Справа № 359/7073/14
Головуючий у І інстанції Журавський
В.В.Провадження № 22-ц/780/6596/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 19
УХВАЛА

Іменем України

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 06 жовтня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсними договору
купівлі-продажу квартири, визнання
права власності на квартиру.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернувся в суд
із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він,
позивач ОСОБА_2, був власником
13 частини квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, іншими власниками
квартири є його батьки - ОСОБА_4,
ОСОБА_5

Підшукуючи покупців для продажу
кватири, на початку 2010 року, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 видали довіреність на ім'я
ОСОБА_5 на представлення їх інтересів.

В подальшому, як зазначає позивач,
власники квартири відмовилися від
продажу квартири.

На початку 2014 року позивач виявив копію
договору купівлі-продажу від
26 травня 2010 року, укладеного ОСОБА_5 від
імені ОСОБА_2, ОСОБА_4 з ОСОБА_3

Позивач вважає, що договір є недійсним,
підлягає скасуванню, оскільки
ОСОБА_5 перевищила повноваження
передбачені довіреністю, в яких не було
передбачено отримання і розпорядження
коштів від продажу квартири. Крім того,
ОСОБА_5 стверджує, що вона грошей від
продажу квартири не отримувала.

Позивач зазначає, що попередній
договір купівлі -продажу квартири
укладений 27 травня 2010 року після
оформлення договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що договір
купівлі-продажу відповідно до приписів
ст. 234 ЦК України є фіктивним, оскільки
оскаржуваний договір був укладений без
наміру створення правових наслідків.

Крім того, позивач зазначає, що даний
договір купівлі-продажу є недійсним з
підстав ст. 230 ЦК України (омана), ст.232 ЦК
України (зловмисна домовленість
представника однієї сторони з другою
стороною), просив задовольнити позов.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 06 жовтня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати, та
постановити нове рішення, яким вимоги
задовольнити. В апеляційній скарзі
посилався на неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_2, був власником 13
частини квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, іншими власниками
квартири є його батьки - ОСОБА_4 ОСОБА_5, (
а.с. 7).

Підшукуючи покупців для продажу
кватири, на початку 2010 року, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 видали довіреність на ім'я
ОСОБА_5 на представлення їх інтересів
(а.с. 9).

Як видно з тексту довіреності, виданих
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 остання
уповноважена управляти та
розпоряджатися (в тому числі продати,
обміняти, заставляти в забезпечення)
належну їм частину квартири.(а.с. 8-9).

Доводи апелянта, про те, що ОСОБА_5
перевищила свої повноваження,
визначені довіреністю, щодо отримання
та розпорядження грошовими коштами від
реалізації квартири, є безпідставними,
оскільки в тексті довіреності
зазначено, що ОСОБА_5 уповноважена
«...узгоджувати будь-які інші питання,
що можуть виникнути в процесі
реалізації повноважень, сплачувати
належні з мене грошові суми за
договором (договорами), застави
(іпотеки), а також вчиняти всі інші
юридично значущі дії, пов'язані з цією
довіреністю».

Відповідно договору купівлі-продажу
від 26 травня 2010 року ОСОБА_5, яка діяла
від свого імені та від імені ОСОБА_2,
ОСОБА_4, продала квартиру за адресою:
АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_3
Продаж квартири здійснений за 277 550 грн
(а.с. 7). Відповідно до п. 3.2. договору
сторони підтверджують факт повного
розрахунку.

Посилання апелянта на ту обставину, що
він не був ознайомлений з текстом
договору є без підставними, оскільки
ОСОБА_5 під час продажу квартири діяла
від його імені та в його інтересах на
підставі довіреності, виданої їй
ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Відповідно до ст. 240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто. Він може
передати своє повноваження частково
або в повному обсязі іншій особі, якщо
це встановлено договором або законом
між особою, яку представляють, і
представником, або якщо представник
був вимушений до цього з метою охорони
інтересів особи, яку він представляє.
Представник, який передав своє
повноваження іншій особі, повинен
повідомити про це особу, яку він
представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні. Правочин, вчинений
замісником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

А час укладення договору
купівлі-продажу квартири від 26 травня
2010 року довіреність видана ОСОБА_5 була
дійсною, в установленому законом
порядку не скасована.

Відповідно до умов попереднього
договору від 27 травня 2010 року, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 домовились про продаж квартири
за суму 45 850 доларів США, та про
укладення основного договору не
пізніше 25 травня 2011 року (а.с. 10-12).

Договір купівлі-продажу квартири між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладений 08
липня 2011 року ( а.с. 13).

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що
попередній договір укладений пізніше
ніж основний договір, є безпідставними,
оскільки укладення попереднього
договору стосується укладення
договору купівлі-продажу, який
відбувся 08 липня 2011 року.

Доводи апелянта ОСОБА_2, що договір від
26 травня 2010 року укладений без наміру
створення правових наслідків, і за
зловмисною домовленістю представника
однієї сторони з другою стороною, є
безпідставними. Відповідно до ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до п.п 4, 5, 6, 8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК України
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК України
тощо).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК Україна підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач
не надав доказів щодо наявності в діях
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зловмисної
домовленості.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення
у цивільній справі» правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
3 ЦПК України), то суд повинен
встановити, чи були порушені, невизнані
або оспорені права, свободи чи інтереси
цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є
залучений у справі відповідач
відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що суд першої інстанції
виходив із того, що позивачем не
доведено позовних вимог і правові
підстави для визнання договору
купівлі-продажу кватири від 26 травня 2010
року недійсним відсутні, вірно прийшов
до висновку про відмову у позові, разом
з тим послався ще і на застосування
строків позовної давності, що є
помилковим, і посилання на норми ст.ст.
256, 257, 261 ЦК України слід виключити.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, суд вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303
ЦПК України, колегія суддів вважає, що
рішення постановлене з дотриманням
вимог законодавства, є законним і
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 06 жовтня 20014 року - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: