Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №282/1592/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
дитини та аліментів на своє утримання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Любарського районного суду
Житомирської області від 03 листопада
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, в якому просила
стягнути з відповідача аліменти на
утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у
розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку
щомісячно, але не менше 30% прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку.
Зазначила, що син проживає з нею та
знаходиться на її утриманні, а
відповідач ніякої матеріальної
допомоги не надає. Крім того, просила
стягнути з відповідача на своє
утримання 500 грн. щомісячно до
досягнення сином трирічного віку,
оскільки вона знаходиться у відпустці
по догляду за дитиною, а відтак не може
працювати.

Рішенням Любарського районного
суду Житомирської області від 03
листопада 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 400 грн. щомісячно
до його повноліття, тобто до 2032 року, та
аліменти на утримання позивачки в
розмірі 200 грн. щомісячно до досягнення
сином ОСОБА_3 трирічного віку, тобто до
18.08.2017 року. Вирішено питання про
відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та їх неповне
дослідження, просить рішення
скасувати, ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову. Зазначив, що він не
згодний платити аліменти на утримання
дитини та дружини, оскільки не є
батьком дитини, у зв'язку з чим подав до
суду позов про оспорювання
батьківства. Крім того, медичними
документами, які він надав суду,
підтверджується та обставина, що він не
батько дитини. Проте, суд першої
інстанції не прийняв їх до уваги та
ухвалив незаконне рішення.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 180 СК України передбачає
обов'язок батьків утримувати дитину до
досягнення нею повноліття. Аліменти на
утримання дитини присуджуються у
частці від заробітку (доходу) її матері,
батька (ст. 183 СК України) або в твердій
грошовій сумі (ст. 184 СК України) і
виплачуються щомісячно. Розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182
згаданого Закону).

З роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів"
від 15.05.2006 року за № 3 вбачається, що при
визначенні розміру аліментів, суд
повинен ураховувати: стан здоров'я,
матеріальне становище дитини і
платника аліментів; наявність в
останнього інших неповнолітніх дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України
дружина, з якою проживає дитина, має
право на утримання від чоловіка -
батька дитини до досягнення дитиною
трьох років. При цьому, право на таке
утримання дружина має незалежно від
того, чи вона працює та незалежно від її
матеріального становища, за умови, що
чоловік може надавати матеріальну
допомогу.

Судом встановлено, що сторони
перебувають у шлюбі з 22.02.2014 року, під
час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився
син ОСОБА_3. Згідно свідоцтва про
народження, батьком дитини є ОСОБА_2

Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з
позивачкою та знаходиться на її
утриманні. ОСОБА_1 не працює, перебуває
у відпустці по догляду за дитиною.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач зазначив, що він
працює та отримує мінімальну заробітну
плату. Разом з тим, незважаючи на
пропозицію суду подати довідку про
його місце роботи та середній
заробіток, такі документи не подав (або
будь-які інші докази працевлаштування),
та не вказав адресу установи, де він
працює.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також не
зазначив місце роботи, не подав доказів
на підтвердження працевлаштування,
просив справу розглядати без його
участі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що ОСОБА_2 є батьком
малолітнього ОСОБА_3, а тому
зобов'язаний платити аліменти на його
утримання та на утримання дружини, яка
не працює, знаходиться у відпустці по
догляду за дитиною, потребує
матеріальної допомоги. Відповідач є
особою працездатного віку, доказів
того, що він не може надавати
матеріальну допомогу не надав, а тому
аліменти підлягають стягненню з нього
у твердій грошовій сумі. Такий висновок
суду є обґрунтованим та відповідає
встановленим фактам.

При цьому слід зазначити, що
оспорювання батьківства не є підставою
для відмови у задоволенні позову. У
разі, якщо в судовому порядку буде
встановлено те, що ОСОБА_2 не є батьком
дитини, він має право ставити питання
про припинення аліментних зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Любарського
районного суду Житомирської області
від 03 листопада 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді