У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» на рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 10 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні
ініціативи») звернулося до суду з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
17 грудня 2012 року між ним та ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» було
укладено договір відступлення права
вимоги, відповідно, до п. п. 2.1, 2.2 якого
Первинний кредитор передає (відступає),
а Новий Кредитор приймає Кредитний
портфель, унаслідок чого Новий
кредитор набуває всіх прав вимоги
Первісного кредитора за кредитними
договорами та договорами забезпечення
включно з правом вимагати від
Позичальників належного виконання
всіх грошових та інших зобов'язань.

Згідно вказаного Договору
відступлення права вимоги за Кредитним
договором № 77/8-05 від 08 вересня 2005 року,
який було укладено між ЗАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та
ОСОБА_4, було здійснено на користь ТОВ
«Кредитні ініціативи».

Відповідно до умов вищевказаного
Кредитного договору Банк
зобов'язується надати Боржнику кредит
у сумі 30 тис. доларів США, а Боржник
зобов'язується повернути наданий
кредит і сплатити проценти за
користування в сумі, строки та на
умовах, що передбачені Кредитним
договором. Банк свої зобов'язання
виконав у повному обсязі, а боржник, у
свою чергу, неналежно виконує взяті на
себе зобов'язання, чим грубо порушує
істотні умови Кредитного договору, у
результаті чого станом на 31 липня 2013
року має прострочену заборгованість :
за кредитом - 24 593 доларів США 93 центи, що
за курсом НБУ на дату розрахунку
складає - 1966 579 грн. 28 коп.; по відсотках -
8 659 доларів США 48 центів, що за
офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку складає - 69 215 грн. 22 коп.

Також, з метою забезпечення належного
виконання зобов'язання за Кредитним
договором 08 вересня 2005 року між ЗАТ
«Акціонерний комерційний промислово
інвестиційний банк» та ОСОБА_3 було
укладено Іпотечний договір № 135/23-2005 з
подальшим внесенням змін та доповнень,
відповідно до якого останній передав
Банку в іпотеку майно: житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

У зв'язку з наведеним позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
та судові витрати по справі.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від
10 квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 12 червня 2014
року, у задоволенні позову ТОВ
«Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні
ініціативи», посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачем не
доведено факту, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3
направлявся лист про відступлення ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» права
грошової вимоги ТОВ «Кредитні
ініціативи», та не надав жодного доказу
про вручення такого. Також суд
апеляційної інстанції як на підставу
відмови у задоволенні позову послався
на Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 08 вересня 2005 року
між ЗАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк») та
ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний
кредит № 77/8-05, згідно якого остання
отримала кредит у розмірі 30 тис.
доларів США, зі сплатою відсотків за
користування кредитом для придбання у
власність нерухомості (а. с. 23-30).

З метою забезпечення
належного виконання зобов'язання за
кредитним договором 08 вересня 2005 року
між ЗАТ «Акціонерний комерційний
промислово- інвестиційний банк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк») та
ОСОБА_3 укладено іпотечний договір
№ 135/23-2005, відповідно до
якого останній передав Банку в іпотеку
майно: житловий будинок загальною
площею 78,4 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
належить йому на праві приватної
власності (а. с. 32-37).

17 грудня 2012 року між
ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та ТОВ
«Кредитні ініціативи» укладено
договір відступлення права вимоги,
згідно якого Банк відступає Новому
кредитору свої права Вимоги
заборгованості по кредитних договорах,
укладених з Боржниками, право на вимогу
якої належить Банку на підставі
Документації (а. с. 8-18).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Станом на 31 липня 2013 року у зв'язку з
невиконанням кредитного договору у
ОСОБА_4 виникла заборгованість за
кредитом - 24 593 доларів США 93 центи, що за
курсом НБУ на дату розрахунку складає
196 579 грн. 28 коп.; по відсотках - 8 659
доларів США 48 центів, що за офіційним
курсом НБУ на дату розрахунку складає -
69 215 грн. 22 коп.; 4 072 грн. 43 коп. - штрафні
нарахування (а. с. 177).

У відповідності до ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом. Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»
зазначено, що відступлення прав за
іпотечним договором здійснюється без
необхідності отримання згоди
іпотекодавця, якщо інше не встановлено
іпотечним договором, і за умови, що
одночасно здійснюється відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.
Якщо не буде доведене інше,
відступлення прав за іпотечним
договором свідчить про відступлення
права вимоги за основним
зобов'язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, 17
грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні
Ініціативи» та ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» укладено договір про
відступлення прав вимоги, який
передбачає відступлення прав за
кредитними договорами, як основними
зобов'язаннями.

Цього ж дня між сторонами було укладено
договір про передачу прав за
договорами забезпечення, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстровим № 1423 (а. с. 8-22).

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України
боржник зобов'язаний здійснити платіж
факторові за умови, що він одержав від
клієнта або фактора письмове
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові і в цьому
повідомленні визначена грошова вимога,
яка підлягає виконанню, а також
названий фактор, якому має бути
здійснений платіж.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову,
виходили із того, що позивач, усупереч
вимогам вказаної норми матеріального
права, не надав доказів письмового
повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про
відступлення ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» права грошової вимоги ТОВ
«Кредитні ініціативи».

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна
кредитодавця у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено законом чи
договором. Така ж норма міститься і в
ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, неповідомлення про заміну
кредитора тягне наслідки для боржника
лише у вигляді виконання зобов'язання
не новому, а колишньому кредитору.
Проте, позивальник не проводив
погашення боргу ні ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк», ні ТОВ «Кредитні ініціативи».

Крім того, позивач, подаючи апеляційну
скаргу на рішення суду першої
інстанції, додав листи-повідомлення
про відступлення ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» права грошової вимоги до ТОВ
«Кредитні ініціативи»,
повідомлення-вимогу про усунення
порушень виконання зобов'язання та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки і вимогу про
добровільне виселення, з доказами їх
відправки та надсилання (реєстр
відправлених згрупованих поштових
повідомлень) позичальнику - ОСОБА_4 та
іпотекодавцю - ОСОБА_3 (а. с. 174-181).

Також суд апеляційної інстанції як на
підставу відмови у задоволенні позову
послався на Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону
України «Про заставу» та/або предметом
іпотеки згідно із статтею 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Застосувавши на стадії апеляційного
провадження зазначений Закон України,
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення. Разом з
тим, апеляційний суд у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
підстав, передбачених нормами
матеріального та процесуального права,
для скасування рішення суду першої
інстанції не вказав, оцінку доводам
апеляційної скарги не надав.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд не міг його
застосувати, а апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Крім того, умовою застосування даного
Закону є, зокрема, те, що це майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яка перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом договору іпотеки є житловий
будинок загальною площею 78,4 кв.м,
житловою площею 34,0 кв.м, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2, проте з позовної
заяви вбачається, що ОСОБА_3
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, апеляційний суд не
перевірив наявність правових підстав
для застосування вищезазначеного
Закону.

Оскільки у порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України судами не враховані норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановлені та не перевірені
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від
10 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від
12 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко