Провадження №2/761/4061/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 серпня 2014 року
м.Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в
складі:

головуючого судді
Гриньковської Н.Ю.,

при секретарі Кривошия
О.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1,
ОСОБА_2

від відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4

від третьої особи Скопич
Д.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах
дітей Шевченківської райнної у м.Києві
державної адміністрації, про
припинення права власності на частку
майна та стягнення суми, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2014р. позивач ОСОБА_1 звернулася
до Шевченківського районного суду
м.Києва з позовною заявою, в якій, з
урахуванням заяви про зміну позовних
вимог від 27.08.2014 р., поставлено питання
про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на
її користь грошової компенсації
вартості ? частини майна, що є у
спільній частковій власності, а саме:
квартири АДРЕСА_1, в розмірі 416440,00грн. А
також просила припинити право спільної
часткової власності ОСОБА_1 на ? частину
квартири АДРЕСА_1 з дня отримання
грошової компенсації від ОСОБА_3

В обґрунтування вимог зазначає, що
сторонам на праві спільної власності
по ? частині кожній належить квартира
АДРЕСА_1. Позивач стверджувала, що
зазначена квартира була придбана нею
разом з матір'ю позивачки для
проживання молодої сім'ї: відповідача
та сина позивача (ОСОБА_6.). подальшому
відповідач набула право власності на ?
частини квартири, як спадкоємиця за
законом, після смерті своєї матері.
Проте, шлюб відповідача із ОСОБА_6
розпався, і з жовтня 2010 р. відповідач
разом зі своїми дітьми сама залишилася
у квартирі. Після розірвання шлюбу між
відповідачем та сином позивача,
стосунки у позивача та відповідача
погіршилися, у січні 2014 р. відповідач
ОСОБА_3 в судовому порядку стягувала з
ОСОБА_1 витрати на утримання спірної
квартири, якою остання не має
можливості користуватися з огляду на
неприязні стосунки із колишньою
невісткою. В подальшому, у зв'язку з
тяжким захворюванням чоловіка (гепатит
С), та необхідністю терміново віднайти
кошти на його лікування, позивач
звернулася до відповідача із
пропозицією продати належну їм
квартиру та поділити кошти, однак
відповідач своєї згоди не надала, що
зумовило звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позов підтримали
в повному обсязі з підстав, викладених
в ньому.

Відповідач заперечувала проти
задоволення позову з посиланням на те,
що вона самостійно виховує двох своїх
дітей, які є онуками позивача. Вона
працює приватним підприємцем та не має
матеріальної можливості виплатити
позивачеві належну їй компенсацію у
спільній власності, оскільки заробітна
плата складає 2300,00 грн. Більш того,
відповідач звертала увагу на те, що
вона пропонувала позивачеві вирішити
цю конфліктну ситуацію шляхом
зарахування частини майна, належного
їй, як частина подружнього майна,
здобутого під час шлюбу з сином
позивача (ОСОБА_6.), спір про яке
вирішується в іншому суді. Тобто, у разі
її відмови від частини спільного
подружньої власності, позивач мала би
змогу реалізувати вільне нерухоме
майно, та вирішити свої невідкладні
проблеми з лікуванням чоловіка. Однак,
позивач відмовилася, вказуючи на те, що
майнові спори між колишнім подружжям
не стосуються її прав, як співвласника
спірної квартири. При цьому, відповідач
стверджувала, що позивач зачинила одну
з кімнат, тому відповідач разом з двома
дітьми займає одну кімнату і вони
втрьох вимушені спати на одному ліжку.
Водночас, відповідач зазначала, що
конфлікти з позивачем їй також не до
вподоби, проте вона не чинити перешкод
у користуванні позивачем спільною
квартирою, хоча стосунки є напруженими.

Представник Служби у справах дітей
Шевченківської райнної у м.Києві
державної адміністрації в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечувала з посиланням на те, що
вирішення спору тимм шляхом, який
обрала позивач призведе до порушення
прав дітей, які проживають у спірній
квартирі.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представника, пояснення третьої особи,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, судом
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками
квартири АДРЕСА_1 по ? частині кожна, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 01.03.2003 р. та
свідоцтвом про право на спадщину за
заповідом від 28.05.2013 р. (а.с.а.с.11, 12).

Згідно довідки за ф.№3 від 09.03.2014 р., у
вищевказаній квартирі зареєстровані
та проживають троє осіб: ОСОБА_3
(відповідач у справі), ОСОБА_8 (2000 р.
народженгня - син відповідача) та
ОСОБА_6 (2006 р. народження, дочка
відповідача).

Судом установлено, і не заперечується
сторонами, що спірна квартира є
неподільною річчю і відсутня технічна
можливість виділу їх часток; позивачем
було запропоновано відповідачу
укласти відповідний договір про
одержання позивачем грошової
компенсації за належну їй частину
майна, або спільно продати квартиру та
розділити гроші. Проте, відповідачка
відмовилась від запропонованого
позивачем варіанту вирішення питання з
посиланням на матеріальну
неспроможність сплатити кошти для
викупу частини майна позивача у
спільній власності.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

За приписами ст. 355 Цивільного кодексу
України майно, що є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності (спільне
майно).

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

Згідно вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Відповідно до ст.364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим, співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

Судом установлено, що спірна квартира
являється єдиним постійним місцем
проживання відповідача ОСОБА_3 та її
неповнолітніх дітей.

Так, відповідно до ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту зазначеної норми закону
випливає, що припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якої з передбачених
статтею 365 ЦК України підстави, але лише
в тому разі, коли таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сімї.

Разом з тим, суд вважає, що дані вимоги
позивача про стягнення з відповідача
на її користь компенсації вартості у
спільному майні не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

За змістом наведених норм, виділ частки
із майна, що є у спільній частковій
власності, не є правом, що самостійно
реалізується особою, яка бажає виділу,
а має здійснюватись на підставі
укладеного між усіма співвласниками
договору. Такий висновок випливає з
норми ч. 1 ст. 358 ЦК, яка чітко встановлює
засади здійснення права спільної
часткової власності за згодою
співвласників.

Отже, згідно приписів ст. 365 ЦК України,
у разі виникнення між співвласниками
спору, суд може постановити рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні було встановлено,
що позивач не вносила коштів на
депозитний рахунок суду, заявляючи
своє право на відмову від своєї частини
спільного майна з умовою отримання в
якості компенсації грошової суми від
відповідача.

При цьому, суд дійшов висновку, що
відповідач не має реальної можливості
сплатити позивачу грошову компенсацію
в сумі 416.440,00 грн., оскільки це призведе
порушення законних прав як відповідача
так і її неповнолітніх дітей, які
зареєстровані та проживають в цій
квартирі. Водночас, суд звертає увагу
на ту обставину, що відповідач не
заперечує реалізації спірної квартири
після отримання нею своєї частини від
розподілу майна подружжя, що буде
достатнім для придбання нового житла
для себе та дітей.

Крім того, позивач не довела, що їй
створюються перешкоди в користуванні
її часткою у спільній власності,
оскільки в ході судового розгляду
справи установлено, що однією з двох
кімнат у спірній квартирі відповідач
не користується, а ця кімната зачинена
позивачем. Таким чином, відмова у
позові про стягнення на її користь
компенсації фактично не позбавляє
позивача можливості володіти,
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю, а лише свідчить про
неправильно обраний шлях для захисту
своїх прав.

Згідно ст.82 ЦПК України, з урахуванням
збільшення позивачем розміру позовних
вимог в ході судового розгляду, та
прийняття судом рішення про
задоволення клопотання щодо
відстрочення сплати судового збору до
ухвалення судового рішення, суд стягує
з позивача відстрочену суму судового
збору в розмірі 682,27 грн.

На підставі викладеного та керуючись;
ст.ст. 16, 321, 355, 358, 364, 365 ЦК України; ст.ст.
10, 11, 57, 60, 82, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК
України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах
дітей Шевченківської райнної у м.Києві
державної адміністрації, про
припинення права власності на частку
майна та стягнення суми - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
державного бюджету судовий збір в сумі
682,27 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасували,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя