Справа №477/2043/14-ц 01.12.2014 01.12.2014 01.12.2014
Провадження №22-ц/784/3130/14
Провадження №22-ц/784/3130/14 Головуючий
першої інстанції: Козаченко Р.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Рішення

Іменем України

01 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

товариства з обмеженою
відповідальністю «Містобудівельний
загін № 73»

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 29 вересня
2014 року, ухваленого у справі за позовом
ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Містобудівельний
загін № 73» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої при звільненні
працівника,

встановила:

22 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із позовом до ТОВ
«Містобудівельний загін № 73» (далі -
ТОВ «Містобудівельний загін № 73») про
стягнення заборгованості по
заробітній платі при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
з 15 червня 2005 року по 08 серпня 2014
року він перебував з відповідачем у
трудових відносинах. 08 серпня 2014 року
звільнився з роботи за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Проте, при звільненні йому не було
виплачено заробітну плату за період з
жовтня 2013 року по серпень 2014 року,
компенсацію за невикористану
відпустку, а також компенсаційні
виплати на відрядження і проїзд за
період з березня 2012 року
по липень 2014 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просив задовольнити його позовні
вимоги і стягнути з товариства 40 093 грн.
07 коп. у рахунок стягнення заробітної
плати та компенсації за невикористану
відпустку, а також 14 007 грн. 56 коп. у
рахунок виплати компенсаційних виплат
на відрядження і проїзд.

Рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 29
вересня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Містобудівельний загін
№ 73» на користь ОСОБА_2 54 100 грн. 63 коп.
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої при звільненні
працівника, з яких: 40 093 грн. 07 коп. у
рахунок стягнення заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку та 14 007 грн. 56 коп.
- компенсаційних виплат на відрядження
і проїзд, а також на користь держави 243
грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ТОВ «Містобудівельний загін № 73»,
просив скасувати ухвалене рішення та
прийняти нове, яким вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково, та стягнути на
корить позивача лише 38 867 грн. 29 коп.
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористану
відпустку.

-2-

Скаргу обґрунтував тим, що судом
не враховано пропуск позивачем строку
звернення до суду в частині стягнення
компенсаційних виплат на відрядження і
проїзд, оскільки ці виплати не входять
до структури заробітної плати та
часткову виплату заборгованості по
зарплаті в жовтні 2014 року в сумі 1 000 грн.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_2 просив відмовити у її
задоволенні, посилаючись на
безпідставність доводів.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 з 15 червня 2005 року по 08 серпня 2014
року перебував в трудових відносинах з
відповідачем, працюючи на посаді
машиніста плавкрана. Звільнений за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що строк звернення до суду за
вирішенням трудового спору не
пропущено та вимоги позивача про
стягнення всіх невиплачених сум при
його звільнені є законними і
обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду, окрім
визначеного судом розміру судового
збору.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП
України заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
оплату праці» який є спеціальним
нормативно-правовим актом, що регулює
правовідносини у сфері оплати праці,
міститься аналогічне визначення
поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 цього Закону
основна заробітна плата - це винагорода
за виконану роботу відповідно до
встановлених норм праці (норми часу,
виробітку, обслуговування, посадові
обов'язки). Вона встановлюється у
вигляді тарифних ставок (окладів) і
відрядних розцінок для робітників та
посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій. Інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати. До них належать виплати у
формі винагород за підсумками роботи
за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями, компенсаційні
та інші грошові і матеріальні виплати,
які не передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

-3-

Установлено, що в період роботи
ОСОБА_2 з жовтня 2013 року по серпень 2014
року йому нараховувалась, але не
виплачувалась заробітна плата. Станом
на 11 серпня 2014 року заборгованість по
заробітній платі та компенсації за
невикористану відпустку складала 40 093
грн. 07 коп.

Крім цього, з 01 березня 2012 року по
01 липня 2014 року позивачу
нараховувались, але не виплачувались
компенсаційні виплати на відрядження і
проїзд в сумі14 007 грн. 56 коп.

При звільненні позивача вказані
суми відповідач не виплатив.

Отже, встановивши порушення
роботодавцем трудових прав позивача
при звільненні, суд обґрунтовано на
підставі ст. 116 КЗпП України стягнув на
його користь вказані суми
заборгованості.

Посилання представника
відповідача в апеляційній скарзі на те,
що розмір заборгованості має бути
зменшений, у зв'язку з тим, що в жовтні
2014 року товариство позивачу виплатило 1
000 грн., є необґрунтованими та висновків
суду не спростовують, оскільки ця
виплата мала місце після ухвалення
судом рішення.

Що стосується доводів
відповідача про сплив строку звернення
до суду за вирішенням трудового спору в
частині вимог про стягнення
компенсаційних виплат на відрядження і
проїзд, то вони є безпідставними.

Роз'їздні (кошти на відрядження)
не входять до структури заробітної
плати відповідно до положень Закону
України «Про оплату праці».

Положеннями ст. 233 КЗпП України
передбачено, що працівник може
звернутися із заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
відповідного суду в тримісячний строк
з дня, коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права, а
в справах про звільнення - в місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення йому заробітної плати без
обмеження будь - яким строком.

Отже, за загальним правилом,
перебіг строку звернення до суду
починається з часу, коли позивач
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого майнового права, бо
сама по собі невиплата нарахованої
компенсації на відрядження і проїзд не
впливає на правовідносини сторін щодо
права працівника на отримання цих сум
при звільненні.

Про порушення свого трудового
права позивачу стало відомо в серпні
2014 року, коли при звільнені йому не
були виплачені всі суми, що належали
йому від товариства, а з позовом до суду
позивач звернувся 22 серпня 2014 року,
тобто в межах строку передбачено ст. 233
КЗпП України.

Враховуючи вищенаведені
обставини, колегія приходить до
висновку, що оскаржуване рішення суду
по суті спору ухвалено з додержанням
норм процесуального права і положень
матеріального права, а тому підстав для
його скасування не вбачається.

Разом з тим, при визначені
судового збору, який підлягав
стягненню на користь держави згідно ст.
88 ЦПК України суд попустив помилку,
неправильно зазначивши, що підлягає
стягненню 243 грн. 60 коп. судового збору,
тоді як він складає 541 грн.

У зв'язку з тим, на підставі п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України рішення суду в
частині розподілу судових витрат
підлягає зміні.

-4-

Керуючись ст.ст. 303, 309,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Містобудівельний загін № 73»
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 29
вересня 2014 року змінити в частині
стягнення судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Містобудівельний
загін № 73» на користь держави 541 грн.
судового збору.

Рішення суду в іншій частині
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: