Справа № 495/8559/14-ц
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року

м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

в складі головуючого - судді
Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті
Білгород-Дністровський заяву ОСОБА_1
про перегляд заочного рішення по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розподіл спільного майна подружжя і
визнання права власності,

Встановив:

Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27 червня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя і визнання
права власності, позовні вимоги ОСОБА_2
були задоволені, поновлено строк
позовної давності до вимог про поділ
майна, що є об’єктом права спільної
сумісної власності, квартиру АДРЕСА_1
визнано об’єктом права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
позивачки ОСОБА_2 та відповідача
ОСОБА_1; здійснено розділ спільно
нажитого майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а
саме : квартири АДРЕСА_2; визнано за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_2.

Відповідач по справі,
ОСОБА_1, подав до суду заяву про
перегляд заочного рішення, мотивуючи
її наступним.

Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27.06.2013 року № 1505/8947/2012, яке набрало
законної сили 08.07.2013 року було
задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 та визнано квартиру АДРЕСА_3
об'єктом права спільної (сумісної)
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано
за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
цієї квартири, а також здійснено розділ
зазначеного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
При ухваленні вказаного заочного
рішення, в судовому засіданні заявник
участі не приймав, оскільки всі судові
повістки і виклики за вказаною справою,
як виявилось в подальшому, отримувала і
розписувалась в їх отриманні мати
заявника - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є
літньою жінкою і через свій похилий вік
та не повне усвідомлення значення
вказаних викликів, заявнику про їх
надходження не казала і відповідно не
передавала, від так він не знав і не міг
знати про існування вказаної справи.
Про існування вищевказаної справи і
рішення по ній заявнику стало відомо
лише при розгляді
Білгород-Дністровським міськрайонним
судом іншої справи про визнання
договору дарування недійсним, за якою
він виступав стороною -
співвідповідачем.

В ході розгляду вказаної справи
Позивачем, в обгрунтування своїх
позовних вимог, було надано як доказ
заочне рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27.06.2013 року № 1505/8947/2012, що є
предметом оскарження за цією заявою.

Як вказує заявник, дане заочне рішення
отримано лише 21.07.2014 року його
представником ОСОБА_5, однак, як
повідомив заявнику даний представник,
в матеріалах справи міститься розписка
моєї невістки ОСОБА_6 про те, що нею вже
було отримано 10.12.2013 року копію
вказаного заочного рішення, а від так,
строк на подачу заяви про перегляд
заочного рішення мною юридично
пропущено. Копію рішення я заявника
невістка отримувала на підставі
довіреності, яку заявник видавав їй для
ведення його загальних справ в
комунальних та інших установах. Проте,
про отримання копії заочного рішення
невістка заявника йому також не
повідомляла. Таким чином, за таких
обставин, заявник фактично був
позбавлений можливості захищати свої
законні права та інтереси, оскільки
матеріали справи містили документи,
які підтверджували факт моєї
обізнаності, хоча на справді про
існування вказаного рішення я не знав і
не міг знати аж до 21.07.2014року.

Окрім того, як вказує заявник, і він
особисто, і його невістка, не є
фахівцями в галузі права і від так, за
своєї юридичної неграмотності,
опинились в «патовій» ситуації. Далі, у
зв'язку із тим, що сином заявника було
подано 18.08.2014 року до Апеляційного суду
Одеської області Апеляційну скаргу,
він вважав що при перегляді рішення в
апеляційному порядку його залучено до
участі у справі, внаслідок чого він
матиме можливість захистити свої
законні права та інтереси. Проте, про
розгляд цієї апеляційної скарги
заявник ніяким чином не повідомлявся і
відповідно, не знав і не міг знати що
11.9.2014 року Апеляційним судом Одеської
області було винесено ухвалу
№22-ц/785/8315/14 про відмову у відкритті
апеляційного провадження, копія цієї
ухвали також на адресу заявника не
надходила.

І лише 05.11.2014 року, син заявника
повідомив йому, що Апеляційний суд
Одеської області відмовив у відкритті
апеляційного провадження та роз'яснив
йому – ОСОБА_7 право на звернення із
заявою про перегляд заочного рішення
до місцевого суду, яку цього ж дня -
05.11.2014 року ним було подано. За таких
обставин, заявник вважав, що при
розгляді заяви його сина про перегляд
заочного рішення, його буде залучено до
участі у справі де він і зможе
відстоювати свої права та інтереси.
Проте, заяву його сина було залишено
судом без задоволення з тих мотивів, що
чинним процесуальним законодавством
він не наділений правом на подання
заяви про перегляд заочного рішення.
Таким чином, утворилась вкрай
заплутана процесуальна ситуація, коли
заявник фактично не має ніякої
можливості захищати свої законні права
та інтереси.

Далі, як вказує заявник, він вважає, що
зазначене заочне рішення підлягає
скасуванню, а справа призначенню до
розгляду в загальному порядку з огляду
на наступне.

Судом прийнято рішення на
підставі матеріалів і доказів наданих
лише позивачем, що призвело, на думку
заявника, до неповного з'ясування
обставин та прийняття рішення, яке не
ґрунтується на вимогах Закону, окрім
того, не було можливості звернути увагу
суду на деякі докази, надані й самим
Позивачем, внаслідок чого дані докази
залишились без належної уваги суду,
хоча мають вагоме значення для
правильного вирішення справи. Так, як
вказує заявник, на справді, на час
розірвання шлюбу між ним та Позивачем
(рішення суду від 01.10.1999 року) в них було
двоє неповнолітніх дітей (ОСОБА_8, та
брат - ОСОБА_9 20.08.1987р.н.). Під час
фактичного розірвання шлюбу та
припинення шлюбних відносин, а від так
і ведення спільного господарства у
жовтні 1999 року, вказана квартира у
власності заявника ще не перебувала.
На той момент він був членом
Молодіжного житлово- будівельного
кооперативу «Будівельник» та
сплачував пайові внески, що
підтверджується довідкою МЖБК № 12 від
1999 року, згідно якої ОСОБА_1 є членом
МЖБК «Будівельник» з 25.10.1995р.,
претендує на квартиру АДРЕСА_4; Пайовий
внесок у повному розмірі в сумі 26 130,00
грн. внесено в грудні 1999 року (дата
остаточного розрахунку).

Згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно свідоцтво про право
власності на спірну квартиру на моє
ім'я видано 25.01.2000 року, на підставі
рішення виконкому
Білгород-Дністровсбкої міської ради №
12 від 20.01.2000 року. Окрім того, при
розірванні шлюбу між сторонами по
вищевказаній справі між сторонами
існувала домовленість про
розпорядження спільним, майном та
участю у вихованні дітей, а саме згідно
даної домовленості: ОСОБА_7 залишався
на вихованні у заявника а його брат
ОСОБА_9 залишався на вихованні у матері.
Щодо розпорядження паєнакопиченням у
Кооперативі,то сторонни по справі
домовились про те, що після сплати
повного внеску, право власності на
квартиру буде зареєстровано на
заявника – ОСОБА_7, а після того як діти
досягнуть повноліття, право власності
на дану квартиру буде перереєстроване
на дітей, тобто 1/4 частина відійде
ОСОБА_7, а інша 1/2 частина - ОСОБА_10.
Проте, всупереч зазначеної
домовленості, після реєстрації
розірвання шлюбу в органах РАЦСу, а
саме у вересні 2001 року, Позивачка стала
вимагати в заявника документи,
претендуючи на 1/2 частину квартири,
проте заявник відмовив їй в наданні
документів та оформленні на неї 1/2
частини квартири, мотивуючи свою
відмову тим, що залишок пайового внеску
він вносив за власні а не за спільні
кошти (під час коли спільне
господарство з нею не вів, фактично
шлюбні відносини були припинені), а
також тим, що згідно досягнутої
домовленості квартира після
остаточної сплати внесків та
оформлення права власності, повинна
була бути оформлена на відповідача, а
по досягненні дітьми повноліття –
подарувана їм в рівних долях.

З огляду на наведене, фактично, сторони
по справі припинили спільне проживання
і ведення спільного господарства ще в
травні 1999 року, однак, шлюб було
припинено рішенням суду від 01.10.1999 року,
яке набрало законної сили 12.10.1999 року,
винесеним за позовною заявою ОСОБА_2
Згідно даного рішення, судом
встановлено, що «подружжя припинили
шлюбні відносини, причиною тому стало
те, що подружжя виявилось людьми з
різними характерами...». Таким чином,
рішенням суду № 2-2336/1999 від 01.10.1999 року
підтверджується той факт, що з 01.10.1999
року (дата ухвалення рішення) сторони
актично припинили шлюбні відносини, а
від так, і припинили ведення спільного
господарства.

Далі, що стосується неповного
з'ясування судом дійсних обставин
справи, заявник вважає, що дана
неповнота виражається в наступному.
Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції вважав
встановленим та підтвердженим
письмовими матеріалами той факт, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 16.11.1985 року
по 03.09.2001 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, в період якого
набули право власності на оспорювану
квартиру. Проте, дана обставина не
зовсім відповідає дійсності, оскільки
фактично шлюбні відносини між
позивачем та відповідачем були
припинені ще 01 жовтня 1999, спільне
господарство з того моменту ними не
велось, що підтверджується копією
рішення № 2-2336/1999 від 01.10.1999р, яким
встановлено, що шлюбні відносини
припинено. Тобто, на думку заявника,
оскільки на момент припинення ведення
спільного господарства та фактичного
припинення шлюбних відносин, батько
заявника був власником виключно
пайових накопичень, а повну сплату
внесків здійснено ним за власні кошти,
то предметом позову мав би бути як
об'єкт спільно нажитого майна саме
пайові накопичення у Кооперативі,
сплачені віповідачем по справі за час
шлюбу та ведення спільного
господарства, а не квартира, повну
сплату за яку відповідачем здійснено
частково за особисті кошти та право
власності на яку набуто також коли
фактично шлюбні відносини було
припинено. Так, згідно довідки МЖБК,
батько заяника сплатив за вказану
квартиру за період з 25.10.1995р. по грудень
1999 року 26 130,00 грн. Таким чином, виходячи
з пропорційності сплати щомісячних
платежів, можна вирахувати щомісячний
платіж. Так, з 25.10.1995 по грудень 1999 року -
чотири роки та два місяці, що дорівнює 50
місяців. Таким чином, щомісячний платіж
складав: 26 130 грн : 50 міс. - 522,60 грн. Отже,
за жовтень - грудень 1999 року, батьком
заявника сплачено пайовий внесок в
розмірі: 522,60 грн. х 3 міс. = 1 567,80 грн. з
коштів, що не були спільно нажитим
майном, оскільки шлюбні відносини на
той час було припинено, спільне
господарство не велось. Таким чином, на
думку заявника, при вирішенні
вказаного спору, суд помилково прийшов
до висновку щодо поділу квартири в
рівних долях, а мав би стягнути з
Відповідача на користь Позивача 1/2
пайового накопичення, внесеного за
спільно нажиті кошти, що складає 12 281,10
грн. та розраховано наступним чином: 26
130,00 грн. (повна вартість пайових
внесків) - 1567,80 грн. (внески, здійснені
батьком за власні кошти) = 24 562,20 грн. : 2 =
12 281,10 грн. Проте, вирішуючи питання про
рівний поділ спільного майна, суд не
взяв дану обставину до уваги, хоча цей
факт є визначальним при встановленні
як самого об'єкту спільно нажитого
майна, так і при визначенні долі у
спільному майні.

Далі, як вказує заявник, згідно п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»анова), ... вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути: ...
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі...».
При цьому, суд вирішуючи спір, на думку
заявника, не встановив обсяг спільно
нажитого майна, невірно визначив об'єкт
сумісної власності, не врахував що за
період з 2001 року по 2012 рік дане майно
потребувало витрат на утримання,
сплачувались комунальні платежі
(теплопостачання та квартплата) які
сплачуються не залежно від того, чи
користуєшся квартирою чи ні, а також не
враховано, що вказана квартира за такий
тривалий проміжок часу суттєво
поліпшена за рахунок як коштів
Відповідача так і особистих коштів
заявника. Наслідком цього стало
неправильне визначення як об'єкта
спільно нажитого майна так і долей
співвласників цього майна .

Також, на думку заявника, судом
неправильно поновлено строк позовної
давності про поділ майна, згідно
особистої заяви Позивача, якою він
визнає факт пропущення ним позовною
давності без надання будь-якого доказу
поважності такого пропуску. Так,
згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», пунктом 15 встановлено, що
початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати
набрання рішенням суду законної сили
(статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).           Як
вбачається з самого позову, і як
відбувалось на справді, позивачка з 2001
року через грубе поводження з нею з
боку відповідача змушена була
виселитись з займаної квартири, на яку
вона претендувала, і на вимогу надати
документи для оформлення своєї частки
отримала відмову від відповідача. З
наведеного вбачається, що в 2001 році
позивачка достеменно знала про
порушення свого права. Тобто, вже 2001
року, її право власності по-перше не
визнавалось Відповідачем, по-друге,
було порушено шляхом позбавлення
можливості користуватись і
розпоряджатись. Проте, починаючи з 2001
року і аж до жовтня 2012р. не зверталась
до суду за захистом свого права. Таким
чином, на думку заявника, судом не вірно
визначено початок перебігу позовної
давності, який почав спливати з 2001 і на
момент смерті сина (16.04.2005 року) строк
позовної давності вже минув. Окрім
того, з моменту смерті сина сторін по
справі - 16.04.2005 року до моменту
звернення до суду з Позовом - 16.10.2012
року, минуло сім років, що перевищує
будь-які розумні строки, необхідні для
угамування душевної травми та
владнання всіх турбот, пов'язаних з
похоронами. При цьому, Позивачкою не
надано будь-якого доказу того, що вона
тривалий час перебувала у лікарні, а
від так це твердження єголослівним, і
судом, на думку заявника, без належних
доказів визнано дану обставину
доведеною та поновлено на підставі неї
строк позовної давності.

На додаток, 09.11.2006 року, заочним
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Позивачку було
визнано такою, що втратила право на
користування спірною квартирою, та
знято її з реєстрації. В судове
засідання ОСОБА_2 не з'являлась, хоча,
згідно цього ж рішення «...про час та
місце слухання справи повідомлялась
належним чином, про що свідчить
розписка про одержання судової
повістки...». Таким чином, дане рішення,
додатково підтверджує той факт, що її
право як співвласника спірної квартири
порушено, про що вона в 2006 достеменно
знала (повинна була знати, оскільки
отримувала копії судових повісток).
Однак, у строки, визначені ст. 72 СК
України, за захистом своїх прав не
звернулась. Тобто, в силу приписів
статті 267 ЦК України, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Питання щодо пропуску позовної
давності в даній справі порушено
стороною (Позивачем в позовній заяві),
однак судом визнано причини пропуску
строку поважними. Від так, вважаю за
можливе не будучи стороною по справі,
оскаржити таке рішення суду з підстав
очевидного пропуску строків без
поважних причин на протязі понад 10
років без надання будь-якого доказу
поважності такого пропуску.

З огляду на викладене, починаючи з 2001
року позивач знав про порушення свого
права, як співвласника, проте за
захистом своїх прав не звертався по 2012
рік. Натомість, заявник, увесь цей час з
2001 по 2012 рік відкрито користувався
вказаною квартирою, утримував її в
належному стані, сплачував комунальні
платежі. За таких обставин, на думку
заявника, він, додатково набув право
власності на всю спірну квартиру за
набувальною давністю, згідно вимог
статті 344 Цивільного кодексу України.

На підставі вищевикладеного та з
посиланням на статті 232, 224-232 ЦПК
України, заявник просить суд
переглянути заочне рішення від 27.06.2013
року по справі № 1505/8947/2012, яке набрало
законної сили 08.07.2013 року, яким
задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 та визнано квартиру АДРЕСА_3
об'єктом права спільної (сумісної)
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано
за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину
цієї квартири, а також здійснено розділ
зазначеного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
скасувати його і призначити справу до
розгляду в загальному порядку.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явився, надав на адресу суду заяву,
згідно якої просить розглядати його
заяву за його відсутності, заяву про
перегляд заочного рішення
задовольнити.

Позивач по справі - ОСОБА_2, адвокат в її
інтересах ОСОБА_11 у судовому засіданні
вимоги заяви не визнали та просили суд
відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши ОСОБА_2, адвоката в її
інтересах, дослідивши матеріали справи
№1505/8947/2012, суд приходить до наступного.

Згідно ч.1, 2 статті 228 ЦПК України,
заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Згідно статті 231 ЦПК України, заява про
перегляд заочного рішення
розглядається в судовому засіданні.
Неявка осіб, належним чином
повідомлених про час і місце засідання,
не перешкоджає розгляду заяви.

Головуючий відкриває судове
засідання і з'ясовує, хто з осіб, які
беруть участь у справі, з'явився,
встановлює їх особу, перевіряє
повноваження представників, після чого
повідомляє зміст заяви і з'ясовує думку
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, щодо вимог про перегляд
заочного рішення.

У результаті розгляду заяви про
перегляд заочного рішення суд може
своєю ухвалою:

1) залишити заяву без задоволення;

2) скасувати заочне рішення і
призначити справу до розгляду в
загальному порядку.

Згідно статті 232 ЦПК України, заочне
рішення підлягає скасуванню, якщо
судом буде встановлено, що відповідач
не з'явився в судове засідання та не
повідомив про причини неявки з
поважних причин і докази, на які він
посилається, мають істотне значення
для правильного вирішення справи.

Тобто, заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом 10 днів з дня отриманн його
копії.

Матеріали справи містять розписку
представника відповідача за
довіреністю – ОСОБА_6 (а.с 59), згідно
якої представник відповідача отримала
копію вищевказаного рішення суду 10.12.2013
року.

Заява про перегляд заочного рішення
подана заявником 17 листопада 2014 року,
тобто з пропуском встановленого
статтею 228 ЦПК України строку. Поважних
причин пропуску ним процесуального
строку заявником суду не вказано,
оскільки посилання заявника на те, що
його довіритель отримала копію
вищевказаного рішення, однак, не
повідомила заявнику про отримання
копії рішення, не можуть прийняті
судом до уваги як поважна приична
пропуску строку.

Далі, що стосується посилань
заявника на те, що те, що відповідач не
був присутнім при розгляді справи,
через що судом не були прийняті до
уваги докази, які мають істотне
значення для справи, судом встановлено
наступне.

Посилання заявника на той факт, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існувала домовленість
щодо розподілу спільного майна, суд не
може прийняти до уваги, оскільки на
підтвердження цього заявником не
надано жодних документів.

Далі, що стосується твердження
заявника відносно того, що квартира
АДРЕСА_1 не є об’єктом права спільної
сумісної вланості подружжя, оскільки
вищевказана квартира була оформлена
одноособово на ОСОБА_1, оскільки він
самостійно виплачував пайові внески за
цю квартиру, спростовується
матеріалами справи.

Так, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
розрівано рішенням
Білгород-Дністрвоського міського суду
Одесьокї області від 01.10.1999 року. Однак,
згідно довідки відділу реєстрації
актів громадянського стану
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одесьокї області № 211/05-103 від 17.09.2003
року, розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було зареєстровано 18 вересня 2001
року.

Право власності за ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано
25.01.2000 року, що підтверджується
Свідоцтвом про право власності на
кооперативну квартиру, яке видане
виконавчим комітетом
Білгород-Дністровської міської ради
25.01.2000 року, зареєстрованого
Білгород-Дністровським МБТІ 25.01.2000
року, в реєстрову книгу №223 за
реєстровим № 5778.

Тобто, право власності на спірну
квартиру виникло та було зареєстровано
за відповідачем у період шлюбу.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що відповідачем пропущений
строк подачі заяви про перегляд
заочного рішення, доказів поважності
причин пропуску строку заявником суду
не надано, а обставини, на які
посилається заявник як на такі, що
мають істотне значення по справі, не
можуть бути прийняті судом до уваги
оскільки вони спростовуються
матеріалами цивільної справи №
1505/8947/2012, тобто є такими, що не
ґрунтуються на законі.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що заява ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
спільного майна подружжя і визнання
права власності, є необґрунтованою, та
такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.. 231, 232, 212-215 ЦПК України,
суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного
рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про розподіл спільного майна
подружжя і визнання права власності –
залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 5-денний
строк з дня винесення ухвали
апеляційної скарги.

Суддя: