Справа № 463/669/14
Головуючий у 1 інстанції: Лакомська
Провадження № 22-ц/783/5421/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 26 червня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Надра" про визнання
недійсним договору кредитної лінії
№3/МБ-38 від 28.02.2007 року, укладеного між
ним та ПАТ КБ «Надра».

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої безпідставно не
задовольнив його клопотання щодо
залучення до участі у справі, як
третьої особи без самостійних вимог,
Львівського територіального
відділення НБУ, оскільки в позовних
вимогах міститься ряд посилань на
нормативні акти НБУ, розтлумачити і
надати пояснення по яких може лише
представник НБУ. Крім цього, на думку
апелянта, потрібно було залучити до
участі у справі, як третю сторону
ОСОБА_4, який є поручителем за договором
поруки і зобов"язувався відповідати за
невиконання позичальником його
зобов"язань перед банком. Також апелянт
вказує, що судом помилково
незадоволено його клопотання про зміну
предмету позову до розгляду справи по
суті. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
кредитної лінії, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що оспорюваний
договір укладений з дотриманням вимог
чинного на час укладення договору
законодавства України, сторонами при
його укладенні було досягнуто згоди
щодо істотних умов договору, а саме,
валюти кредитування, валюти повернення
кредитних коштів та сплати відсотків
за користування кредитними коштами,
права позивача, як споживача, не
порушені, у зв"язку з чим відсутні
підстави для визнання договору
кредитної лінії недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 в
обґрунтування позовних вимог про
визнання недійсним договору кредитної
лінії посилається на ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215
ЦК України, згідно з якими зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Статтею 227 ЦК України передбачено, що
правочин юридичної особи, вчинений без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Підставами для визнання недійсним
оспорюваного договору позивач
зазначає те, що умовами договору
передбачено валюту кредитування,
валюту повернення кредитних коштів у
доларах США, надання ПАТ КБ «Надра»
кредиту без відповідної банківської
ліцензії.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.638 ЦК України
істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї зі сторін має бути досягнуто
згоди. Недосягнення сторонами в
належній формі згоди з усіх істотних
умов договору свідчить про те, що
договір не є укладеним, а згідно з ч.1
ст.215 ЦК України недійсним може бути
визнано лише укладений договір.

Цивільний кодекс прямо не визначає
будь-яких істотних умов кредитного
договору. Разом з тим, зі змісту ст.1054 ЦК
України можна дійти висновку, що однією
з істотних умов кредитного договору є
валюта кредитування, валюта повернення
кредитних коштів та відсотків за його
користування.

Судом встановлено, що 28 лютого 2007 року
між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним
товариством Комерційний банк "Надра"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк "Надра") в особі відділення
Львівське регіональне управління
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "Надра" було укладено
договір кредитної лінії №3/МБ-38,
відповідно до умов якого, банк
відкриває позичальнику кредитну лінію
в сумі 130000 доларів США терміном на 120
місяців до 28.02.2017 року.

З договору вбачається, що сторони,
підписавши його, досягли згоди щодо
всіх істотних умов, необхідних для
кредитних договорів, в тому числі щодо
валюти кредитування, валюти повернення
кредитних коштів та відсотків за його
користування, якими згідно договору є
долар США.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки
та банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній валюті або в
іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю" операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання та
валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена п. "в" ч.4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак такі
терміни і суми кредитів в іноземній
валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу",
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
р. №483, використання іноземної валюти
як засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банком
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для надання банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст.5 Декрету КМ України "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю" є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 44 Закону України "Про
Національний банк України",
Національний банк діє як уповноважена
державна установа при застосуванні
законодавства України про валютні
регулювання і валютний контроль. До
компетенції Національного банку у
сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок, за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Як вбачається з ліцензії, яка видана
ВАТ КБ "Надра" Національним Банком
України під №21 від 26.10.1993 року (а.с.26) та
дозволом №21-1 та додатку до дозволу №21-1
від 23.08.2002 року (а.с.25, 27), банк має право
на залучення та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України,
зокрема надавати кредити в іноземній
валюті.

А відтак ВАТ КБ "Надра" мав право
укладати кредитні договори, видавати
кредити та відповідно вимагати
виконання зобов'язань за кредитним
договором в іноземній валюті.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості, позивач
був вільним у виборі, як фінансової
установи, так і валюти кредитування. Як
вбачається з оспорюваного договору,
сторони на момент його укладення
визначили грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті та
досягли згоди по всіх істотних умовах
договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції вірно відмовив у
задоволенні позову.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи
про порушення судом першої інстанції
норм процесуального права, не є
підставою для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки такі
не призвели до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 26 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.