У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 листопада
2014 року
м. Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П., Іваненко
Ю.Г.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_8 до Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
встановлення факту належності частини
домоволодіння та визнання права
власності на частину домоволодіння в
порядку спадкування за заповітом та за
законом, за касаційною скаргою
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від
30 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2 013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8
звернулися до суду з позовом, у якому
просили встановити факт належності
ОСОБА_4 та ОСОБА_9, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1
року, по 1/4 частині домоволодіння
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 26
вересня 2000 року, визнати за ОСОБА_4
право власності на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 26
вересня 2000 року, яке не зареєстроване в
КП «Дніпропетровське БТІ», на 1/4
частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/4
частину домоволодіння за заповітом
після смерті ОСОБА_9, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнати за ОСОБА_10
право власності за заповітом на 2/4
частини зазначеного вище
домоволодіння після смерті ОСОБА_9

Свої вимоги мотивували тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх мати
ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась
спадщина на 1/4 частину домоволодіння
АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року, посвідченого Другою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, та Ѕ його
частини - на підставі мирової угоди,
затвердженої ухвалою Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
13 липня 1973 року.

Посилаючись на те, що вони є
спадкоємцями за заповітом, проте
нотаріусом їм відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів,
просили задовольнити позов.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 14
жовтня 2013 року позовні вимоги в частині
встановлення факту належності ОСОБА_4
та ОСОБА_9, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
по 1/4 частині спірного домоволодіння,
залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду
М.Дніпропетровська від 15
листопада 2013 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 липня
2014 року, позовні вимоги задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4
частину, а за ОСОБА_8 право власності на
2/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі виконавчий комітет
Дніпропетровської міської рада
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, ухвалити
нове рішення про відмову в позові,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивачі зареєстровані, на час
смерті спадкодавця проживали й
продовжують проживати у спірному
будинку, а тому є такими, що прийняли
спадщину у розумінні ст. 1268 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази,
правильно встановивши характер
правовідносин та вірно застосувавши
норми матеріального права, суди
попередніх інстанцій з урахуванням
встановлених обставин справи
обґрунтовано дійшли висновку про
часткове задоволення позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судами при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
відхилити, рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко