Справа № 450/4205/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4313/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 18 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області ОСОБА_7, про визнання майна
спільною сумісною власністю та його
поділ,-

в с т а
н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом (а.с.1-3), який уточнив під
час розгляду справи (а.с.80-81), з
остаточними вимогами про: визнання
житлового будинку та земельної ділянки
площею 0,1010 га, які знаходяться на
АДРЕСА_1, спільним майном подружжя,
поділ цього нерухомого майна, шляхом
визнання за кожним із розведеного
подружжя права власності на 1/2 його
частини, та визнання недійсним
договору дарування вказаного вище
нерухомого майна, укладеного 13 травня
2003 року між відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, посвідченого приватним
нотаріусом Пустомитівського районного
нотаріального округу ОСОБА_7

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що з відповідачем ОСОБА_4 він перебував
у зареєстрованому шлюбі з 1963 року по 20
жовтня 2000 року. Під час шлюбу їм була
виділена для будівництва земельна
ділянка площею 0,1010 га, на якій ними
спільно побудовано житловий будинок,
право власності на який оформлено та
зареєстровано на ім»я відповідача
ОСОБА_4 Позивач вважає, що вказане
нерухоме майно в силу закону є їхньою
спільною сумісною власністю, як
подружжя, і підлягає поділу між ними,
шляхом виділення кожному з них рівних
часток в майні.

Договір дарування просить визнати
недійсним з тих підстав, що він був
укладений без його письмової згоди, як
співвласника будинку та земельної
ділянки.

Крім того, позивач просив поновити
строк позовної давності, посилаючись
на те, що про відчуження відповідачем
ОСОБА_4 спірного майна йому стало
відомо лише 29 жовтня 2013 року під час
розгляду судом справи за його
первісним позовом про поділ майна.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 18 квітня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано житловий будинок №13 з
господарськими будівлями та спорудами
і земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд площею 0,1010 га, які
знаходяться по АДРЕСА_1, спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування
житлового будинку з земельною
ділянкою, який укладений 13 травня 2003
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Пустомитівського
районного нотаріального округу
Львівської області ОСОБА_7 і
зареєстрований в реєстрі за №884.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності за кожним з них на 1/2 ідеальну
частину вказаних вище житлового
будинку з господарськими будівлями,
спорудами та земельної ділянки.

У задоволенні вимоги позивача про
поновлення строку позовної давності -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач
ОСОБА_4 в особі свого представника -
ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_5 Просять
рішення суду скасувати з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права, недоведеності
обставин, які мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи та ухвалити нове
рішення, яким у задоволення позову
відмовити.

Свої доводи апелянти обґрунтовують
тим, що висновок суду про те, що позивач
не пропустив строку позовної давності,
не відповідає нормам матеріального
закону та фактичним обставинам справи.
Вважають, що суд безпідставно не взяв
до уваги факту визнання позивачем
пропущення строку позовної давності,
який сплив 20 жовтня 2003 року. Крім того,
безпідставним, на думку апелянтів, є й
висновок суду про те, що позивач
дізнався про порушення свого права
лише з повідомлення, опублікованого в
газеті «Ваш магазин» від 08 липня 2013
року, про продаж будинку, оскільки з
даного повідомлення неможливо
встановити будь-які ідентифікаційні
ознаки спірного майна та дійсний намір
відповідачів відчужити це майно. У
зв»язку з цим, вважають, що суд всупереч
вимогам закону, при вирішенні даного
спору не застосував наслідки спливу
позовної давності, на застосуванні
яких наполягала їхня сторона. На думку
апелянтів, позивач більш як на десять
років пропустив строк для звернення до
суду з вимогою про поділ майна, право на
яке він повинен був реалізувати
протягом трьох років з моменту
розірвання шлюбу. Такою, що не підлягає
задоволенню, вважають апелянти й
вимогу про визнання оспорюваного
позивачем договору дарування
недійсним, оскільки договором не
порушено права позивача і, окрім того,
для пред»явлення цієї вимоги теж минув
строк позовної давності. На думку
апелянтів, оскаржуване рішення не
відповідає вимогам, які ставить
процесуальний закон до рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони відповідачів в підтримання
апеляційної скарги, заперечення
сторони позивача, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку про
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_4 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 1963 року до 20
жовтня 2000 року (а.с.5) і відповідач
ОСОБА_5 є їхнім сином.

Предметом спору є житловий будинок
АДРЕСА_1, загальною площею 82,1 кв.м., з
господарськими будівлями і спорудами,
та земельна ділянка, на якій він
знаходиться, загальною площею 0,1010 га з
цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування цього
будинку.

Свідоцтво про право особистої
власності на вказаний вище житловий
будинок та господарські споруди в
цілому було видане виконавчим
комітетом Лисиничівської сільської
ради народних депутатів 12 серпня 1996
року на ім»я відповідача ОСОБА_4 на
підставі рішення виконкому цієї ж ради
від 25 липня 1996 року та зареєстроване у
міжміському бюро технічної
інвентаризації 12 серпня 1996 року за
реєстровим №430 (а.с.69, 70).

Спірна земельна ділянка була відведена
ОСОБА_4 для будівництва на підставі
рішення Лисиничівської сільської Ради
депутатів трудящих від 30 травня 1967
року, затвердженого рішенням виконкому
Пустомитівської районної Ради
депутатів трудящих №420 від 11 серпня 1967
року (а.с.14 інвентаризаційної справи).

Відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю серії ЛВ
№4422, виданого на підставі рішення
виконавчого комітету Лисиничівської
сільської ради народних депутатів від
03 грудня 1993 року та зареєстрованого 11
березня 1996 року за №206, спірна земельна
ділянка належала на праві власності
відповідачеві ОСОБА_4 (а.с.71).

За оспорюваним позивачем договором
дарування, укладеним 13 травня 2003 року
між відповідачем ОСОБА_4 та
відповідачем ОСОБА_5, останній отримав
в дар від матері вказаний вище житловий
будинок та земельну ділянку (а.с.6, 68).

На підставі цього договору, 18 грудня 2003
року зареєстровано право власності
ОСОБА_5 на спірний будинок (а.с.7).

Відповідно до ст.22 КпШС України (1969
року), норма якої підлягала
застосуванню до сімейних
правовідносин, які виникли після 01
січня 1970 року, майно, нажите подружжям
під час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю. Кожний з подружжя
має рівні права володіння,
користування та розпорядження цим
майном.

Таким чином, в силу названої вище норми
та з урахуванням встановлених обставин
справи, спірне нерухоме майно на момент
розірвання шлюбу належало подружжю
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної
сумісної власності, оскільки було
нажите ними під час шлюбу.

Відповідно до ст.29 КпШС України, норма
якої діяла на момент розірвання шлюбу
між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_4, якщо між подружжям не досягнуто
згоди про спосіб поділу спільного
майна, то за позовом подружжя або
одного з них суд може постановити
рішення, зокрема, про поділ майна в
натурі, якщо це можливо без шкоди для
його господарського призначення.

За нормою частини третьої цієї статті,
для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлювався
трирічний строк позовної давності.

У відповідності до ст.71 ЦК України (1963
року), загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлювався в три роки.

За загальним правилом, яке містилось у
ст.76 цього Кодексу, перебіг строку
позовної давності починався з дня
виникнення права на позов, а саме, з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатись про порушення свого права.

Згідно з роз»ясненнями, які містились у
пункті десятому чинної на момент
виникнення спірних правовідносин
постанови Пленуму Верховного Суду
України №16 від 12 червня 1998 року «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім»ю», було
визначено, що передбачений частиною
третьою статті 29 КпШС трирічний строк
позовної давності для вимог про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, застосовується, коли ці
вимоги заявлені після розірвання
шлюбу, і обчислюється, починаючи з дня,
коли котрийсь із розведеного подружжя
дізнався або повинен був дізнатись про
порушення його права на це майно після
розірвання шлюбу.

Таким чином, враховуючи наведені вище
норми закону та роз»яснення, для
визначення початку перебігу
встановленого частиною третьою статті
29 КпШС України трирічного строку
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя після
розірвання між ними шлюбу підлягала
застосуванню загальна норма статті 76
ЦК України (1963 року) про те, що початком
перебігу цього строку є день, коли один
із розведеного подружжя дізнався або
повинен був дізнатись про порушення
свого права, а саме, про порушення права
на володіння, користування та/або
розпорядження майном, яке належало їм
на праві спільної сумісної власності.

Задовольняючи вимогу позивача про
поділ спірного майна, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не пропущено строку позовної давності
для пред»явлення цієї вимоги, оскільки
про порушення свого права власності на
спірне майно він дізнався 29 жовтня 2013
року, а окрім того, із газети «Ваш
магазин» від 08 липня 2013 року йому стало
відомо про продаж спірного будинку.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає нормам матеріального права,
які підлягали застосуванню для
вирішення цього питання, та фактичним
обставинам справи, які суд в повній
мірі не з»ясував.

У відповідності до ст.41 КпШС України (1969
року), при взаємній згоді на розірвання
шлюбу подружжя, яке не має
неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу
проводиться в органах ЗАГСу.

Якщо між подружжям, які бажають
розірвати шлюб, виникає спір, зокрема,
про майно, яке є їхньою спільною
сумісною власністю, то розірвання
шлюбу може бути здійснено в суді за
заявою подружжя або одного з них.

