Справа № 128/5194/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2014 року
місто Вінниця

Вінницький районний суд
Вінницької області в складі:

головуючого-судді
Карпінської Ю.Ф.,

при секретарі Воробей
В.М.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права на використання
земельної ділянки загального
користування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що він упродовж всього життя
проживає за адресою: АДРЕСА_1. В позові
також зазначає, що з 1950 року територія
домоволодіння існувала як колгоспний
двір, загальна площа якого становила 0,6
га, який належав його матері ОСОБА_4. В
1957 році частина земельної ділянки
площею 0,15 га з загальної площі
колгоспного двору за згодою матері
передана ОСОБА_5. У 1973 році позивачу
особисто як члену колгоспного двору
було виділено 0,2 га земельної ділянки
із площі колгоспного двору під
будівництво жилого будинку і
господарських приміщень. Побудувати
будинок на виділеній земельній ділянці
він не зміг, оскільки згідно
Генерального плану забудови селища на
даній земельній ділянці будівництво
забороняється. В зв'язку з цим, за
згодою його матері, із належної їй
земельної ділянки йому було виділено
частину земельної ділянки площею 0,0168
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку. У 1973 році позивач на
виділеній земельній ділянці побудував
будинок.

В 1980 році ОСОБА_6 після смерті матері
позивача ОСОБА_4 прийняв у спадщину
старий будинок, побудований на
території колгоспного двору за
адресою: АДРЕСА_1. Для обслуговування
зазначеного будинку йому була
відведена земельна ділянка площею 0,05
га. У 1993 році ОСОБА_6 продав даний
будинок ОСОБА_7, а той в свою чергу
продав його ОСОБА_8, яка в 1994 році
продала його ОСОБА_9, а та продала у 1995
році його ОСОБА_2

У відповідності з документацією
відведення в натурі земельної ділянки
і погодження проектної документації
на будівництво житлового будинку,
виготовленою технічним бюро при
районному архітекторі Вінницького
району, позивач побудував свій будинок
під №? 5 в 1973 році. Під № 4 в експлікації
до плану забудови значиться
господарчий двір загального
користування.

Після придбання будинку ОСОБА_2 без
належних на те дозвільних документів
збудувала прибудову - веранду, що
утруднює використання території
господарського двору загального
користування. Необхідність
господарського двору загального
користування для позивача пов'язана з
тим, що до будинку № 5 потрібен проїзд.
Відповідний проїзд до житлового
будинку позивача, який розташований на
відстані 30 метрів від АДРЕСА_1, існував
з 1973 року, передбачався планом забудови
його будинку і забезпечувався, як
зазначено в цьому плані, за рахунок
земельної ділянки загального
користування - господарського двору.

В зв'язку з зазначеним, позивач просить
суд визнати за ним право використання
земельної ділянки загального
користування відповідно до плану
забудови садиби від 25.04.1973 року.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав при обставинах, викладених в
позовній заяві. Суду пояснив, що згідно
плану 1973 року є земельна ділянка
загального користування. Позивач не
може користуватися даною земельною
ділянкою, так як на ній відповідач
самочинно збудувала веранду. Зі змісту
судових рішень, наданих відповідачем,
спір існує вже давно. Немає документа,
яким позивачеві відведено земельну
ділянку 0,2 га. Просить задовольнити
вимоги позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позовні вимоги не визнала на підставах,
викладених в письмовому запереченні,
поданому 10.11.2014 року (а.с. 23 - 23). В даному
запереченні, зокрема зазначено, що
такої земельної ділянки у вигляді
господарського двору, як свідчить
позивач, просто не існує. Згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи про розподіл в натурі
земельної ділянки в АДРЕСА_1, де
прийнято за основу, згідно рішень сесій
Стрижавської селищної ради із всієї
земельної ділянки розміром 0,4403 га
співвласникам належить: ОСОБА_3 - 0,20 га;
ОСОБА_6 - 0,1387 га; ОСОБА_2 - 0,1016 га.
Дослідження по даній експертизі
проведено 06.07.2001 року на вимогу
Вінницького районного суду Вінницької
області, під час цього дослідження були
присутні: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2
Загальноприйнятим залишили варіант № 5
(додаток № 6), де чітко вказані межі і
розміри земельних ділянок кожного
співвласника окремо. На схемі дійсно є
частина земельної ділянки площею 25
кв.м, яка виділена для проходу ОСОБА_2
до земельної ділянки під город у
вигляді стежки, шириною 2,0 м впродовж
сараю ОСОБА_3, якому теж дозволено
користування цією стежкою для догляду
за своїм сараєм, проте вона в усному
порядку відмовилась від цієї ділянки
на користь ОСОБА_3 і не користується
нею. Іншої земельної ділянки, виділеної
для загального користування, у них
немає. Питання землекористування між
ОСОБА_3 та нею неодноразово
розглядалось судами різних інстанцій.
В зв'язку з зазначеним, ОСОБА_2 просить
суд відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
суд приходить до наступного висновку.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що
кожна особа має право в поряду,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.59, 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. При цьому, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, надавши до суду
належні та допустимі докази на їх
підтвердження. Обставини, які мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Доказування по цивільній
справі, як і судове рішення не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст.125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16.04.2004 року № 7, згідно зі
ст.158 ЗК України суди розглядають
справи за спорами про межі земельних
ділянок, що перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.
Зазначені спори підлягають розгляду
місцевими судами незалежно від того,
розглядалися вони попередньо органом
місцевого самоврядування або органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів чи ні.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що
позбавлений можливості проїзду до
свого будинку через те, що відповідач
ОСОБА_2 самочинно збудувала прибудову -
веранду до свого будинку, у зв'язку з
чим він звертався з метою усунення
зазначеного порушення до відповідних
органів державної влади, що
підтверджується копіями його
письмових заяв та копіями відповідей
на них (а.с.7, 9, 10, 11), а згідно плану
забудови його будинку такий проїзд був
передбачений за рахунок земельної
ділянки загального користування -
господарського двору, на підтвердження
чого надав суду копію плану земельної
ділянки станом на 01.03.1973 року та копію
витягу зі справи № 68 відведення в
натурі земельної ділянки і погодження
проектної документації на будівництво
житлового будинку (а.с.12, 13-14).

З копії листа Департаменту Державної
архітектурно-будівельної інспекції у
Вінницькій області № 03-М-79-2 від 27.11.2014
року щодо розгляду звернення ОСОБА_3
вбачається, що результатами проведеної
позапланової перевірки встановлено
факт самочинного будівництва гр.
ОСОБА_2 сіней, веранди, надбудови над
погребом, гаражу, сараю, вбиральні,
капітального ремонту житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2
21.11.2014 року притягнуто до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу (постанова № 66 від 21.11.2014
року (а.с.67-68) та надано припис щодо
необхідності усунення виявлених
правопорушень (а.с.66). Штраф в розмірі 170
грн. за вчинення зазначеного
правопорушення відповідачем ОСОБА_2
було сплачено 21.11.2014 року, що
підтверджується копією відповідного
чеку (а.с.69).

Згідно зі ст.ст.316, 321 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
будь-яких порушень його права та
перешкод в здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

З копії рішення Вінницького місцевого
суду від 07.11.2001 року, яке набуло
чинності відповідно до ухвали
Апеляційного суду Вінницької області
04.02.2002 року, вбачається, що в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
Стрижавської селищної Ради про
поновлення порушеного права
користування земельною ділянкою,
стягнення моральної шкоди, визнання
неправомірними рішення Стрижавської
селищної Ради та державного акта на
право приватної власності на земельну
ділянку і усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6
задоволено. Визнано рішення 25 сесії 22
скликання від 12.02.1998 року і 26 сесії 23
скликання від 18.03.1998 року Стрижавської
селищної Ради в частині вирішення
питання про скасування рішення сесії
від 22.05.1997 року про наділ земельної
ділянки ОСОБА_6 площею 0,15 га, про
залишення цієї земельної ділянки
ОСОБА_3 і про виділення ОСОБА_6 іншу
земельну ділянку розміром 0,12 га в
зручному для нього місці взамін
земельної ділянки, що по АДРЕСА_1,
незаконними і скасовано їх. Позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею
право користування земельною ділянкою
розміром 0,1016 га по АДРЕСА_1, на якій
знаходиться належний їй будинок на
праві особистої власності, виділивши
їй в натурі 0,1016 га, згідно варіанту № 5
судово-технічної експертизи від 20.07.2001
року. Визнано за ОСОБА_2 право власності
на погріб літ. «Б», що по АДРЕСА_1, який
входить в склад жилого будинку, право
власності на який перейшло до неї
згідно договору купівлі-продажу від
15.11.1995 року від ОСОБА_10. Зобов'язано
ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 в
користуванні земельною ділянкою
розміром 0,1016 га, зобов'язавши його
знести металеву огорожу з бетонним
підмурком на відстані 1 м від будинку
ОСОБА_2, що побудований на її ділянці; та
зобов'язано його не чинити перешкод
ОСОБА_2 в користуванні льохом (погрібом)
і зобов'язати звільнити його від свого
майна та передати ключі власнику
(а.с.27-29). Ухвалою колегії суддів судової
палати з цивільних справ Верховного
Суду України від 24.06.2002 року відмовлено
в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3
на зазначене рішення, копія якої надана
суду (а.с.31-32).

Позивачем неодноразово подавались до
суду заяви про перегляд рішення суду
від 07.11.2001 року за нововиявленими
обставинами з різних підстав, що
підтверджується копією ухвали
Вінницького райсуду від 30.07.2003 року
(а.с.34), яка набула законної сили
відповідно до ухвали Апеляційного суду
Вінницької області 25.09.2003 року, копією
ухвали Судової палати у цивільних
справах ВСУ від 25.11.2004 року (а.с.36-37),
копією ухвали Вінницького районного
суду Вінницької області від 10.03.2009 року
(а.с.38-40), копією ухвали Вищого
адміністративного суду України від
14.07.2011 року (а.с.41-43), копією ухвали
Вінницького районного суду Вінницької
області від 04.10.2011 року (а.с.44-45),
відповідно до яких ОСОБА_11 було
відмовлено у скасування
вищезазначеного рішення суду від 07.11.2014
року в зв'язку з нововиявленими
обставинами, в зв'язку з їх
необґрунтованістю.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Така ж
правова позиція міститься в абзаці 2 п.7
постанови Пленуму ВСУ «Про судове
рішення в цивільних справах» 18.12.2009
року № 14.

Позивачем ні при подачі позову, ні його
представником в судовому засіданні не
надано жодних належних та допустимих
доказів на підтвердження існування
земельної ділянки загального
користування - господарського двору, на
підтвердження чинності плану забудови
садиби від 25.04.1973 року, а також не
знайшло своє підтвердження в судовому
засіданні порушення прав позивача.

З огляду на вищезазначене, позовні
вимоги ОСОБА_3 не підлягають до
задоволення.

На підставі викладеного, керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» від 16.04.2004
року № 7, постановою Пленуму ВСУ «Про
судове рішення в цивільних справах»
18.12.2009 року № 14, ст.41 Конституції
України, ст.ст.125, 152, 158 ЗК України,

ст.ст.316, 321, 391 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 59,
60, 61, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права на використання
земельної ділянки загального
користування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Вінницької області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ:
Ю.Ф.
Карпінська