Справа № 383/1044/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року Бобринецький
районний суд Кіровоградської області в
складі:

головуючого судді - Замши О.В.,

при секретарі - Машковій О.В.,

з участю

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_11,
ОСОБА_12,

розглянувши в залі судових засідань
Бобринецького районного суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
комунального лікувального закладу
"Центр первинної медико-санітарної
допомоги Бобринецького району" про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом про поновлення його на посаді
завідувача Витязівської сільської
лікарської амбулаторії загальної
практики сімейної медицини
комунального лікувального закладу
"Центр первинної медико-санітарної
допомоги Бобринецького району",
вказуючи на незаконність звільнення з
займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України,
оскільки трудової дисципліни не
порушував, був відсутній деякий час на
робочому місці з поважних причин, в
інший час перебував на роботі. Вказує
на підстави поновлення його на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав та надав пояснення про
те, що має загальний трудовий стаж 42
роки, та не мав жодних дисциплінарних
стягнень за цей період. З серпня 2013 року
він переведений з посади головного
лікаря Витязівської сільської
амбулаторії на посаду завідувача
Витязівської сільської лікарської
амбулаторії загальної практики
сімейної медицини комунального
лікувального закладу "Центр первинної
медико-санітарної допомоги
Бобринецького району". Після
закінчення планової відпустки 8 липня
2014 року вийшов на роботу та перебував
там протягом дня, здійснював прийом
хворих. В цей день отримав інформацію
від сина про його можливу участь в діях
АТО і сильно перехвилювався та пішов
додому, оскільки відчув серцевий та
зубний біль. Наступного дня - 09.07.2014 року
він зранку поїхав до м. Бобринець у
лікарню до стоматолога. По приїзду не
встиг зайти на прийом, оскільки з села
Павлогірківка йому як лікарю
зателефонував ОСОБА_5 та повідомив про
захворювання дружини. Він виїхав на
виклик та перебував там до 13-14 години,
потім поїхав додому відпочивати. 10
липня 2014 року він вийшов на роботу
зранку ще до 8 години, але відчувши
погіршення стану здоров'я - серцевий
біль, підвищення тиску та сильний
зубний біль - пішов додому. По приходу
випив спиртного щоб заспокоїтися та
ліг відпочивати. Близько 12 години
додому приїхала головний лікар ОСОБА_12
для з'ясування причини його
відсутності на роботі. Він повідомив,
що хворий, тоді ОСОБА_12 запропонувала
поїхати до лікарні в м. Бобринець, де
його обстежили, встановили стан
сп'яніння. Так як самопочуття не
покращилося він 11 липня залишився дома,
а зранку приїхали з лікарні та
повідомили про звільнення, вручили
трудову книжку.

Вважає, що протягом 8,9,10 липня він,
не перебуваючи безпосередньо на
робочому місці в с. Витязівка,
виконував трудові обов'язки, надаючи
виїзну допомогу хворим. Після виїзду не
повертався до лікарні та не реєстрував
виклики, оскільки втомлювався та мав
намір зробити це пізніше. Їздив на
власному автомобілі до хворих. Якщо і є
в його діях порушення трудової
дисципліни, можливим було застосування
догани, а не звільнення. Причини його
відсутності на робочому місці є
поважними та не можуть вважатись
прогулом в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП
України

Представник позивача в судовому
засіданні вказала на те, що в діях
відповідача наявні порушення
процедури звільнення, так як воно
відбулося без попереднього узгодження
з профспілковою організацією, не
враховано ступеня тяжкості провини
працівника, його характеристики та
досягнення. Крім того, позивачу не було
вручено наказу про його звільнення, не
відібрані пояснення. Відсутність на
робочому місці не підтверджена
належними доказами.

Представник відповідача -
головний лікар комунального
лікувального закладу "Центр первинної
медико-санітарної допомоги
Бобринецького району" ОСОБА_12 в
судовому засіданні позов не визнала. На
обґрунтування заперечень надала
наступні пояснення.

Позивач ОСОБА_1 з серпня 2014 року
перебував на посаді завідувача
Витязівської сільської лікарської
амбулаторії загальної практики
сімейної медицини комунального
лікувального закладу "Центр первинної
медико-санітарної допомоги
Бобринецького району" Бобринецької
районної ради. Робочий час для
працівників, встановлений згідно
розпорядку з 8 години до 17 год.

8 липня 2014 року їй зателефонувала
секретар сільської ради та повідомила,
що ОСОБА_1 відсутній на робочому місці.
З'ясувати причини та місце знаходження
ОСОБА_1 не вдалося. 9 липня до
Бобринецької лікарні медична сестра
Витязівської амбулаторії ОСОБА_6
привезла породіллю з с. Витязівка та
повідомила, що ОСОБА_1 після закінчення
відпустки з 08.07 не виходив на роботу. 9
липня до Бобринецької лікарні привезла
хвору фельдшер ОСОБА_7 та також
повідомила, що ОСОБА_1 на роботу не
вийшов, про що 11.07.2014 року написали
доповідні. Оскільки випадки порушення
ОСОБА_1 трудової дисципліни були і
раніше, хоча не фіксувалися
керівництвом, вона як головний лікар
зібрала комісію в складі ОСОБА_8 -
лікаря, голови трудового колективу,
ОСОБА_9 - інспектору з відділу кадрів,
ОСОБА_11 - юрисконсульта та за участю
секретаря Витязівської сільської ради
прибули зранку 10.07.2014 року до сільської
амбулаторії, де виявили відсутність
завідувача на робочому місці. Тоді
комісія прибула до домоволодіння
ОСОБА_1 Відповідач був дома, вийшов в
неохайному вигляді, не чітко розмовляв
та мав різкий запах алкоголю. На
пропозицію пройти огляд на стан
сп'яніння погодився. По приїзду до
Бобринецької ЦРЛ за результатами
медичного огляду лікарем був
встановлений у ОСОБА_1 стан сп'яніння,
що становив 3 проміле, про що було
складено відповідний висновок.

11.07.2014 року на підставі
доповідних медичної сестри, фельдшера
Витязівської амбулаторії, акту
відсутності на роботі, висновку про
стан сп'яніння було видано наказ про
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади
відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Додатково представники
відповідача вказали, що ОСОБА_1 був
належним чином ознайомлений з актом
від 10.07.2014 року та наказом від 11.07.2014
року, він надання пояснень відмовився,
письмово засвідчивши це в акті.

Профспілкової організації
комунальний заклад не має, тому
рішення про звільнення працівників
приймається керівником - головним
лікарем.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
докази по справі, суд вважає , що позов
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

За наказом № 24-к від 11.07.2014 року,
виданого головним лікарем
комунального лікувального закладу
"Центр первинної медико-санітарної
допомоги Бобринецького району"
Бобринецької районної ради звільнено
ОСОБА_1, завідувача Витязівської
сільської лікарської амбулаторії
загальної практики сімейної медицини
за прогули без поважної причини за п.4
ст.40 КЗпП України (а.с.41).

Підставою звільнення стала
відсутність ОСОБА_1 на роботі без
поважних причин та не здійснення
функціональних обов'язків з 8 по 10 липня
2014 року, про що складено відповідний
акт 10.07.2014 року (а.с.40).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 КЗпП
України трудовим договором є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Як зазначається в ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного
Суду України від 12.06.2009 року "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції
" роз'яснено, що виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

На підтвердження позовних вимог,
крім письмових доказів, позивач
посилався на показання свідків, які, на
його думку, підтверджують його місце
перебування та причини відсутності на
роботі.

Так, свідок ОСОБА_5 надав
показання про те, що він проживає в с.
Павлогірківка Бобринецького району. 9
липня 2014 року в його дружини
погіршилося самопочуття - був
гіпертонічний криз та ознаки інсульту,
у зв'язку з чим він зателефонував
ОСОБА_1 для надання допомоги. ОСОБА_1
відповів, що знаходиться у Бобринці та
виїжджає на виклик. Приїхав близько 10
години, оглянув дружину, зміряв тиск та
надав медичну допомогу. До 12 години
перебував у них дома, а потім поїхав на
виклик до Дроздової. До амбулаторії та
швидкої допомоги він не дзвонив,
оскільки зазвичай важко додзвонитися,
чекав приїзду ОСОБА_1 Дружину до
лікарні не госпіталізували, так як не
було потреби.

Свідок ОСОБА_2 повідомила суду, що
вона проживає в м. Бобринець, 10.07.2014 року
приїздила в с. Витязівку, щоб
зустрітися з ОСОБА_1 для консультації з
приводу лікування її тітки. Близько 9.30
год. на території сільської
амбулаторії вона зустріла ОСОБА_1 та
звернула увагу на його зовнішній
вигляд, який вказував на погане
самопочуття. ОСОБА_1 сказав, що погано
себе почуває, болять зуби. Вона
порадила йому іти додому відпочивати.
Розмова тривала 5-7 хв., після чого вони
розійшлися.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що
проживає в с. Миколо-Бабанка
Бобринецького району, працює приватним
підприємцем. 8 липня 2014 року він бачив
ОСОБА_1 в селі близько 13-14 години. Вони
розмовляли з приводу ремонту
службового автомобіля. ОСОБА_1 говорив,
що приїжджав на виклик в село.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Таким чином, крім встановлення
самого факту відсутності працівника на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення позивача з роботи є
з'ясування поважності причини його
відсутності.

Надані позивачем пояснення з
цього приводу та показання свідків не
доводять поважності причини
відсутності на роботі та не
підтверджують факту знаходження
позивача на робочому місці протягом
всього робочого часу.

Так, позивачем чітких показань
його місця перебування та причини
відсутності на роботі 8 липня суду не
надані, зазначено лише про хворобливий
стан, який не підтверджений належними
доказами. 9 липня зазначено про надання
допомоги хворим в с. Павлогірківка,
однак за даними реєстраційних
документів у вказані дні особи за
медичною допомогою не зверталися (а.с.
75), показання свідка щодо часу
перебування позивача біля хворої
обмежене 12 годиною, відомостей про
місце перебування ОСОБА_1 після 12 год. 9
липня не надано. Відсутність на
робочому місці 10 липня підтверджена
письмовими доказами, дослідженими в
ході розгляду справи, в тому числі
доповідними працівників амбулаторії,
актом про стан сп'яніння, що не може
вказувати на поважність причини
відсутності на роботі.

З огляду на викладене, на думку
суду факт відсутності на роботі
працівника в сукупності більше трьох
годин без поважних причин доведена.

У відповідності до ч.1 ст.43 КЗпП
України розірвання трудового договору
з підстав передбачених, в тому числі і
п.4 ст.40 КЗпП України, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 43 -1 КЗпП
України розірвання трудового
договору з ініціативи роботодавця без
згоди профспілкового органу
допускається, якщо працівник не є
членом профспілки, що діє на
підприємстві.

З інформації головного лікаря
встановлено, що комунальний
лікувальний заклад "Центр первинної
медико-санітарної допомоги
Бобринецького району" не має
профспілкового органу, тому звільнення
відбулося відповідно до положень
абзацу 6 ч. 1 ст. 43 -1 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. Стягнення
оголошується в наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівнику під
розписку.

Вимога цієї норми відповідачем не
порушена, оскільки з оглянутого в
судовому засіданні оригіналу акту від
10.07.2014 року ОСОБА_1 від надання пояснень
відмовився, про що засвідчив власноруч
(а.с.40), з наказом про звільнення з
посади ОСОБА_1 ознайомлений (а.с.41),
заперечень щодо вручення йому під
розписку трудової книжки в день
звільнення не надавав.

Таким чином, наказ №24-к від 11.07.2014 року
про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП
України є законним.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, є необґрунтованими і не
підлягають задоволенню.

На підставі ст. 40 п.4, ст. 43, 233, 235 КЗпП
України, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 212-215
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до
комунального лікувального закладу
"Центр первинної медико-санітарної
допомоги Бобринецького району" про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Бобринецький районний
суд Кіровоградської області шляхом
подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Повний текст рішення
виготовлений 10.11.2014 року.

Суддя
О.В.Замша