору та
Специфікації, «Skoda Rapid» не може
вважатися предметом договору лізингу,
оскільки дана річ не визначена
індивідуальними ознаками, а саме: не
вказано який це саме транспортний
засіб, його виробника, модель,
комплектацію, рік випуску, колір тощо,
що є порушеннями ч.1 ст.807 Цивільного
кодексу України.

Так, згідно із ч.1 ст.807 Цивільного
кодексу України, предметом договору
лізингу може бути неспоживна річ,
визначена індивідуальними ознаками,
віднесена відповідно до законодавства
до основних фондів.

Відповідно до ч.1 ст.184 Цивільного
кодексу України, річ є визначеною
індивідуальними ознаками, якщо вона
наділена тільки їй властивими
ознаками, що вирізняють її з-поміж
інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

Не визначена річ індивідуальними
ознаками не може бути предметом
лізингу, отже між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК
«Еталон» під час підписання договору
та специфікації не було досягнуто
угоди відносно предмету лізингу, що є
істотною умовою для даного виду
правочинів.

Згідно із п. 3.5 Договору, Лізингодавець
не відповідає перед
Лізингоодержувачем за невиконання
будь-якого зобов'язання щодо якості,
комплектації, справності предмету
лізингу, його заміни, введення в
експлуатацію, усунення несправностей
протягом гарантійного строку,
своєчасного та повного задоволення
гарантійних вимог, монтажу тощо. За
вищезазначені зобов'язання відповідає
Продавець.

Проте, у договорі лізингу
відсутні будь-які відомості про
продавця товару, його найменування та
місцезнаходження, куди має звертатися
споживач у випадку порушення якості,
комплектації та інших умов з продажу
товару.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.808
Цивільного кодексу України, якщо
відповідно до договору непрямого
лізингу вибір продавця (постачальника)
предмета договору лізингу був
здійснений лізингоодержувачем,
продавець (постачальник) несе
відповідальність перед
лізингоодержувачем за порушення
зобов'язання щодо якості,
комплектності, справності предмета
договору лізингу, його доставки,
заміни, безоплатного усунення
недоліків, монтажу та запуску в
експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця
(постачальника) предмета договору
лізингу був здійснений лізингодавцем,
продавець (постачальник) та
лізингодавець несуть перед
лізингоодержувачем солідарну
відповідальність за зобов'язанням щодо
продажу (поставки) предмета договору
лізингу.

Так як під час укладення договору
сторонами не було досягнуто згоди
відносно особи Продавця, отже вибір
продавця предмету лізингу має
здійснювати ТОВ «ЛК «Еталон», то п.3.5
Договору суперечить ст.808 Цивільного
кодексу України, і водночас це обмежує
права споживача на захист і отримання
відшкодування у передбачених законом
випадках. Отже, такий пункт договору є
несправедливим.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачами
умови, які є несправедливими

Згідно із п. 6.4 Договору,
Лізингоодержувач погоджується
звільнити Лізингодавця від
відповідальності та нести
відповідальність в межах встановлених
цим Договором та чинним законодавством
України стосовно будь-яких претензій,
вимог або провадження проти
Лізингодавця як власника предмету
лізингу щодо будь-якого травмування,
смерті, пошкодження або втрати,
спричинених навколишньому середовищу,
юридичним та фізичним особам або майну,
що виникли прямо або опосередковано
внаслідок володіння, експлуатації,
транспортування або стану предмету
лізингу протягом строку лізингу або
протягом терміну володіння
Лізингоодержувачем предметом лізингу,
якщо він довший. Але, на підставі п.п. 10.2,
10.3 Договору, страхування предмету
лізингу здійснюється за рахунок
споживача, але на користь Лізингодавця.

Відповідно до п.8.15 Договору, у разі
зміни розмірів лізингових платежів
Лізингодавець та Лізингоодержувач
складають додаткову угоду до даного
Договору, а також на вимогу
Лізингодавця підписують акт
коригування вартості предмету лізингу.
У разі відмови Лізингоодержувача від
підписання такої додаткової угоди
та/або акту коригування вартості
предмету лізингу Лізингодавець має
право розірвати даний договір, після
чого Лізингоодержувач зобов'язаний
повернути Лізингодавцю предмет
лізингу протягом 5-ти діб з моменту
отримання від Лізингодавця письмової
пропозиції про зміну розміру
лізингових платежів, при цьому раніш
сплачені лізингові платежі поверненню
не підлягають.

Таким чином, ОСОБА_1, як споживачу,
фактично не надається можливість
відмовитися від зміни (збільшення)
розміру лізингових платежів ТОВ «ЛК
«Еталон» в процесі виконання договору,
а за таку відмову встановлено
відповідальність у вигляді розірвання
договору в односторонньому порядку і
неповернення вже сплачених платежів.

До істотних умов договору лізингу
відповідно до Закону України «Про
фінансовий лізинг» відноситься умова
про лізингові платежі, які згідно із ч.2
ст.16 Закону України «Про фінансовий
лізинг» можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмету
лізингу; платежі як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу. Перелік лізингових
платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачено
такі лізингові платежі (п.п. 8.2.1, 8.2.3
Договору): перший лізинговий платіж
складається із: комісійної винагороди
Лізингодавця за організаційні заходи у
розмірі 10 % (згідно додатку № 1), авансу
ціни предмету лізингу, комісійної
винагороди Лізингодавця за передачу
Предмету лізингу у розмірі 3 % (згідно
додатку № 1) та періодичного авансового
платежу ціни предмету лізингу. Другим
лізинговим платежем ОСОБА_1 було
зобов'язано сплатити відшкодування
частини вартості предмету лізингу;
сплату відсоткової ставки за
користування предмету лізингу у
розмірі 12,50 %, сплату комісії за
супроводження договору у розмірі 5 %.

Як вбачається із вищенаведеного,
складові першого лізингового платежу
«комісії за організацію» та «аванс
ціни предмету лізингу» - виходять за
межі переліку таких платежів,
передбачених у ч.2 ст.16 ЗУ «Про
фінансовий лізинг».

Розділом 12 Договору «Відповідальність
сторін. Порядок повернення предмету
лізингу», встановлена жорстка
відповідальність споживача перед
Лізингодавцем за невиконання будь-яких
умов договору, і водночас відсутня така
відповідальність лізингодавця перед
споживачем (п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.5, 12.7, 12.9, 12.10,
12.11, 12.12 Договору).

Так, згідно із п.12.11 Договору, у випадку
розірвання даного Договору
Лізингоодержувачем до підписання акту
приймання-передачі предмету лізингу,
Лізингодавець повертає сплачені кошти
за вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 20 % від сплаченої суми
Авансового платежу. В такому випадку
Комісія за організацію даного Договору
Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до п.12.12 Договору, у випадку
необґрунтованої відмови від прийняття
предмету лізингу, визначеного цим
договором Лізингоодержувач
зобов'язаний сплатити на користь
Лізингодавця неустойку (штраф) у
розмірі 10 % від вартості предмету
лізингу, зазначеної у даному договору
та додатку № 1 до даного договору, який
є його невід'ємною частиною.

Отже, положення розділу 12 Договору є
несправедливими, оскільки
встановлюють жорстку відповідальність
за порушення умов договору лише
споживача, усувають відповідальність
ТОВ «ЛК «Еталон», не надають право
споживачу вимагати дострокове
розірвання договору, передбачають
покладення на споживача штрафу за
дострокове розірвання договору, і
надають ТОВ «ЛК «Еталон» право не
повертати суму комісії за організацію
договору у випадку дострокового
розірвання договору споживачем.

Таким чином, більшість пунктів
Договору наведених та не наведених є
несправедливими умовами, а їх
включення ТОВ «ЛК «Еталон» до даного
правочину є порушенням ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Згідно із п.п. 5, 6 ч.3 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
несправедливими є зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором; надання
продавцю (виконавцю, виробнику) права
розірвати договір із споживачем на
власний розсуд, якщо споживачеві таке
право не надається.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Умови договору (п.п. 4.3.5, 5.4, 6.4, 8.15, 8.2.1.,
8.2.1, 8.2.3, 12.1, 12.2, 12.3, 12.5, 12.7, 12.9, 12.10, 12.11, 12.12),
одні із яких є істотними, інші
несправедливими вносять істотний
дисбаланс між ОСОБА_5 та ТОВ «ЛК
«Еталон», а обов'язки викладені таким
чином, що складені на шкоду споживача.

Згідно із ст.ст. 901-905 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець) за
завданням другої сторони (замовника)
зобов'язується надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не передбачено договором. Строк
договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін.

Фактично відповідач виступив
посередником у наданні позивачу позики
за рахунок третіх осіб, коло та згода
яких не була визначена на день
укладення договору.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце тоді, коли сторона
правочину заперечує наявність
обставин, які можуть перешкодити
вчиненню правочинів або замовчує їх
існування. Під такими обставинами
розуміється таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
або інших істотних умов правочину, яке
вплинуло на її волевиявлення, і за
відсутності якої за обставинами справи
можна вважати, що правочин не був би
укладеним.

За положеннями ч.1 п.7, ч.3, ч.6 ст.19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
нечесна підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Забороняються як такі, що вводять в
оману: утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, вказаний Закон встановив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Відповідно до вимог Закону України
«Про захист прав споживачів»,
виконавці послуг не повинні включати у
договорі із споживачем умови, що
суперечать принципу добросовісності,
наслідком яких є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача та спонукати споживача на
укладення правочину на який в іншому
випадку він не погодився б.

За змістом укладений між сторонами
договір фінансового лізингу № 000948 від
11.08.2014 року не містить конкретного
визначення предмету лізингу, на
набуття у власність якого укладено
договір та умови його набуття.

Договором прописані чіткі обов'язки
позивача, як споживача послуги, тоді як
надання самої послуги про товар
вартістю 142 000 грн. обумовлене лише
власним розсудом відповідача, як
виконавця послуг, про що до відома
замовника послуги не доведено ні до
укладення договору, ні при його
підписанні.

Зазначені обставини підтверджуються
змістом укладеного договору.

За загальними правилами, визначеними
ст.203 Цивільного кодексу України, щоб
правочин мав належну юридичну силу, він
повинен задовольняти низці умов: а саме
умовам дійсності правочинів. Зміст
правочину не може суперечити актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено право сторони на визнання
правочину недійсним. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Вчинення правочину під впливом обману
передбачено статтею 203 Цивільного
кодексу України як підставу визнання
такого правочину недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування. Якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
то такий правочин визнається судом
недійсним.

Правочин має бути реально спрямований
на виникнення обумовлених ним правових
наслідків, тобто необхідною умовою є
єдність волі і волевиявлення. Обман має
місце тоді, коли одна сторона навмисне
вводить в оману іншу сторону правочину
стосовно природи правочину, прав та
обов'язків. Крім того, обман має місце
тоді, коли сторона правочину заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину або
замовчує їх існування, бо знання яких
може перешкодити здійсненню правочину.

Оцінюючи встановлені у справі
обставини, надані сторонами докази в їх
сукупності суд знаходить, що
позивачеві відповідачем на майбутнє
запропоновано надання послуги на
придбання конкретно не визначеного
товару, на умовах, викладених у
нечіткий та незрозумілий спосіб, без
надання доступної інформації,
необхідної для здійснення замовником
свідомого вибору при укладенні
договору.

Неповідомлення позивачеві до
укладення договору всіх істотних умов
договору та негативних наслідків,
пов'язаних із залученням відповідачем
до виконання договору інших осіб, суд
визнає обставинами, які мають істотне
значення при укладанні сторонами
договору та за відсутності яких можна
вважати, що правочин позивачем не був
би укладений.

Основним майновим наслідком визнання
правочину недійсним є двостороння
реституція про застосування якої на
підставі ст.216 Цивільного кодексу
України просить позивач, а саме
повернути їй 14 343 грн.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
роз'яснено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд вказуючи про
нікчемність такого правочину про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а кожна з
сторін такого правочину зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину.

Наданою позивачем квитанцією
підтверджується, що за нікчемним
правочином позивачем сплачено
відповідачу суму начебто першого
авансового платежу у розмірі 14 200 грн.,
який підлягає поверненню власнику
(а.с.24).

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог та наданих сторонами доказів, які
оцінені судом в їх сукупності, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість, правомірність та
законність позовних вимог ОСОБА_1, у
зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до
ТОВ «ЛК «Еталон», про захист прав
споживачів та повернення коштів
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного
процесуального кодексу України, судові
витрати підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 807-808, 901-905
Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88,
157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» про захист прав
споживача та повернення коштів -
задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового
лізингу № 000948 від 11.08.2014 року, укладений
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» (м. Київ, вулиця Кутузова,18/7,
офіс 506, ) на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в
рахунок повернення сплачених коштів за
договором фінансового лізингу № 000948
від 11.08.2014 року суму у розмірі 14 343
(чотирнадцять тисяч триста сорок три)
гривні.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» (м. Київ, вулиця Кутузова,18/7,
офіс 506, ) на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий
збір за розгляд позовної заяви у
розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60
(шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко