Номер провадження: 22-ц/785/8198/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корисне харчування»
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 28 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Корисне
харчування» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, вихідної
допомоги, відшкодування моральної
шкоди та зміну запису в трудовій
книжці,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом,
який неодноразово уточнювала та
остаточно просила суд стягнути на її
користь з ТОВ «Корисне харчування»
заборгованість по заробітній платі за
липень-серпень 2013 року у розмірі 5360
грн., середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
в розмірі 20449 грн., компенсацію за не
використану відпустку в розмірі 3718,00
грн., вихідну допомогу в розмірі 5777 грн.
та моральну шкоду, яку вона оцінює у
розмірі 10000 грн., а також просила внести
зміни до запису в трудовій книжці:
«Звільнена за власним бажанням «з дати
проведення розрахунку по заробітній
платі, компенсації відповідно до
рішення суду».

В обґрунтування позову посилалась на
те, що 10.10.2011 року вона була прийнята на
роботу в ТОВ «Корисне харчування» в
якості бухгалтера по обліку
товарно-матеріальних цінностей на
невизначений строк.

При укладанні договору сторони дійшли
згоди про заробітну плату, яка за
домовленістю становила 4000 грн. на
місяць, хоча офіційно була зазначена в
меншому розмірі. В серпні їй
запропонували звільнитися, про
звільнення з 21 серпня 2013 року за
власним бажання вона написала заяву,
хоча фактично була звільнена у зв'язку
зі скороченням штату і за вимогою
роботодавця.

Позивачка пояснила, що 21.08.2013 року
фінансовий директор на її заяві про
звільнення наклав резолюцію
«звільнити» і пояснив, що вона
звільнена та може одержати розрахунок
і трудову книжку.

За розрахунками позивачки, на час її
звільнення роботодавець повинен був
нарахувати та виплатити їй заробітну
плату в розмірі - за липень 4000 грн., за
серпень - 3500 грн., а всього 7500 грн., а
також компенсацію за невикористану
відпустку з жовтня 2011 року по серпень
2013 року, всього за 21 місяць, в розмірі 7000
грн.

Із запропонованим відповідачем
розрахунком позивачка не погодилася та
відмовилася отримувати нараховані ним
кошти, що стало і підставою для відмови
в отриманні трудової книжки.

Вважаючи себе звільненою з 21 серпня 2013
року, 23 серпня 2013 року прийшла до
відповідача з письмовою заявою про
видачу трудової книжки і відповідної
заробітної плати, однак на пункті
охорони її не пропустили до
адміністрації, у зв'язку з відсутністю
перепустки. На письмове звернення,
11.09.2013 року позивачка одержала від
відповідача письмове повідомлення про
те, що звільнена за прогули відповідно
до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України з 21.08.2013
року, так як не відпрацювала два
тижні після написання заяви про
звільнення.

Оскільки звільнення з таких підстав є
незаконним, вона звернулася до суду із
зазначеними вимогами та вимогами про
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 28.07.2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
«Корисне харчування» на користь ОСОБА_2
заборгованість по заробітній платі за
липень - серпень 2013 року в розмірі 3504,27
грн. з врахуванням відрахування
загальнообов'язкових державних
платежів, середній заробіток за весь
час затримки сум, що належить виплатити
працівнику у розмірі 33572,28 грн., на
відшкодування моральної шкоди 500 грн.
Внесено зміни до запису в трудову
книжку ОСОБА_2, а саме: «Звільнена 21.08.2013
року за власним бажанням на підставі п.
1 ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з ТОВ
«Корисне харчування» на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу у розмірі
2000 грн. В задоволенні іншої частини
позовних вимог - відмовлено. Вирішено
питання щодо судових витрат.

У апеляційній скарзі ТОВ «Корисне
харчування», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем з 10.10.2011 року на посаді
бухгалтера, що підтверджується копією
наказу № ПП/К-0145 про прийняття на
роботу від 10.10.2011 року, за підписом
директора ТОВ «Корисне харчування».

На цій посаді ОСОБА_2 виплачували
заробітну плату (без урахування
податків та інших соціальних
відрахувань), яка згідно довідки про
середню заробітну плату (дохід) від
16.01.2014 року № 5, за період з січня 2013 року
по липень 2013 року становила 1500 грн. на
місяць.

Наказом № ПП/К-0303 від 30.08.2013 року ОСОБА_2
було звільнено з 21.08.2013 року згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України за прогули.

Задовольняючи позов про зміну запису в
трудовій книжці, суд першої інстанції
виходив з того, що звільнення з таких
підстав було неправомірним, хоча
належним і зрозумілим чином висновок
не обґрунтував.

Водночас оскільки звільнення з підстав
п.4ст.40 КЗпП України вимагає дотримання
вимог, передбачених ст.ст.43,149 КЗпП
України, а доказів про їх виконання
відповідачем не надано, то звільнення
слід вважати таким, що відбулося із
порушенням відповідного порядку.

Вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_2 звернулася із заявою про
звільнення за згодою сторін, проте
доказів того, що адміністрація
відповідача погодилися із такою
підставою розірвання договору не
надано, тому ОСОБА_2 слід вважати
звільненою на підставі ст.38 КЗпП, що
відповідає правилам п. 8 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» № 9 від 06.11.1992 року.

