АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1118/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Власенка О.В.,

суддів: Юзюка О.М., Ярмолюка О.І.,

при секретарі: Шевчук Ю.Г.

з участю: позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 -

ОСОБА_4,

приватного
нотаріуса - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/1118/14
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 25
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - приватний нотаріус
Хмельницького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору довічного утримання.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_6
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - приватний
нотаріус Хмельницького міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання недійсним договору довічного
утримання.

В обґрунтування позовних вимог
вказали, що 14.09.2011 року між ОСОБА_7 (який
є батьком ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_6) і
відповідачем - ОСОБА_3 був укладений
договір довічного утримання, згідно з
яким після смерті ОСОБА_7 відповідачу
переходила у власність земельна
ділянка за адресою: АДРЕСА_1. У договорі
вказано, що земельна ділянка вільна від
забудови, проте, це не відповідає
дійсності, оскільки ще в 1989 році на цій
ділянці був збудований

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Сарбей
О.Ф. Провадження № 22-ц/792/1118/14

Доповідач -Власенко О.В.
Категорія № 19,22

двоповерховий будинок, який там
знаходиться і на даний час. На думку
позивачів, при укладенні спірного
договору від 14.09.2011 року було порушено
істотну умову договору - предмет,
оскільки неправильно зазначено
характеристику та оцінку земельної
ділянки. Враховуючи наведене, позивачі
просили визнати недійсним договір
довічного утримання, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 25
березня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому просить скасувати його і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Під час розгляду справи в апеляційному
суді стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла позивач по справі ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 10 липня 2014
року було зупинено провадження до
залучення до участі у справі
правонаступника померлої ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 3 листопада 2014
року відновлено провадження у справі.
Залучено до участі у справі
правонаступника померлої ОСОБА_6 -
ОСОБА_2.

Колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК
України, рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов`язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, дана їм правильна
оцінка, а його висновки узгоджуються з
матеріалами справи і відповідають
закону.

Встановлено, що 14 вересня 2011 року між
ОСОБА_7 (відчужувачем) та ОСОБА_3
(набувачем) було укладено договір
довічного утримання (а.с.5,83), згідно з
яким (п.п. 1,9) відчужувач передав у
власність набувачу земельну ділянку
площею 0,06 га, що розташована на
території Шаровечківської сільської
ради, на землях садівничого товариства
"Колос", а набувач зобов'язався в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, довічно забезпечувати
відчужувача утриманням та доглядом.
Відчужувач передає набувачу земельну
ділянку 14.09.2011 року, шляхом передачі
примірника цього договору та
державного акта (а.с.24). Набувач
зобов'язується (п.6) надавати
відчужувачу довічне утримання (догляд),
в разі смерті відчужувача поховати
його та його дружину ОСОБА_6 за
християнськими звичаями на одному з
кладовищ м. Хмельницького.

Крім цього, згідно з п. 7 договору
довічного утримання, відповідно до
правовстановлюючого документа,
земельна ділянка належить
відчужувачеві на праві спільної
сумісної власності. Справжність
підпису дружини відчужувача на заяві
про її згоду на відчуження земельної
ділянки засвідчена приватним
нотаріусом Хмельницького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 14.09.2011 року
за реєстраційним № 938.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом про смерть (а.с.6).

Згідно із свідоцтвом про поховання від
ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4975 (а.с.64), ОСОБА_3
здійснив поховання померлого ОСОБА_7

Згідно з довідкою
житлово-експлуатаційної контори № 3
міського управління
житлово-комунального господарства
Хмельницької міської ради від 13.02.2014
року (а.с.66), ОСОБА_3 вів спільне
господарство разом з його дядьком
ОСОБА_7 до дня його, дядька, смерті.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що
передача земельної ділянки відбулась
14.09.2011 року, право власності на неї у
ОСОБА_3 виникло після державної
реєстрації в уповноваженому органі
Держкомзему, і крім цього, умови
договору довічного утримання ОСОБА_3
були дотримані.

Встановлено також, що звертаючись до
суду з позовом про визнання недійсним
договору довічного утримання від 14.09.2011
року, позивачі вказували на невірну
характеристику та оцінку предмету
договору, який є його істотною умовою, а
саме: на момент укладення договору
довічного утримання на земельній
ділянці, що є предметом договору, є
житловий будинок, в той час, як в п. 5
договору вказано, що дана земельна
ділянка вільна від забудови.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього ж
Кодексу, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право
власності на новостворене майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності вникає з
моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Встановлено, що на день укладення
договору довічного утримання - 14.09.2011
року, право власності на садовий
будинок, який розташований на
території Шаровечківської сільської
ради на землях садівничого товариства
АДРЕСА_1, зареєстровано не було, що
підтверджується відповідною довідкою
Хмельницького бюро технічної
інвентаризації № 558/01-15 від 08.09.2011 року
(а.с.88). Цією ж довідкою та звітом про
експертну грошову оцінку земельної
ділянки підтверджено той факт, що
земельна ділянка, яка була предметом
договору довічного утримання, вільна
від забудови.

Встановлено також, що право власності
на садовий будинок, розташований на
спірній земельній ділянці, власником
якого є ОСОБА_3, виникло 12.10.2012 року, що
підтверджується відповідними
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно та витягом про державну
реєстрацію прав (а.с.67,68).

На думку колегії суддів доводи
апеляційної скарги про те, що договір
довічного утримання від 14.09.2011 року є
недійсним, оскільки на земельній
ділянці, яка є предметом договору
довічного утримання знаходився
двоповерховий будинок, який збудований
ще у 1989 році, та про який у спірному
договорі не зазначено, - є
безпідставними, оскільки на момент
укладення спірного договору право
власності на будинок згідно з вимогами
ст. 331 ЦК України не було зареєстровано,
а тому відсутні підстави для визнання
цього договору недійсним. Через
відсутність належного оформлення
права власності на будинок, його
неможливо було вказати в договорі
довічного утримання, оскільки де-юре
будинок за документами не значився.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що
позивачі не надали суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх позовних вимог, договір
довічного утримання, укладений 14.09.2011
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 відповідає
вимогам діючого цивільного
законодавства, а тому обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять посилань на докази, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і
всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 25
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду О.В.
Власенко