Справа № 347/355/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1577/2014
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Вакарук В.М.,
Проскурніцького П.І.

Секретарів Драганчук У.М.,
Гавриляк Є.М.

з участю представника апелянта
Матвійчука М.З., відповідача ОСОБА_3,
його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

10.02.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося
в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що 06.06.2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк» (в подальшому назву
змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений
договір про надання споживчого кредиту
№0, відповідно до умов якого банк
надав відповідачу кредит у розмірі 3490
грн. зі сплатою відсотків за час
фактичного користування кредитом у
розмірі 17,5% річних, з кінцевим терміном
повернення кредиту 05.06.2014 року, а
відповідач зобов'язався повернути
отриманий кредит, сплатити відсотки за
користування кредитом і виконати свої
зобов'язання згідно з договором у
повному обсязі.

Внаслідок неналежного виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором за
ним станом на 12.09.2013 року утворилася
заборгованість в сумі 6353 грн., з яких:
2232,10 грн. - заборгованість за кредитом;
3397,78 грн. - заборгованість по відсотках
за користування кредитом; 315,90 грн. -
пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом; 407,54 грн. -
пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості по процентах. У зв'язку
з наведеним позивач просив позов
задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено за пропуском строку
позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ
«УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу,
в якій посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що ухвалюючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції неправильно дійшов висновку
про те, що позивачем пропущено строк
позовної давності. Так, зіславшись на
положення ст. 257 ЦК України, суд в
рішенні зазначив, що ПАТ «УкрСиббанк»
пропустив строк позовної давності,
оскільки кошти були надані
позичальнику у 2008 році, а з позовом
позивач звернувся в суд тільки у 2014
році, тобто банк протягом більше 4-х
років не звертався до відповідача з
вимогою про повернення боргу. При цьому
судом не враховано, що кредитний
договір був укладений 06.06.2007 року
терміном дії до 05.06.2014 року (п. 1.4.
кредитного договору), тобто договором
визначено строк виконання
зобов'язання, а відповідно до ч. 5 ст. 261
ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання. Таким чином,
враховуючи положення ст.ст. 257 та 261 ЦК
України, строк позовної давності на
звернення в суд з даним позовом про
стягнення заборгованості сплине лише
05.06.2017 року.

Також апелянт зауважує, що укладаючи з
ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір,
відповідач ОСОБА_3 підтвердив згоду на
укладення такого договору своїм
підписом, жодних застережень або
зауважень з боку ОСОБА_3 щодо відмови
від даного кредиту або незгоди з
умовами договору під час його
підписання не було. А тому твердження
відповідача про те, що він не
користувався даними коштами, не
заслуговують на увагу, оскільки це є
його особистим волевиявленням. Якщо
відповідач даними коштами не
користувався, то він повинен був
повернути їх банку та сплатити
нараховані відсотки.

З наведених мотивів апелянт просить
рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
«УкрСиббанк» задовольнити в повному
обсязі.

У засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав з
наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги не визнали, рішення
суду першої інстанції вважали законним
і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, відповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
«УкрСиббанк» на підставі ст.ст. 257, 267 ч.4
ЦК України, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача 10.02.2014
року, а гроші відповідачу були
перераховані в 2008 році, позивач більше 4
років не звертався до відповідача з
вимогою про повернення боргу, а тому
пропустив строк позовної давності на
звернення в суд з даним позовом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що
06.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (в
подальшому назву змінено на ПАТ
«УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0 (а.с. 5-11), відповідно до умов
якого банк зобов'язався надати
відповідачу кредит у формі кредитної
лінії, що надається траншами, ліміт
якої є рівним 3490 грн., зі сплатою
відсотків у розмірі 17,5% річних за
використання кредитних коштів
протягом перших 30 календарних днів та з
кінцевим терміном повернення кредиту
05.06.2014 року, а позичальник зобов'язався
повернути отриманий кредит, сплатити
відсотки за користування кредитом і
виконати свої зобов'язання згідно з
договором у повному обсязі. При цьому
транш надається позичальнику кожного
календарного року з наступного року,
починаючи з дати укладення договору.

20.06.2008 року банк на виконання договору
про надання споживчого кредиту №0
від 06.06.2007 року (далі Договору)
перерахував ОСОБА_3 грошові кошти в
сумі 2235 грн.

Проте, згідно матеріалів справи, кошти
надавались позичальнику ОСОБА_3 для
проведення проплат по страхуванню
транспортного засобу марки Daewo Lanos,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року
випуску, синього кольору, придбаного за
кредитні кошти за договором №0
від 06.06.2007 року та переданого в
забезпечення виконання зобов'язань за
цим кредитним договором.

Відповідно до умов п. 1.2 Договору
підставою для видачі банком траншу є
настання сукупності наступних фактів:
несплата страхового платежу страховій
компанії в термін, зазначений в
договорі страхування та підтвердження
страховою компанією факту несплати
позичальником страхового платежу із
зазначенням суми несплаченого
страхового платежу шляхом надання
страховою компанією до банку
відповідного повідомлення за формою
встановленою в Додатку №3 до Договору,
відсутність обмежень на розпорядження
поточним рахунком позичальника,
відсутність у позичальника
простроченої заборгованості перед
банком за сумою наданого траншу та
процентами за користування наданим
траншем за Договором та кредитним
договором.

За умовами п. 1.7. Договору банк надає
позичальнику відповідний черговий
транш без додаткової заяви
позичальника за умови настання всіх
обставин, зазначених в п. 1.2 Договору,
шляхом зарахування банком коштів на
поточний рахунок позичальника НОМЕР_2,
код банку (МФО) 351005 для подальшого їх
використання за цільовим призначенням.

Позивач не надав суду доказів
наявності таких підстав для видачі
банком траншу чи наявності заяви
позичальника про видачу траншу, чи
повідомлення банком позичальника на
який конкретно рахунок перераховані
йому кошти, оскільки в Договорі
конкретно номер поточного рахунку не
зазначено. Суд першої інстанції в
порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України
зазначені обставини не перевірив, чим
допустив неповне з'ясування обставин
справи, які мають значення для
правильного її вирішення.

Представник позивача в засідання
апеляційного суду таких доказів також
не надав.

Поза увагою суду залишився і договір
добровільного страхування
автотранспорту за №68-К/507/07 від 06.06.2007
року (а.с. 89-97), укладений між
страховиком ВАТ «УСК «Дженералі
Гарант» та страховиком ОСОБА_3
Вигодонабувач за цим договором АКІБ
«УкрСиббанк». Об'єктом страхування
значаться майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з володінням,
користуванням і розпорядженням
вищезазначеним транспортним засобом.

Відповідно до п. 4.7. договору
добровільного страхування страхова
премія складається з суми страхових
премій за усі строки страхування та
сплачується страхувальником на
рахунок страховика за кожен строк
страхування окремо і зазначається в
Полісі на відповідний строк
страхування. За період страхування з
07.06.2007 року по 06.06.2008 року страхова
премія визначена в розмірі 2205,01 грн.,
строк сплати страхової премії
визначений в день укладення цього
договору. Сторони визнали, що вказана
сума була оплачена ОСОБА_3 власними
коштами 06.06.2007 року.

Наступний період страхування за цим
договором значиться з 07.06.2008 року по
06.06.2009 року, страхова премія складає
1874,30 грн., строк сплати страхової премії
- до 06.06.2008 року.

Відповідно до п. 10.3 договору
страхування невід'ємною частиною цього
договору є заява страхувальника, а
також Поліс добровільного страхування
транспортного засобу, що діє один рік і
переукладається на кожний наступний
рік страхування.

Як ствердив в судовому засіданні
відповідач, вказаної суми страхової
премії він страховику не проплатив, не
звертався до страховика з заявою на
страхування та не отримував полісу
добровільного страхування
транспортного засобу.

За даними меморіального ордеру №
(а.с. 87). кошти в сумі 2235 грн. були
перераховані ОСОБА_3 тільки 20.06.2008 року.

Згідно п. 1.4.1 Договору надання банком
траншу здійснюється у термін: 06 червня
2008 року.

В судовому засіданні представник
позивача не надав пояснень у зв'язку з
чим саме зазначена сума була
перерахована ОСОБА_3 і не в дату
надання, зазначену в Договорі.

За умовами п. 4.7.2. договору страхування
якщо за цим договором черговий
страховий платіж не надійшов або
надійшов неповністю до встановленого
строку сплати на рахунок страховика, то
цей договір припиняє свою дію з дати, що
є наступною за днем, який є останнім у
періоді, за який страховий платіж
внесено.

Таким чином договір добровільного
страхування припинив свою дію 07.06.2008
року.

На виконання вимог ухвали апеляційного
суду від 03.09.2014 року ПАТ «УСК
«Гарант-Авто» (змінена назва ВАТ «УСК
«Дженералі Гарант») надіслано суду
копії документів про страхування
страховиком ОСОБА_3 транспортного
засобу за період з 07.06.2007 року по 06.08.2008
року та інформовано про те, що інших
документів, які б підтверджували
перестрахування ОСОБА_3 в 2008 році немає.

За даними виписки з рахунку ОСОБА_3 про
рух коштів (а.с. 172), наданої позивачем на
запит суду, 20.06.2008 року сума коштів в
розмірі 2235 грн. була зарахована на
поточний рахунок останнього, однак
даних про їх видачу з поточного рахунку
не має.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що позивач всупереч вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України не довів, що
відповідач отримав кредитні кошти в
зазначеному розмірі в користування, а
тому в нього відсутній обов'язок по їх
поверненню, в тому числі і інших сум,
нарахованих за користування
кредитними коштами.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214
ЦПК України не повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи. Також судом
неправильно застосовано норми
матеріального прав, зокрема ст. 267 ЦК
України. Як роз'яснив пленум Верховного
Суду України в постанові від 18 грудня
2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для відмови в позові, то відсутні
підстави для застосування наслідків
пропуску строку позовної давності, про
що заявлено стороною у спорі. А тому
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення. По суті встановленого в суді
апеляційної інстанції в позові ПАТ
«Укрсиббанк» слід відмовити в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 15
травня 2014 року скасувати, ухваливши
нове рішення.

В позові Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.