При цьому позивачкою некоректно
сформульовано позовну вимогу, яка по
суті є вимогою про зміну формулювання
причин звільнення відповідно до ч.3ст.235
КЗпП України, і саме на таку підставу
вона посилалася у позовній заяві, однак
це не було усунуто судом першої
інстанції, тому рішення суду в
зазначеній частині підлягає зміні і
викладенні резолютивної частини у
відповідності до вимог закону.

Факт неотримання в повному обсязі
заробітної плати ОСОБА_2 підтверджений
відповідною довідкою відповідача,
відтак суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про стягнення
заборгованості по заробітній платі в
розмірі згідно наданої відповідачем
довідки - розрахунку заборгованості по
заробітній плата на день звільнення
від 16.01.2014 року № 6, тому доводи
апеляційної скарги про необхідність
відмови в задоволенні позову в повному
обсязі є безпідставними.

Факт порушення трудового
законодавства у вигляді недотримання
порядку звільнення є підставою для
відшкодування моральної шкоди,
завданої працівнику, тому висновок про
її стягнення в розмірі 500 гривень є
обґрунтованим.

Разом із тим, не можна погодитися із
висновком суду про стягнення
середнього заробітку за час за час
затримки розрахунку, виходячи з
наступного.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2
обґрунтовувала вимоги про стягнення
середнього заробітку нерозрахунком із
нею під час звільнення, затримкою у
видачі трудової книжки.

Стягнення середнього заробітку як
санкція за порушення трудового
законодавства передбачена ст.ст.117,235
КЗпП України.

За вимогами зазначених норм
встановленню підлягають факти винної
поведінки відповідача при
недотриманні норм трудового
законодавства.

З матеріалів справи видно, що заробітна
плата та компенсація були задепоновані
та не отримані ОСОБА_2 через її незгоду
із розміром виплат, які, на її думку,
були значно меншими, ніж підлягали
виплаті. Такі обставини
підтверджуються як її поясненнями, так
і самою позовною заявою (а.с.1-3), відтак
підстави для стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні за ст.117 КЗпП України
відсутні.

Резолюцією адміністрації на заяві
ОСОБА_2 про звільнення (а.с.21)
підтверджується, що звільнення мало
відбутися з 04.09.2013 року, доказів
протилежного позивачкою не надано,
відтак у адміністрації не було
обов'язку видати трудову книжку 21.08.2013
року.

Не заперечується стонами, що з 21.08.2013
року ОСОБА_2 на роботі була відсутня,
листом від 02.09.2013 року за №97 ТОВ
«Корисне Харчування» на адресу
позивачки підтверджується, що її
повідомляли про необхідність явки та
отримання трудової книжки та
розрахунку (а.с.29), листом від 27.09.2013 року
за №96 (а.с.30) ТОВ «Корисне Харчування»
зверталося із запитом до ОСОБА_2 з
приводу можливості направити трудову
книжку поштою (а.с.30), факт отримання
таких листів позивачкою також не
заперечувався, хоча їм надавалася інша
оцінка.

Враховуючи, що право роботодавця
направити трудову книжку поштою на
адресу працівника обумовлено лише
письмовою згодою останнього, а такої не
отримано, то невручення її ОСОБА_2 при
виниклих відносинах не є затримкою у її
видачі в розумінні вимог ч.4ст.235 КЗпП
України.

Право на отримання середнього
заробітку через неправильність
формулювання причини звільнення є
підставою для стягнення середнього
заробітку, якщо це перешкоджало
працевлаштуванню працівника. Водночас,
доказів таких перешкод, відповідного
обґрунтування позову в цій частині не
надано, і формулювання причин
звільнення змінено судом не через
встановлення факту того, що ОСОБА_2 мала
право не відпрацювати два тижні з часу
написання заяви, а через порушення
відповідачем процедури звільнення.
Викладене не дає підстав для стягнення
середнього заробітку на підставі
ч.3ст.235 КЗпП України.

За таких обставин, висновки суду з
приводу наявності підстав для
стягнення середнього заробітку не
відповідають обставинам справи, норми
матеріального права застосовані
неправильно, тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню із ухваленням
нового про відмову в задоволенні вимог
з огляду на викладені обставини.

Не підлягають задоволенню вимоги
апеляційної скарги щодо
безпідставності стягнення витрат на
правову допомогу, оскільки їх розмір
відповідає вимогам про граничний
розмір компенсації і підтверджується
як часом участі представника в судових
засіданнях, який склав 6 годин 44
хвилини, так і письмовими доказами на
підтвердження надання відповідних
послуг.

Керуючись
ст.ст.304,п.п.2,3ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Корисне
харчування» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 28 липня 2014 року в частині
задоволенні вимог про внесення змін до
запису в трудовій книжці змінити,
викласти резолютивну частину в такій
редакції.

Змінити формулювання причин
звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корисне харчування»
з п.4ст.40 КЗпП України за прогули на
п.1ст.38 КЗпП України за власним
бажанням.

Рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 28 липня 2014 року в частині
стягнення середнього заробітку
скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корисне харчування»
про стягнення середнього заробітку
відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: