Справа № 456/3954/13-ц
Провадження № 2/456/166/2014
РІШЕННЯ

іменем України

14 листопада 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області

в складі:
головуючого - судді Гулкевича О.
В.

при
секретарі Кулешник
С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Стрию
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сімєю без реєстрації
шлюбу, визнання майна спільною
сумісною власністю та визнання права
власності на частину будинковолодіння
в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся лдо відповідачки з
позовними вимогами, які уточнив в
процесі розгляду справи, про про
встановлення факту проживання однією
сімєю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю та
визнання права власності на частину
будинковолодіння в порядку
спадкування за законом.

В обґрунтування покликався на те, що
батько - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з жовтня 1986р.
проживали в старому будинку, що належав
матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4, мали спільний
побут та бюджет, вели спільне
господарство, місячний заробіток
ОСОБА_3 майже в 300 разів перевищував
місячний заробіток ОСОБА_2 Згодом
старий будинок був знесений і на його
місці збудований новий двохповерховий
житловий будинок, позначений у
техпаспорті літ. «Г-2», загальною площею
146 кв. м.

Загалом всі будівлі та споруди, які
входять до складу будинковолодіння по
АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок «А-1»,
житловий будинок «Г-2». сарай «Б»,
убиральня «В», колонка «к», огорожа №1,
ворота №2, хвіртка №3 збудовані ОСОБА_3
разом із ОСОБА_2 після 1987 року внаслідок
їхньої спільної праці. Шлюб між батьком
ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 був
зареєстровепаний 07.03.1992р.

Згідно з матеріалами технічної
інвентаризації Стрийського МБТІ
станом на 1991р. спірне будинковолодіння
включало в себе, лише житловий будинок
«А-1» та огорожу, яка до цього часу є
незмінена. Однак, дати будівництва
споруд, відповідно до нормативної
документації БТІ, зазначаються в
технічній документації «зі слів
замовника», а тому можуть не
відповідати фактичній даті побудови.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду від 04.03.2013р. йому було визначено
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини за законм, що
відкрилася після смерті батька -
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. На
підставі цього рішення суду він 28.03.2013р.
звернувся у Стрийську держнотконтору.
Однак, державний нотаріус 28.03.2013р.
листом за №385/01-21 відмовив йому у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки відсутні правовстановлюючі
документи на спадкове майно.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеної в
постанові Судової палати від 25 грудня
2013 року у цивільній справі № 6-135цс13,
«майно, набуте до 1 січня 2004 року під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною
працею осіб слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними».

Враховуючи наведене, просив суд
встановити факт спільного проживання
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 01.11.1986р.; визнати
будинковолодіння по АДРЕСА_1, а саме
житловий будинок «А-1», житловий
будинок «Г-2», сарай «Б», убиральня «В»,
колонка «к», огорожа №1, ворота №2,
хвіртка №3 спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в рівних частках;
визнати за ним - ОСОБА_1 право власності
на 1/4 частину будинковолодіння по
АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок «А-1»,
житловий будинок «Г-2», сарай «Б»,
убиральня «В», колонка «к», огорожа №1,
ворота №2, хвіртка №3, в порядку
спадкування за законом, після смерті
батька ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач та його
представники позовні вимоги
підтримали, покликаючись на викладені
в позовній заяві обставини. Позивач
пояснив, що батьки розлучилися, коли
йому було пять років. До 1996р. він
проживач разом з матір'ю в Донецькій
області. Коли йому виповнилося 16 років,
батько забрав його до себе в с.Добряни,
де вони утрьох: батько, він та
відповідачка проживали у старому
будинку («врем'янці») приблизно 4 роки. У
2000 р. його переселили в гуртожиток в
м.Стрий, де він проживає до сьогодні.
Батько працював вахтовим методом у
Сибіру до 1998-99 років. Новий будинок
збудований за зароблені батьком кошти,
оскільки, відповідачка, працюючи в
лікарні санітаром, отримувала малу
зарплату. Він неодноразово допомагав
батькові виконувати різні дрібні
будівельні роботи у будинку. На даний
час будинок незавершений будівництвом,
для користування придатні: одна
кімната, кухня, гараж. Батько мав намір
подарувати йому цей будинок. Після
смерті батька відповідачка склала
заповіт на його користь, але згодом
змінила його на користь інших родичів,
які проживають в будинку, а його не до
будинку не допускають. Стосунки з
відповідачкою зіпсувалися із того, що
вона безпідставно звинуватила його у
крадіжці грошей та коштовностей, які
згодом знайшлися.

Відповідачка та її представник позовні
вимоги заперечили, оскільки вважали, що
наведені в позові підстави, на яких
ґрунтуються ці вимоги, є надуманими та
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи, суперечать чинному
законодавству, з огляду на наступне: 07
березня 1992р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений шлюб. Після смерті ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася
спадщина. Позивачем помилково
зараховано до складу спадщини житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, оскільки:
відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок від 10.04.1991р. даний будинок
зареєстрований на праві особистої
власності за ОСОБА_2 Оскільки дане
майно набуте останньою до укладення
шлюбу з ОСОБА_3 за змістом ст.60 СК
України воно є її особистою приватною
власністю.

Окрім наведеного відповідачка також
пояснила, що після смерті матері у 1990р.
успадкувала старий будинок в с.Добряни.
З батьком позивача - ОСОБА_3
познайомилися та почали разом
проживати з 1992р. у будинку («врем'янці»)
- 1970 років побудови, після чого
зареєстрували шлюб. ОСОБА_3 у будинку
(«врем'янці») за її та свої кошти зробив
перепланування, поштукатурив стіни,
заново перекрив дах. Рішення сільської
ради про дозвіл на будівництво нового
будинку видане нам її ім'я. Новий
будинок розпочинала будувати за свої
кошти, закінчувала за кошти чоловіка -
ОСОБА_3, який працював у Сибіру
трактористом, «перемивав» золото. З
майстрами, які будували будинок,
розраховувався ОСОБА_3 На даний час на
земельній ділянці є дві будівлі:
незавершений будівництвом новий
будинок та старий будинок («врем'янка»),
який сплучений із стайнею.

Представник Добрянської сільської
ради Стрийського району Краснова І.А.
пояснила, що за позивачкою згідно з
погосподарськими книгами рахується
одна будівля. Дозвіл на будівництво
нового будинку не надавався. Технічна
документація на новий будинок, який
збудований на місці старого, відсутня.
Фактично на ділянці є дві будівлі:
новий будинок та господарська будівля.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України
та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України
кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Розгляд цивільних
справ здійснюється не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін самостійно, на власний
розсуд розпоряджається своїми правами
й зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного
судочинства - це передбачені законом
способи охорони цивільних, житлових,
земельних, сімейних чи трудових прав у
разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст.16 ЦК України, одним із
яких є визнання права, якщо таке
заперечується чи не визнається іншими
особами. Тому власник порушеного права
зобов'язаний довести належність йому
такого права і відповідно може
скористатися не будь-яким, а лише
конкретно визначеним законом способом
захисту свого права.

Як вбачається з виписки з рішеня
виконкому Стрийської районної Ради
народних депутатів від 15.01.1987р. за №8 та
повідомлення голови виконкомк від
12.12.1989р. за №2-25/С-28 матері ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 дозволено будівництво
індивідуального житлового будинку та
видано будівельний паспорт на забудову
земельної ділянки. У 1988р. ОСОБА_4
розпочала будівництво з відхиленням
від плану, наблизивши будинок на 30см та
75 см до межі сусідньої земельної
ділянки взамін 1 м.

З копії спадкової справи № 388,
заведеної Стрийською держнотконторою
після смерті ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що
відповідачка після смерті матері
успадкувала згідно із свідоцтвом про
право на спадщину за законом спадкове
майно, яке складається із земельної
ділянки площею 1,99 га без контурного
визначення зовнішніх меж на
місцевості, яка розташована на
території Добрянської сільської ради
Стрийського району.

Допитаний в якості спеціаліста
представник Стрийського МБТІ ОСОБА_7
пояснив, що згідно матеріалів
інвентаризаційної справи на
будинковолодіння, розташоване в
АДРЕСА_1, перша інвентаризація
проводилася працівником МБТІ на
замовлення ОСОБА_2 26.03.1991р. На час
проведення інвентаризації в
будинковолодінні знаходився один
житловий будинок 1975р. побудови
загальною площею 74,1 кв. м, житловою 34,8
кв. м та 42 кв. м огорожі. Інші будівелі
станом на 1991р. за матеріалими
інвентаризації не значаться. Наступна
інвентаризація проводилася також на
замовлення ОСОБА_2 24.11.2003р. На час
проведення такої на земельній ділянці
розташовані два житлові будинки:
попередній, позначений літ. А-1 з
незначними змінами у площі, та цегляний
двоповерховий, позначений літ. Г-2,
загальною площею 153,0 кв. м, житловою 76,0
кв. м, а також господарська будівля -
сарай, вбиральня, 54 кв. м огорожі. Рік
побудови будинку Г-2 - 1989р. записаний
відповідно до інструкції, якою
керувався працівник МБТІ, зі слів
замовника. 11.01.2013р. проводилася поточна
інвентаризація, за матеріалами якої
значаться ті ж самі будівлі з
незначними змінами у площі: А-1 -
загальна площа - 75,5 кв. м, житлова - 32,3 кв.
м, Г-2 - загальна площа - 146,0 кв. м, житлова
75,9 кв. м, а також: сарай - Б, вбиральня - В,
54 кв. м огорожі. В обов'язки працівника
МБТІ, який проводить інвентаризацію,
входить фіксація всіх будівель і
споруд, що знаходяться в межах
земельної ділянки.

Згідно з технічним паспортом на
будинковолодіння в складі двох
житлових будинку, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, що виданий 22.01.2013р.
Стрийським МБТІ, останнє складається з
житлового будинку А-1 - 1975 року побудови,
загальною площею - 75,5 кв. м, житловою - 32,3
кв. м; житлового будинку Г-2 - 1989 р.
побудови; загальною площею - 146,0 кв. м,
житлова 75,9 кв. м; сараю Б - 1989 р. побудови;
вбиральні В - 1989р. побудови; колонки;
огорожі з металевої сітки площею 63,1 кв.
м; воріт площею 4,6 квм, хвіртки.

З відповіді, яка надана сільським
головою с.Добряни Стрийського району
17.06.2013р. за №169 на запит представника
позивача - адвоката ОСОБА_8, право
вланості на новозбудований об'єкт
нерухомості по АДРЕСА_1, власником
якого є ОСОБА_2, не оформлялося.

Як вбачається з наявної в матеріалах
справи копії свідоцтва про право
особистої власності на жилий будинок,
яке видане виконкомом Стрийської
міської Ради народних депутатів
15.04.1991р. на підставі рішеня виконкому
від 10.04.1991р. за №108 та зареєстроване в
Стрийському МБТІ, цілий жилий будинок з
приналежними до нього будівлями та
спорудами, розташований в АДРЕСА_1
належить на праві особистої власності
ОСОБА_2

З огляду на зазначене, суд прийшов до
висновку, що відповідачка на підставі
зазначеного свідоцтва є одноосібним
власником житлового будинку А-1 - 1975
року побудови, загальною площею - 75,5 кв.
м, житловою - 32,3 кв. м.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що покійний
ОСОБА_3 був його швагром. З
відповідачкою знайомий з 1987р. ОСОБА_3 та
відповідачка одружилися у 1992р., однак в
цивільному шлюбі почали жити задовго
до одруження. За життя ОСОБА_3 він бував
у них в гостях 1-2 рази в місяць. ОСОБА_1
приїхав у 1996р. Він (ОСОБА_9) допомагав
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будувати новий
будинок: у 1989р. разом з ОСОБА_3 їздили в
с.Лисятичі та в с.Райлів купувати цеглу;
весною 1990р. та у 1991р. їздили у
с.Либохора Сколівського району
привезти 25 м куб. деревини, яку ОСОБА_3
придбав у Славському лісгоспі.
Деревину разом возили на пилораму. За
придбані будматеріали розраховувався
ОСОБА_3 Всі будматеріали звозили на
ділянку ОСОБА_2 У вересні 1991р.
розпочалося будівництво нового
будинку. До зими звели перший поверх.
Весною наступного року ОСОБА_3 був на
заробітках. Коли повернувся,
будівництво продовжили. У 1993р. будинок
вже був накритий шифером. Будівництво
велося ще довго: у 2008р. ОСОБА_3 купував
пінопласт, ламінат. Також йому відомо,
що ОСОБА_3 купив бляху для перекриття
старого будинку («врем'янки»).

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що покійний
ОСОБА_3 був її братом. У 1986р. останній
познайомив її із ОСОБА_2, сказав, що це
його майбутня дружина. На той час вони
проживали у старому будинку
відповідачки. У 1988р. побудували
«врем'янку». У 1992р. ОСОБА_3 та
відповідачка зареєстрували шлюб.
Станом на 1992р. вбув зведений перший
поверх нового будинку з перекриттям. У
1996р. приїхав ОСОБА_1 На даний час перший
поверх будинку придатний для
проживаня, другий ще не завершений.
Будівництво нового будинку велося за
гроші брата, який працював на
заробітках у Сибіру.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що покійний
ОСОБА_3 був її братом. Зі слів
останнього їй відомо, що з 1986р. він та
ОСОБА_2 проживали у старому будинку
відповідачки в с.Добряни. У 1992р. ОСОБА_3
та відповідачка одружилися. Вперше
була в гостях у брата у 1996р. коли
приїхав ОСОБА_1 Брат показував новий
будинок зведений з білої цегли; на той
час вже були вставлені вікна, двері,
проведена вода до будинку. Другий
поверх ще був непридатний для
проживання. У 1996р. виїхала за кордон, де
перебувала 16 років. Повернулася в кінці
грудня 2011р. за декілька місцяв до
смерті брата. Була в новому будинку у
2013р. На першому поверсі будинку є
придатні для проживання одна кімната,
кухня і ванна.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_3 та
відповідачка почали проживати разом з
жовтня 1986р. у старому будинку матері
ОСОБА_2 «Врем'янки» на той час ще не
було. Протягом 1986-1988 років побудували
«врем'янку» і розвалили старий будинок.
Восени 1990р. почали зводити фундамент
нового будинку. Станом на 1992р. вже був
зведений перший поверх нового будинку.
У 1992р. будівництво не велося, оскільки
ОСОБА_3 був на заробітках. У 1993р. будинок
стояв накритий. Він допомагав на
будівництві - був підсобником. Все
оплачував ОСОБА_3 Вікна у будинку
вставили у 1994р. В цьому ж році зробили
одну кімнату в новому будинку, яка була
придатна для проживання; до будинку
була підведена вода, газу ще не було. На
даний час на першому поверсі будинку
можна проживати, другий ще не
завершений. ОСОБА_1 вперше побачив у
2004р.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ствердили, що
на прохання батька позивача
здійснювали роботи по утепленню фасаду
старого одноповерхового будинку
(«врем'янку»). Розраховувався з ними за
виконану роботу батько ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що проживає з
1958р. в с.Добряни навпроти ОСОБА_2
Відповідачка з матір'ю жили задовго до
її приїзду у старому будинку.
«Врем'янку» побудували приблизно у 1970-75
роках, в якій і проживали. Новий будинок
починали будувати на місці старого
позивачка, її перший чоловік, мати і
брат. В якому році почалося будівництво
не пригадує. ОСОБА_3 приїхав коли вже
був зведений фундамент нового будинку
і продовжив його будівництво. Чи
будував ОСОБА_3 літню кухню їй невідомо.
Останній мав намір заповісти новий
будинок позивачу.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що «врем'янку»
побудували відповідачка, її перший
чоловік та мати. Фундамент нового
будинку почали зводити у 80-х роках коли
ще був живий перший чоловік
відповідачки. ОСОБА_2 та ОСОБА_3
одружилися у 1992р. Останній завершував
будівництво нового будинку.

Стаття 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

У постанові від 25.12.2013р. у справі
№6-135цс13 Верховний Суд України
зазначив, що відповідно до роз'яснень,
що містяться в пункті 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року № 16 "Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України" (у редакції, яка була
чинною на момент спірних
правовідносин), спори про поділ майна
осіб, які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
мають вирішуватися згідно з пунктом 1
статті 17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963
року визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону "Про власність", статті
22 КпШС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю
(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України "Про
власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів
положення частини першої статті 17
Закону України "Про власність"
вважається правильно застосованим.

З такого по суті розуміння закону
виходив суд касаційної інстанції в
судовому рішенні від 4 липня 2012 року (№
6-14503св12). Така сама по суті позиція
висловлена в постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13.

Виходячи із зазначених норм, суд
вважає, що представленими сторонами та
перевіреними судом наведеними вище
доказами, які є належними і
допустимими, достовірно встановлено,
що батько позивача - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з
жовтня 1986р. перебували у фактичних
шлюбних відносинах, як сім'я проживали
за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне
господарство, мали спільний побут та
бюджет, і внаслідок спільної праці
придбали майно, яке є об'єктом їхньої
спільної сумісної власності та
знаходиться за наведеною адресою, а
саме: житловий будинок Г-2 - будівництво
якого як встановлено судом розпочалося
у 1989р. та не завершене до цього часу;
сарай Б - 1989р. побудови, убиральню В -
1989р. побудови, колонку «к», огорожу №1,
ворота №2, хвіртку №3. Тому є всі
підстави для задоволення позову в
частині визнання зазначеного майна
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

У наведеній вище Постанові ВСУ від
25.12.2013р. у справі 36-135цс13 зазначено, що
ухвалюючи рішення від 15 лютого 2012 року
у справі за позовом про встановлення
факту проживання однією сім'єю та поділ
майна (№ 6-3669св12), суд касаційної
інстанції виходив із того, що до
відносин, які виникли до 1 січня 2004 року,
застосовуються положення Кодексу про
шлюб та сім'ю України (далі - КпШС
України), яким не передбачено
можливості визнання факту спільного
проживання без реєстрації шлюбу як
підстави для визнання набутого майна
спільною сумісною власністю.

З огляду на зазначене, суд важає, що
позивачем заявлено позовну вимогу про
встановлення факту спільного
проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.11.1986р.
саме як підставу для визнання набутого
до реєстрації шлюбу майна спільною
сумісною власністю, а тому з
врахуванням висновків, зазначених у
Постанові ВСУ від 25.12.2013р. у справі
36-135цс13, зазначена позовна вимога
задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.22 КпШС 1969р. майно,
нажите подружжям під час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя мають рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

У відповідності до вимог ст.28 КпШС УРСР
1969р. у випадку поділу майна, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Ця норма узгоджується із діючими на час
вирішенні спору ст.60, ч.1 ст.70 СК України,
за якими майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності; у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (в
редакції 2003р.) Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності.

Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Таким чином, враховуючи наведене, слід
вважати, що частки ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у
майні, яке набуте ними під час
спільного проживання, а саме: житловий
будинок Г-2 - 1989р. побудови, сарай Б - 1989р.
побудови, убиральня В - 1989р. побудови,
колонка «к», огорожа №1, ворота №2,
хвіртка №3, є рівними, оскільки інше не
було встановлено домовленістю між
ними, тобто частка кожного у цьому
майні становить 1/2.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії
НОМЕР_1, яке видане повторно 09.01.2013р.
виконкомом Добрянської сільської ради
Стрийського району, ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2. в с.Добряни Стрийського
району.

З довідок №№ 6,7, виданих 24.01.2013р., та № 340
виданої 13.06.2014р. виконкомом Добрянської
сільської ради Стрийського району,
вбачається, що згідно з
погосподарською книгою №6 зв 2011-2015р.р.
станом на ІНФОРМАЦІЯ_2. у
будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроними значаться: ОСОБА_2 як
голова та ОСОБА_3 - її чоловік; станом на
01.01.2013р. - ОСОБА_2 як голова та ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_4; стном на 13.06.2014р.
зареєстрона і проживає ОСОБА_2,
зареєстроний, але не проживає ОСОБА_1
1979р. народження не зареєстровані але
проживають ОСОБА_18 - 1987р.н., ОСОБА_19
-1981р.н., ОСОБА_20 - 2011р.н.

З наданої Стрийською держнотконторою
спадкової копії заведеної спадкової
справи № 189/2013 після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, вбачається, що
ОСОБА_1 28.03.2013р. подав заяву про
прийняття спадщини та видачу свідоцтва
про право на спадщину після смерті
батька ОСОБА_3, після того, як
Стрийський міськрайонний суд рішенням
від 04.03.2013р. у справі № 456/588/13-ц визначив
йому додатковий строк для для
прийняття спадщини за законом після
смерті батька ОСОБА_3

Згідно із ст.ст.1216,1217,1818 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Згідно із ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Статтею 1262 ЦК України визначено, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, той з
подружжя, хто його пережив.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу її відкриття.

Згідно із ст.1269 ЦК України спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

Враховуючи, що і ОСОБА_2, яка на час
смерті ОСОБА_3 постійно проживала з ним,
і ОСОБА_1, який подав нотаріусу заяву
про прийняття спадщини, прийняли
спадщину, суд вважає, що кожний з них
має правло на спадкування половини
майна, яке залишилося після смерті
спадкодавця, тобто по 1/4 частині
житлового будинку Г-2, Сараю Б,
убиральні В, колонки «к», огорожі №1,
воріт №2, хвіртки №3, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Відтак, є всі підстави визнати за
позивачем право власності на 1/4 частину
зазначеного майна, в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК
України, Постановою ВСУ від 25 грудня 2013
р. №6-135цс13, ст.ст.60,70 СК України,
ст.ст.1216-1218, 1220-1222, 1261,1267-1269 ЦК України,
суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково. Визнати
житловий будинок Г-2, Сарай Б, убиральню
В колонку «к», огорожу №1, ворота №2,
хвіртку №3, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4
частину нерухомого майна: житлового
будинку Г-2, Сараю Б, убиральні В,
колонки «к», огорожі №1, воріт №2,
хвіртки №3, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Львівської області протягом 10 днів з
дня його проголошення через Стрийський
міськрайонний суд.

Головуючий-суддя О. В.
Гулкевич