З цієї норми випливає, що лише у разі
взаємної згоди подружжя, яке немає
неповнолітніх дітей і між яким немає
спору про майно, що є їхньою спільною
сумісною власністю, розірвання шлюбу
проводиться органом ЗАГСу.

Матеріалами справи підтверджується і
визнається сторонами той факт, що шлюб
між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_4 було розірвано в добровільному
порядку органами ЗАГСу (а.с.5).

В судовому засіданні в апеляційному
суді сторони підтвердили той факт, що
на момент розірвання шлюбу між
подружжям не було спору про майно.

З матеріалів справи №450/2957/13-ц за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя (на цю справу
сторона позивача посилається в
обґрунтування своєї вимоги про
поновлення строку позовної давності),
який ухвалою Пустомитівського
районного суду Львівської області від
13 листопада 2013 року був залишений без
розгляду (а.с.150), встановлено, що
первісно позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з вимогою про поділ майна 22 серпня
2013 року (а.с.148-149) і в своїй позовній
заяві, обґрунтовуючи причини пропуску
ним строку позовної давності, зазначав,
що раніше питання про визнання за ним
права власності на 1/2 частину спільного
майна, а саме, про визнання за ним права
власності на 1/2 частину вказаного вище
житлового будинку, він не ставив,
оскільки у них з відповідачем ОСОБА_4
була домовленість, що даний будинок
буде належати дітям.

Факт існування такої домовленості
підтвердила й представник позивача в
апеляційному суді.

16 грудня 2000 року позивач зареєстрував
шлюб з іншою жінкою і у червні 2002 року
знявся з реєстрації в спірному будинку,
зареєструвавшись за адресою: АДРЕСА_2
(а.с.4 зворот).

З наведеного можна дійти висновку про
те, що на момент розірвання шлюбу між
подружжям спору про поділ майна не
було, а існувала домовленість про те, що
позивач залишає спірний будинок
дружині та дітям, а отже, не претендує
на належну йому частку в спільному
майні.

Таким чином, залишивши після
розірвання шлюбу спірне майно в
користуванні, володінні та
розпорядженні колишньої дружини -
відповідача ОСОБА_4, яка була
зареєстрована власником майна і яка
могла в будь-який час розпорядитись ним
на власний розсуд, вважається, що саме з
цього моменту позивач повинен був
дізнатись про порушення свого права на
майно.

Крім того, з урахуванням встановленого
судом факту відчуження відповідачем
ОСОБА_4 спірного майна 13 травня 2003 року
за договором дарування, навіть якщо
припустити, що між сторонами була інша
домовленість, зокрема, про те, що після
розірвання шлюбу вони продовжують
спільно користуватись, володіти та
розпоряджатись вказаним вище
нерухомим майном, право позивача
вважається порушеним з моменту
укладення цього договору, а тому, в силу
вимог чинної на той час норми ст.29 КпШС
України (1969 року) та ст.76 ЦК України (1963
року), позивач повинен був звернутись з
указаним позовом про поділ майна у
трирічний строк з моменту укладення
оспорюваного договору дарування,
оскільки він, вважаючи себе власником
спірного майна, повинен був дізнатись
про порушення свого права саме з цього
моменту, якщо виявляв до спірного майна
власний інтерес.

Та обставина, що позивач не виявляв
власного інтересу до спірного майна і
не подавав позову про його поділ
раніше, ще раз підтверджує той факт, що
він залишив спірне майно дружині та
дітям, відмовившись від своєї частки у
ньому.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що позивач не
пропустив строку позовної давності є
помилковим, оскільки не відповідає
наведеним вище нормам закону, які
підлягали застосуванню до спірних
правовідносин, та фактичним обставинам
справи, які судом першої інстанції були
не в повній мірі встановлені.

У відповідності до ст.267 ЦК України (2004
року), чинної на момент пред»явлення
позивачем даного позову до суду, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у справі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивачем не наведено
жодної причини пропуску строку
позовної давності, яку можна було б
визнати поважною для поновлення
пропущеного ним строку, і відповідачі
наполягали на застосуванні наслідків
його спливу й у суді першої інстанції,
колегія суддів доходить висновку про
те, що у задоволенні вимоги позивача
про поділ спірного майна слід
відмовити.

У зв»язку з тим, що вимога позивача про
поділ майна задоволенню не підлягає з
наведених вище мотивів, то вимога
позивача про визнання оспорюваного
договору дарування недійсним теж не
підлягає задоволенню, оскільки вона є
похідною і залежить від вирішення
вимоги про поділ майна, оскільки згідно
зі ст.15 ЦК України, лише порушене,
невизнане або оспорюване право особи
підлягає захисту.

Таким чином, оскаржуване рішення суду
підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
позивача в повному обсязі з наведених
вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і
ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 18 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.