Справа № 463/644/13
Головуючий у 1 інстанції: Жовнір
Провадження № 22-ц/783/422/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого
судді: Струс Л.Б.

суддів: Шумська
Н.Л., Кабаль І.І.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4
та ОСОБА_2 на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 14 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до
відповідача, з врахуванням уточнень
позовних вимог просить суд із
спільного майна подружжя виділити їй:
автомобіль НОМЕР_1 2008 р.в., автомобіль
НОМЕР_2, 2000 р.в., земельну ділянку
площею 0,1500 га у с. Поршна,
Пустомитівського району Львівської
області, земельну ділянки площею 0,1500 га
у с. Жорниська, Яворівського району
Львівської області, компенсувати їй
130 000 грн. в рахунок самовільного
відчуження відповідачем земельних
ділянок а саме: площею 0,1200 га, у с. Бірки,
Яворівського району Львівської
області та площею 0,1998 га, у с. Липники
Пустомитівського району Львівської
області та 1/2 вартості порохотягу
«Хюля» в сумі 13 800 грн, а також стягнути
з відповідача 1/2 частину вартості шафи
купе ціна якої 9 100 грн. та телевізора
«Філіпс», який коштує 19 900 грн. та
стягнути з відповідача 48 600 грн. за
самовільно використаним договором
депозитного вкладу «зростаючий» від
09.04.2012 р.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним
позовом про поділ майна подружжя,
уточнивши позовні вимоги просить
визнати за ним право власності на:
автомобіль НОМЕР_3, 2000 р.в. та земельну
ділянку площею 0,1500 га у с. Жорниська,
Яворівського району Львівської
області, також просить стягнути з
відповідачки в його користь 13 800 грн.
вартості 1/2 частини
багатофункціональної екосистеми
«Хьюля», 15 105 грн. компенсації 1/2 частини
дивідендів ТзОВ «Оптімус Транс», 22 000
грн. грошової компенсації за погашення
кредитної заборгованості по договору
№ 1/1142121 від 23.12.2011 р.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 14 жовтня 2013 року позовні
вимоги за первісним та зустрічним
позовами задоволено частково. Поділено
спільне майно подружжя та ухвалено
присудити: ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_4, 2008
р.в., автомобіль НОМЕР_2, 2000 р.в., земельну
ділянку площею 0,1500 га у с. Поршна,
Пустомитівського району Львівської
області та багатофункціональну
систему "Хьюля". ОСОБА_4 земельну
ділянку площею 0,1500 га у с. Жорниська,
Яворівського району Львівської
області, кадастровий номер 050020005
визнавши за ним право власності на
вказану земельну ділянку. В
задоволенні решти позовних вимог за
первісним та зустрічним позовами
відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4 подавши
апеляційну скаргу, у якій вказує на
незаконність, необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що суд не взяв до уваги,
що ОСОБА_2 отримала 30 210 грн. дивідентів
від діяльності ТзОВ «Оптімус Транс»,
яке було засноване сторонами в період
перебування у зареєстрованому шлюбі, а
тому суд безпідставно відмовив у
стягненні 1/2 (15 105 грн.) частини цих
дивідентів. Крім того, судом не взято до
уваги наявність кредитного договору,
який укладений сторонами в період
перебування у зареєстрованому шлюбі, а
тому є підставною вимога про стягнення
22 000 грн. компенсації за погашення
договірних зобов'язань по цьому
кредитному договору. Також вважає, що
при вирішенні спору, суд неправомірно
відступив від рівності часток в
інтересах дітей, оскільки сам факт
проживання їх з матір'ю не є достатнім
для збільшення частки майна позивача,
так як аліменти він сплачує вчасно і в
розмірі, встановленому рішенням суду
та з позовом про збільшення таких
позивачка не зверталась.

Просить рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 14 жовтня 2013
року змінити та задовольнити його
позов.

Також рішення суду першої інстанції
оскаржила ОСОБА_5 подавши апеляційну
скаргу, у якій посилається на те, що
районний судом не враховано всіх
обставин справи та поданих до суду
доказів, порушено норми матеріального
та процесуального права. Зазначає, що
суд не врахував, що борг по договорах
кредиту і автомобілю NISSAN і по
земельній ділянці на даний момент
переважає її узгоджену залишкову
вартість. Вважає, що виділяючи позивачу
вказане майно, суд помилково відніс
його вартість до «позитивного» не
врахувавши кредит, але після сплати
кредиту вартість дорівнюватиме нулю.

Просить змінити рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 14 жовтня 2013
року та задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2004 р. між
позивачкою та відповідачем було
укладено шлюб, зареєстрований в
Галицькому відділі РАЦС Львівського
МУЮ (Том 1 а.с. 21 ).

Під час перебування у шлюбі у них
народилося двоє синів ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.
19-20).

Згідно рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 02 липня 2012 року шлюб
між сторонами розірвано (Том 1, а.с. 180).

Районним судом встановлено, що за час
спільного проживання ними було нажито
та підлягає поділу наступне майно:
автомобіль НОМЕР_5, 2000 р.в. вартістю 2008
р.в. вартістю 88 000 грн., автомобіль
НОМЕР_2, 2000 р.в. вартістю 110 000 грн.,
земельні ділянки площею 0,1500 га у с.
Порошна, Пустомитівського району,
Львівської області вартістю 160 000 грн.
та у с. Жорниська, Яворівського району
Львівської області, вартістю 35 000 грн., а
також багатофункціональна екосистема
«Хьюля» придбана за 27 600 грн. для
використання за місцем проживання
дітей.

Також матеріалами справи встановлено,
що за час перебування у шлюбі сторони
набули земельні ділянки площею 0,1200 га,
у с. Бірки, та площею 0,1998 га, у с. Липники,
що підтверджується копіями державних
актів на право власності на земельні
ділянки (Том 2, а.с. 5,7) та перебували у
власності ОСОБА_8 на час припинення
шлюбних відносин, які були відчужені
лише 24.11.2012. та 06.12.2012 р. (Том 1 а.с.129,130).
Окрім того, під час перебування у шлюбі
09.04.2012 р. ОСОБА_4 оформлено депозитний
вклад «Зростоючий» НОМЕР_6 у ПАТ
«ВіЕйБі Банк» на суму 10 000 доларів США
(Том 1 а.с. 45).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частиною першою статті 69 цього ж
Кодексу передбачено, що дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 70
Сімейного кодексу України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Частина 3 вказаної статті передбачає,
що за рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюб,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Конституційний суд України у своєму
рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року
дійшов наступних висновків: «Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
Кодексу). Здійснення подружжям права
спільної сумісної власності
регламентовано статтею 63 Кодексу,
згідно з якою дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розпоряджання спільним
сумісним майном подружжя може
відбутися шляхом його поділу,
виділення частки. Поділ майна, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
є підставою набуття особистої
власності кожним з подружжя.

Задовольняючи частково первісний та
зустрічний позов районний суд прийшов
до висновку про те, що ОСОБА_2 слід
присудити автомобіль Nissan Note,
автомобіль MAN 18.224, земельну ділянку
площею 0,1500 га у с. Поршна, та
багатофункціональну екосистему
«Хьюля», а ОСОБА_4: земельну ділянку у с.
Жорниська, Яворівського району
Львівської області визнавши за ним
право власності на вказану земельну
ділянку.

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком суду першої
інстанції, оскільки такий є
обґрунтованим та відповідає
матеріалам справи.

Колегія суддів вважає безпідставним
покликання в апеляційній скарзі ОСОБА_4
щодо стягнення в його користь 22 000 грн.
компенсації за погашення договірних
зобов'язань по кредитному договору №
1/1142121 від 23.12.2011 року, які ним сплачені
за період 23 серпня 2012 року по 06 вересня
2013 року, оскільки всупереч ч.4 ст. 65 СК
України, апеляційному суду не надано
доказів в підтвердження використання
отриманих в кредит коштів в інтересах
сім'ї.

Прохання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
про компенсацію з ОСОБА_4 самовільно
проданого майна: земельну ділянку,
загальною площею 0,1998 га у с. Липники,
Пустомитівського району, Львівської
області та земельну ділянку, загальною
площею 0,1200 га у с. Бірки, Яворівського
району, Львівської області, колегія
суддів вважає безпідставним, оскільки
згідно ч.4,5 Сімейного кодексу України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Окрім того, як вбачається із мотивів
апеляційної скарги ОСОБА_2 та її заяви
про уточнення позовних вимог (т.1 а.с. 155)
щодо врахування сплачених нею
кредитних зобов'язань за договором
кредиту №0 від 21.03.2008 року за
період липень-березень 2012-2013р.р. - 520
доларів США та по договору кредиту
автомобіля Nissan Note за період
липень-березень 2821 доларів США, в
мотивувальній та резолютивній частині
рішення районного суду, вказана вимога
не була предметом розгляду в суді
першої інстанції, а тому відповідно до
вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України не може бути
предметом перегляду апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для скасування рішення Галицького
районного суду м. Львова від 19 квітня 2014
року колегія суддів не вбачає.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права у відповідності
до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 14 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
Н.Л. Шумська

І.І. Кабаль