Справа № 462/2406/13
Головуючий у 1 інстанції: Бориславський
Провадження № 22-ц/783/4190/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 23 квітня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства (ПАТ) «Універсал Банк» до
ОСОБА_2, з участю третьої особи ОСОБА_5,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 23 квітня 2014 року позов
задоволено. Ухвалено звернути
стягнення на заставне майно, згідно
договору іпотеки від 4 лютого 2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, за реєстровим номером 722,
на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею
42,7 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві
власності, шляхом продажу предмету
іпотеки на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження,
передбаченої Законом України «Про
виконавче провадження», встановивши
спосіб реалізації предмета іпотеки
шляхом проведення прилюдних торгів з
початковою ціною продажу, зазначеною в
ході виконавчого провадження суб'єктом
оціночної діяльності - незалежним
експертом відповідно до вимог чинного
законодавства, для задоволення
грошових вимог позивача в розмірі 473 116,
62 грн. Проведено розподіл судових
витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
У апеляційній скарзі просить рішення
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову. Стверджує, що
укладення договору іпотеки здійснено
під впливом неправомірних дій пасторів
Церкви «Посольство Боже», у зв'язку з
чим в провадженні Пустомитівського
районного суду перебуває кримінальне
провадження. Вважає, що відповідно до
п.п.1 п.1 Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку. Загальна площа
спірної квартири становить 42,7 кв. м, ця
квартира використовується нею
(апелянтом) як місце її постійного
проживання та іншого нерухомого
житлового майна у власності вона не
має. Зважаючи на викладене, до даних
правовідносин слід застосувати п.п.1 п.1
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», що є підставою для
скасування оскаржуваного рішення
Залізничного районного суду м. Львова.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Зі змісту ст. 627 ЦК України вбачається,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового оборогу, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредити і сплатити проценти, визначені
у договорі.

Згідно зі ст.ст. 526,546,572-575,589-591,629 цього
Кодексу, ст.ст. 1,33,38 Закону України «Про
іпотеку» договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Одностороння
відмова від зобов'язання не
допускається. Зобов'язання має
виконуватись належним чином. Виконання
зобов'язання може забезпечуватися
заставою. За договором застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом. Заставою може
бути забезпечена вимога, яка може
виникнути в майбутньому. Застава
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду. Іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи. У разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. У разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання. Звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Порядок реалізації предмета
іпотеки і його початкова ціна
встановлюється ст. 591 ЦК України та
Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Встановлено, 4 лютого 2008 року між
ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_7
укладено кредитний договір на
загальну суму 50 000 доларів США з
процентною ставкою 13,45 (а.с.14-19).

З метою належного виконання
зобов'язань ОСОБА_5 за вказаним
кредитним договором, позивач уклав
договір іпотеки від 4 лютого 2008 року, за
яким майновий поручитель ОСОБА_2
передала позивачеві в іпотеку належну
їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1
відповідно до п.1.1 цього договору
іпотеки. Пунктом 2.1.1 зазначеного
договору іпотеки передбачено, що у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником зобов'язань за
основним договором, іпотекодержатель
має право задовольнити свої вимоги за
рахунок предмета іпотеки в повному
обсязі переважно перед іншими
кредиторами. Відповідно до п.4.2 даного
договору звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється за
рішенням суду (а.с.10-13).

У п.9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
встановлено, що право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом або договором (дострокове
стягнення кредиту, стягнення
заборгованості, у тому числі шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінним від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3
і 4 ЦПК України).

Позичальник не виконала своїх
зобов'язань за кредитним договором.
Кредитором порушено питання про
повернення заборгованості, яка
утворилася станом на 26 липня 2010 року, -
в сумі 59 924,85 доларів США (еквівалентно
473 166,62 грн.), що стверджується наданим
позивачем розрахунком (а.с.6).

Аналізуючи наявні в справі докази
в їх сукупності, суд встановив фактичні
взаємини сторін і прийшов до
правильного висновку про підставність
позовних вимог. Спосіб реалізації
предмета іпотеки визначений судом
відповідно до вимог ст.591 ЦК України та
ст.ст. 38-39 Закону України «Про іпотеку».
Резолютивна частина рішення
відповідає зазначеним нормам і ст. 215
ЦПК України.

На час ухвалення оскаржуваного
рішення Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» не був чинним, що
виключало можливість застосування
цього Закону судом першої інстанції.
За таких обставин зазначений Закон не
може бути застосований і апеляційним
судом у формі скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову в позові, що не
виключає неможливості примусового
стягнення (відчуження без згоди
власника) нерухоме житлового майна, яке
є предметом іпотеки, протягом дії
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Колегія суддів приходить до
висновку, що оскаржуване рішення
ухвалене судом на підставі наявних у
справі доказів, оцінених судом
належним чином кожного окремо на їх
достовірність, допустимість та
достатність, взаємний зв'язок у
сукупності; встановлених судом
обставини.

При встановленні зазначених
обставин судом першої інстанції не
було порушено норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
відповідає вимогам закону на час його
ухвалення та обставинам справи.
Висновки суду ґрунтуються на аналізі
зібраних по справі доказів.

Розподіл судових витрат
проведено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України.

З такими висновками суду слід
погодитися, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення
Залізничного районного суду м.Львова
відсутні, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.
308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 23 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: