Справа № 544/1592/14-ц
пров. № 2/544/487/2014
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 листопада 2014 року
м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської
області у складі:

головуючої судді - Сайко О.О.,

за участі секретаря - Костенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача
адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3
(фізичних осіб),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Пирятин
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання договору
дарування житлового будинку удаваним,
таким, що укладений як договір
купівлі-продажу,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 29 липня 2014 року звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування будинку
удаваним, визнання договору дарування
житлового будинку таким, що укладений
як договір купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог
вказує про те, що з 22.07.1995 до 14.07.2013
перебувала з відповідачем у справі у
шлюбі. За час шлюбу ними за спільні
кошти було придбано майно, у тому числі
житловий будинок з господарськими
будівлями та земельна ділянка для
будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,063 га, що
розташовані за адресою по АДРЕСА_1.
Вказаний будинок сторони придбали у
травні 2004 року за спільні, а також
позичені кошти. Оформленням усіх
документів займався відповідач по
справі. Після придбання будинку також
сторонами за спільні кошти був
проведений поточний та капітальний
ремонти. Після розірвання шлюбу згоди
про поділ майна сторонами не досягнуто.
В липні 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом про поділ спільно
набутого за час шлюбу майна. Отримавши
в ході слухання справи у відповідача
правовстановлюючі документи на
спірний будинок, позивач з'ясувала, що
його придбання було оформлене за
договором дарування з продавцем
ОСОБА_4, а не договором купівлі-продажу,
хоча за будинок були сплачені спільні
кошти подружжя. Про вищевказану
обставину їй не було відомо, про це вона
дізналася лише 18.07.2014.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позові. Зазначив, що
сторони дійсно мали намір придбати
будинок та з цією метою збирали кошти.
Частину коштів вони мали від продажу
належної їм квартири у с. В. Круча
Пирятинського району, частину
позичили, решту коштів на купівлю
будинку та ремонт дав дядько позивачки.
Оформляв правочин чоловік позивачки,
якому вона довіряла та не із змістом
укладеного договору не знайомилася.
Про те, що чоловік оформив договір
дарування позивачка дізналася лише під
час слухання в суді справи про поділ
спільного майна. Особа, у якої був
придбаний будинок, не була близькою
людиною для подружжя, тому безоплатна
передача ним свого будинку ( зі слів
свідків він мав намір саме продати
будинок) незнайомим людям викликає
сумніви.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні позов не визнали,
відповідач пояснив, що за будинок гроші
ОСОБА_4 він не передавав, останній
дійсно подарував його йому, він був
знайомий з батьком відповідача та
знав про те, що відповідач із сім'єю
шукає житло. Про те, що будинок був
йому подарований позивачка знала з
моменту його придбання. Просив
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив,
що вказаний будинок по АДРЕСА_1 він
отримав у спадок від свого батька.
Останній добре знав відповідача та
його батька. Це була воля його батька -
подарувати будинок ОСОБА_3. Грошей за
будинок він йому не передавав. У
вказаному будинку після смерті
батька проживали квартиронаймачі, він
був змушений їх виселити, оскільки
вони псували його. Після цього у
будинку ніхто не проживав, будинок
потребував ремонту, тому ОСОБА_4
вирішив оформити будинок на
відповідача шляхом укладення договору
дарування. При оформленні договору у
нотаріуса позивачка була присутня.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судовому
засіданні пояснили, що після одруження
сторони проживали у с. В.Круча
Пирятинського району та мали намір
придбати житло у м. Пирятині. З 2004 року
вони стали проживати у будинку по
АДРЕСА_1. Цей будинок був виставлений
на продаж, до того там проживали
квартиранти, а останній час ніхто не
проживав, будинок був недоглянутий.
Позивачка розповідала їм про те, що
будинок був придбаний за 3 тис.
доларів, частину коштів дав її дядько.
Свідок ОСОБА_6 зазначила про те, що у 2004
році допомагала робити сторонам
ремонт удома і бачила на видному місці
документи на будинок, зокрема і договір
дарування. Позивачка в той час була
вдома і не могла не бачити цих
документів.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні
пояснила, що відповідач є хрещеним
батьком її сина, з позивачкою вони
знайомі з 1984 року. Сторони проживали у
квартирі в с. В.Круча, яку згодом
продали та стали збирати кошти на
придбання будинку у м. Пирятині. У них
було 2 тис. доларів, а 1 тис. доларів дав
дядько позивачки ( з її слів) і в
травні 2004 року вони купили будинок. Як
саме укладався договір відчуження
будинку свідку не відомо, при його
укладанні вона присутньою не була.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що
проживала з ОСОБА_4 у цивільному шлюбі.
Їй відомо про те, що у 2004 році ОСОБА_4
продав ОСОБА_3 будинок, який отримав у
спадщину від батька. Цей будинок він
мав намір продати із самого початку.
При передачі грошей за будинок та у
нотаріуса при укладенні угоди
присутньою не була.

Допитана як свідок позивачка ОСОБА_1 у
судовому засіданні пояснила, що вона
перебувала з відповідачем у шлюбі. У 2004
році вони продали квартиру в с.В.Круча
за 1,5 тис. доларів, позичили 1 тис.
доларів та почали шукати будинок у м.
Пирятині. Її дядько подарував 1 тис
доларів. Разом з чоловіком вони їздили
дивитися будинок, який продавав ОСОБА_4
та домовлялися про його ціну.
Домовилися про продаж будинку за 3 тис.
доларів. До нотаріуса оформляти
договір їздили з чоловіком, там бути
також присутні ОСОБА_4 із ОСОБА_8, яка
переписувала всі купюри грошей, якими
вони розрахувалися за придбаний
будинок. У нотаріуса вона ніяких
документів не підписувала. Всі
документи на будинок зберігалися у
батька чоловіка, оскільки в будинку
проводився ремонт. Лише влітку 2014 року
вона довідалася про те, що будинок був
придбаний шляхом оформлення договору
дарування.

Суд, заслухавши сторін, їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши матеріали справи, оцінивши
всі зібрані по справі докази, приходить
до висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у
справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 22.07.1995 по
14.07.2014 року перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с.5,6).

У період шлюбу, 11 травня 2004 року,
відповідачем укладено договір
дарування, за яким дарувальник ОСОБА_4
подарував, а ОСОБА_3 - обдаровуваний,
прийняв у власність житловий будинок з
господарськими будівлями та земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку
площею 0,063 га, що розташовані за адресою
по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно із ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який насправді вони вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. Тобто, за удаваним
правочином обидві сторони свідомо, з
певною метою, умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК
України кожна сторона повинна
довести допустимими доказами ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених законом.

Виходячи з перемету судового
спору доказуванню підлягали факт
оплатного відчуження спірного будинку
та його ціна, наявність у подружжя
ОСОБА_3 спільних коштів для придбання
будинку та інші обов'язкові умови, які
визначають спірний договір як
купівлю-продаж.

У ході слухання справи судом не
було встановлено жодного факту, який
би визначав спірний договір як
купівлю-продаж, а саме: ціну, за якою
відбулося відчуження спірної квартири,
порядок та умови розрахунків між
продавцем і покупцем чи інші
особливості оплати.

Заслухані в судовому засіданні
свідки зазначили, що їх обізнаність
про купівлю спірного майна грунтується
на інформації, отриманої від позивачки,
а не з інформації, отриманої при
особистій присутності цих свідків при
укладання спірної угоди. Свідок ОСОБА_9
також пояснила, що третя особа ОСОБА_4
мав намір продати свій будинок, але при
оформленні угоди вона не була
присутня. Будь яких інших доказів
укладання договору купівлі-продажу
судом не встановлено. Показання
позивачки, допитаної як свідка, про
передачу ОСОБА_4 коштів за купівлю
будинку, також не можуть бути прийняті
до уваги з огляду на її зацікавленість
у результаті вирішенні справи.

Крім того, відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України,
викладених у п. 27 постанови Пленуму
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК
України та з урахуванням положень ч. 1
ст. 218 ЦК України, не може
стверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
з правочинів, для яких законом
установлено письмову форму, у зв'язку з
чим рішення суду не може ґрунтуватись
на свідченнях свідків.

Зважаючи на це, суд вважає, що
наданих позивачем доказів недостатньо
для висновку про удаваність спірного
договору дарування та про приховання
відповідачем договору купівлі-
продажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Зважаючи на відмову у задоволенні
позовних вимог позивача та відповідно
до правил ст. 88 ЦПК України, у
задоволенні вимог про стягнення з
відповідача на її користь судових
витрат по сплаті судового збору та
оплаті правової допомоги також слід
відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 10, 60, 88, 212, 215-218 ЦПК України, ст. 235
ЦК України, с у д,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання договору дарування
житлового будинку удаваним, таким, що
укладений як договір купівлі-продажу -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Пирятинський районний суд
Полтавської області протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений
28.11.2014