Єдиний унікальний номер 205/6590/14-ц
Справа №2/205/3686/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при
секретарі Давиденко Я.Є.

за участю позивача - ОСОБА_1, адвоката -
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до територіальної громади в
особі Дніпропетровської міської ради
про визначення додаткового строку для
прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 16 липня 2014 року звернулась до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська із позовом до
територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини (а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла
її подруга - ОСОБА_3, яка за життя склала
заповіт, яким заповіла позивачці
квартиру АДРЕСА_1, яка належала
померлій на праві приватної власності.

Під час отримання дублікатів
документів про право власності на
вищевказану квартиру, ще за життя
ОСОБА_3, було з'ясовано, що квартира
АДРЕСА_1, на праві приватної власності
належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, після смерті ОСОБА_6

А, ОСОБА_6 в свою чергу став власником
даної квартири на підставі договору
дарування від 14.03.1997 року, відповідно до
якого ОСОБА_3 подарувала йому свою
квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка неодноразово зверталась до
суду щодо визнання договору визнання
недійсним договору дарування спірної
квартири, свідоцтва про право
власності на квартиру, але у
задоволенні їй було відмовлено. У
зв'язку із недобросовісною роботою
адвокатів, до яких вона зверталась за
захистом своїх порушених прав з
приводу визнання недійсним договору
дарування спірної квартири, свідоцтва
про право власності на квартиру період
з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по 06.06.2014 року вона
пропустила з поважних причин строк для
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Враховуючи вищевикладене позивачка
просила суд встановити додатковий
строк тривалістю в один місяць для
подання до ДДДНК заяви про прийняття
спадщини, яка відкрилась після смерті
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У судовому засіданні позивачка в особі
представника за договором адвоката
ОСОБА_2, позовні вимоги підтримала у
повному обсязі.

Відповідач в особі свого представника
за довіреністю - ОСОБА_7, в судове не
з'явився. До суду надав письмову заяву,
в якій просив розгляд справи відкласти
на іншу дату (а.с.45).

Вступну та резолютивну частини рішення
проголошено у судовому засіданні,
повний текст рішення складено 20 жовтня
2014 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених позовних ними вимог та
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч.4
ст.55, ст.124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст.13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

Підставою звернення позивача із
позовом до суду є захист особистих прав
та майнових інтересів, пов'язаних із
правом спадкування, у зв'язку із
пропуском строку для прийняття
спадщини.

Для встановлення правовідносин між
сторонами та при вирішенні спору щодо
спірних правовідносин суд застосовує
положення Конституції України,
Цивільного кодексу України в редакції
2003 року, практику Верховного Суду
України.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка по
справі - ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3
року, зареєстрована та проживає за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).

Квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 30.07.1993
року, виданого міськвиконкомом згідно
з розпорядженням №Л-365, належала ОСОБА_3
(а.с.12).

За договором дарування від 14.03.1997 року,
що був посвідчений приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 за реєстровим
№749, ОСОБА_3 подарувала квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_6. (а.с.9).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після
його відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, яку за законом успадкували
його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5
(а.с.10).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

За змістом положень ч.1 ст.1261 ЦК України,
у першу чергу на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця і
народжені після його смерті, той із
подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За
життя вона склала заповіт від 04.09.2007
року, яким усе своє майно заповіла
ОСОБА_1 (а.с.5).

За ст.. 1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Другої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з приводу
прийняття спадщини, що відкрилась
після смерті ОСОБА_3, але їй було
відмовлено у зв'язку із пропуском
встановленого законом строку для
прийняття спадщини (а.с.44).

Позивачка у період з 2008 рік по 2013 рік
неодноразово зверталась до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська із позовами щодо
визнання дійсним договору довічного
утримання, визнання недійсним договору
дарування квартири та свідоцтва про
право на спадщину за законом
(а.с.13-14,15,16).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 25.08.2010 року
відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1
про визнання дійсним договору
довічного утримання, визнання
недійсним договору дарування квартири
та свідоцтва про право на спадщину за
законом (цив.спр.№2-294/2010, а.с.111-113).

У відповідності до вимог ст.1269, 1270 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав спільно із
спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто протягом шести
місяців з час відкриття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268, ст.1270 цього Кодексу
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом шести місяців з
часу відкриття спадщини, він не заявив
про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона оголошена
померлою (стаття 1220 ЦК України).

За змістом ч.3 ст.1272 ЦК України, за
позовом спадкоємця, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини за умови пропуску строку для
прийняття спадщини з поважної причини.

Суд вважає доводи позивачки щодо
поважності причин пропуску строку
такими, що не пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами.
Адже, у період з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по
06.06.2014 року вона взагалі не зверталась
до нотаріальної контори з приводу
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а
звернулась лише 06.06.2014 року (з.а.с.40).
Будь-яких доказів, що підтверджували б
неможливість позивачки за станом свого
здоров'я, чи то інших поважних обставин
подати до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини суду не надано.

Таким чином, оцінюючи за своїм
внутрішнім переконанням, з позиції
належності, допустимості,
достовірності, а також достатності і
взаємності зв'язку у сукупності надані
сторонами в обґрунтування доводів та
заперечень докази, суд вважає у повному
обсязі необґрунтованими доводи
позивачки ОСОБА_1 щодо поважності
причин пропуску строку для звернення
до нотаріальної контори із завою про
прийняття спадщини, відкритої після
смерті ОСОБА_3, та як наслідок, позовні
вимоги незаконними та такими, що не
підлягають задоволенню судом.

Вирішуючи питання щодо судових витрат,
у відповідності до ст.. 88 ЦПК України,
суд враховує, що позов не підлягає
задоволенню, від оплати судових витрат
позивачка не звільнена, у зв'язку із
чим, відшкодуванню за рахунок
відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись .4
ст.55, ст.124 Конституції України,
статтями 7, 12 Загальної декларації про
права людини, ст.13 Конвенції про захист
прав і основних свобод людини,
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30.05.2008 року, ст. ст. 15, 1216,
1220, 1222, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 10,
27, 57-60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення рішення, мають
право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів із дня одержання
копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо скаргу про
апеляційне оскарження не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
В. С. Шавула