Справа № 461/1598/14
Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/5573/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:28
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника
позивача ОСОБА_4;

Іваночко І.Б. і Паєнок А.О. -
представників ЛНУ ім. Ів.Франка;

Плесканки О.В. - представника ТзОВ
„Еталон",

ОСОБА_9 - представника ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_11,
представника Львівського
національного університету ім. Івана
Франка, апеляційною скаргою Товариства
з обмеженою відповідальністю „Еталон"
та апеляційною скаргою ОСОБА_12,
представника ОСОБА_10, на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
06 серпня 2014 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Львівського
національного університету імені
Івана Франка (в подальшому -
„Університет"), у якому просив суд
стягнути з Університету на його
користь заборгованість в розмірі 1 057 125
грн. 79 коп. та понесені судові витрати у
сумі 3 654 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що 16 січня 2014 року між ним та ТзОВ
«ЕТАЛОН» укладено договір про
відступлення права вимоги, згідно з
умовами якого ТзОВ «ЕТАЛОН» відступило
йому право вимоги в розмірі 1 057 125 грн. 79
коп. до Університету, як боржника за
договором № 18/12г-77 на виконання
підрядних робіт від 10 серпня 2012 року.
Відповідно до вказаного договору
підряду, Університет повинен погасити
заборгованість в розмірі 1 057 125 грн. 79
коп. на його користь, як нового
кредитора в даному договірному
зобов'язанні. ТзОВ «Еталон» листом від
16 січня 2014 року повідомило Університет
про укладення Договору про
відступлення права вимоги і заміну
кредитора у зобов'язанні та надіслало
оригінал вищевказаного договору. 28
січня 2014 року ним було надано
Університету письмову вимогу про
сплату грошових коштів у сумі 1 057 125 грн.
79 коп. протягом семи днів з моменту
отримання цієї вимоги, однак
Університетом станом на 10 лютого 2014
року зобов'язання не виконано (а.с. 2-4).

Судом до участі в справі в якості
третіх осіб було залучено ТзОВ
«Еталон» та Головне управління
державної казначейської служби
України у Львівській області (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Стягнуто з Університету на
користь ОСОБА_4 1 057 125 грн. 79 коп.
заборгованості та 3 654 грн. судового
збору (а.с. 126-129).

Дане рішення оскаржили Університет,
ТзОВ „Еталон" та ОСОБА_10, який участі у
розгляді справи не приймав.

Всі апелянти просять оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення і
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Університет вважає, що судом
неправомірно не були взяті до уваги ті
обставини, що засновником Університету
відповідно до його статуту є держава і
фінансується він з державного бюджету
України та перебуває на казначейському
обслуговуванні. З урахуванням цих
обставин на виконання взятих на себе
зобов'язань перед ТзОВ „Еталон"
Університетом 02.08.2013 року, 11.12.2013 року та
26.12.2013 року належним чином було
оформлено платіжні доручення на
загальну суму 1 057 125 грн. 79 коп., які
одержані та зареєстровані для
здійснення оплати у Головному
управлінні державної казначейської
служби України у Львівській області,
яке зобов'язано було протягом 3 днів
провести оплату, чого не було зроблено
з невідомих Університету причин. З
урахуванням вище наведеного,
Університет вважає свої зобов'язання
перед ТзОВ „Еталон" виконаними, а тому
позов ОСОБА_4 до нього необгрунтованим.

Звертає увагу на те, що основний
договір № 18/12Г/77 від 10.08.2012 року було
укладено у письмовій формі - з
реєстрацією його у Головному
управлінні державної казначейської
служби України у Львівській області, а
договір на відступлення права вимоги
від 16.01.2014 року укладений без такої
реєстрації, а відтак договір на
відступлення права вимоги вважає
незаконним: як такий, що укладений з
порушенням вимог ст. 513 ЦК України.

Вважає, що судом не взято до уваги той
факт, що у провадженні СВ Личаківського
РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області
перебуває кримінальне провадження від
29.01.2014 року про вчинення посадовими
особами ТзОВ „Еталон" шахрайських дій
за ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 145-148).

ТзОВ „Еталон" висновок суду про те, що
договір про відступлення права вимоги
не має потреби перевіряти та оцінювати
на нікчемність і неукладеність, вважає
неправомірним, оскільки такий
суперечить роз'ясненням, які містяться
у абзаці 4 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними".

Вважають, що договір про відступлення
права вимоги від імені ТзОВ „Еталон"
укладено з порушенням вимог, які
передбачені ч. 3 ст. 238 ЦК України, а
також звертають увагу на те, що у
матеріалах справи відсутня
довіреність ТзОВ „Еталон" на ім'я
ОСОБА_14 на підставі якої останній
укладав договір про відступлення права
вимоги.

Договір оренди риштування від 20.07.2007
року вважають недійсним і „нікчемним в
силу закону".

Вважає, що судом при ухваленні
оскаржуваного рішення не було
враховано вимог, які встановлені
статтею 513 ЦК України.

Звертає увагу на те, що у матеріалах
справи відсутні додатки, які
передбачені п. 22 договору про
відступлення права вимоги, а також акт
приймання-передачі документів, який
передбачений п. 15 цього договору (а.с.
150-153).

Апелянт ОСОБА_10 покликається на те, що
він за рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
02.08.2012 року (частково зміненим рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 18.11.2013 року) є кредитором ТзОВ
„Еталон", однак згадані судові рішення
не виконано у зв'язку з відсутністю
коштів у згаданого боржника, який
ухиляється від виконання судових
рішень, а відтак вважає, що рішення суду
по даній справі стосується його прав та
інтересів, оскільки за рахунок
отриманних ТзОВ „Еталон" коштів від
Університету можуть бути погашеними
борги ТзОВ перед ним, однак судом
першої інстанції було відмовлено у
задоволенні клопотання про залучення
його до участі у справі в якості
третьої особи (а.с. 137-139).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянтів на підтримання доводів
поданих ними апеляційних скарг та
заперечення цих доводів зі сторони
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги до
задоволення не підлягають з наступних
підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Факт виконання ТзОВ „Еталон" взятих на
себе зобов'язань по Договору № 18/12г-77 на
виконання підрядних робіт, який було
укладено 10.08.2012 року між Університетом
(як замовником) та ТзОВ „Еталон" (як
підрядником; а.с. 13-19), на загальну суму 1
057 125 грн. 79 коп. стверджується
матеріалами справи та ніким з
учасників процесу не оспорюється, а
відтак (в силу частини 1 ст. 61 ЦПК
України) доказуванню не підлягає.

Як вбачається з листа Головного
управління державної казначейської
служби України у Львівській області
від 24.04.2014 року № 9.1-10/4411, станом на 24.04.2014
року роботи виконані ТзОВ „Еталон"
Університетом оплаченими так і не були
(а.с. 83-84), а відтак взяті на себе
Університетом зобов'язання за вище
згаданим Договором на виконання
підрядних робіт станом на 24.04.2014 року
залишалися так і не виконаними.

За наведених обставин доводи
апеляційної скарги стосовно того, що
Університетом було виконано взяті на
себе зобов'язання по оплаті виконаних
ТзОВ „Еталон" робіт шляхом подачі до
Головного управління державної
казначейської служби України у
Львівській області 02.08.2013 року, 11.12.2013
року та 26.12.2013 року платіжних доручень
на загальну суму 1 057 125 грн. 79 коп., не
грунтуються на вимогах чинного
законодавства, які регулюють виконання
зобов'язань, а тому є надуманими і до
уваги прийматися не можуть.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 512 (п.2 ч.1),
516 ЦК України, кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за провочином
(відступлення права вимоги). При цьому
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника.

Як також стверджується матеріалами
справи, 16.01.2014 року між ТзОВ „Еталон" (в
особі його представника за
довіреністю) та позивачем ОСОБА_4 було
укладено Договір про відступлення
права вимоги, згідно якого згадане ТзОВ
право вимоги до Університету за
Договором № 18/12г-77 на виконання
підрядних робіт від 10.08.2012 року на
загальну суму 1 057 125 грн. передало
ОСОБА_4 (а.с. 6-8).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. При цьому частиною 2 ст. 215 ЦК
України встановлено, що недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин), а ч.3 ст. 215 ЦК України - якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як стверджується матеріалами справи,
16.01.2014 року ТзОВ „Еталон" надіслало
Університету повідомлення про
відступлення згаданим товариством
права вимоги позивачу ОСОБА_4 до якого
було долучено оригінал Договору про
відступлення права вимоги від 16.01.2014
року (а.с. 11-12), а відтак саме Університет
(як юридична особа, яка перебуває на
казначейському обслуговуванні у
Головному управлінні державної
казначейської служби України у
Львівській області) мав би
зареєструвати у згаданому управлінні
казначейської служби Договір про
відступлення права вимоги від 16.01.2014
року, оскільки будь-хто інший з
учасників даного спору на таку
реєстрацію не уповноважений.

Недійсність договору про відступлення
права вимоги (який укладається за
наслідками виконання сторонами умов
основного договору) без його державної
реєстрації законом прямо не
встановлена, а відтак такий договір (у
відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України)
відноситься до оспорюваних правочинів.

В той же час, вище згаданий Договір про
відступлення права вимоги від 16.01.2014
року ніким (в тому числі - і
Університетом та ТзОВ „Еталон") в
судовому порядку не оспорювався і в
силу норми ст. 204 ЦК України є чинним.

Крім цього, невиконання боржником за
договором підряду вимог законодавства
про реєстрацію навіть основного
договору підряду (а не тільки договору
про відступлення права вимоги, який
укладається за наслідками виконання
сторонами умов цього договору підряду)
не звільняє боржника (в даному випадку -
Університет) від зобов'язання за цим
договором підряду та актом виконаних
підрядних робіт. Наведена правова
позиція знайшла своє відображення у
постанові Вищого господарського суду
України від 21.05.2012 року по справі № 6/125-11
(а.с. 175-181).

Крім цього, реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто -
елементом зовнішнім щодо договору
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
18.12.2013 року у справі № 6-127цс13).

За вище наведених обставин доводи
апеляційних скарг про ніби-то
нікчемність Договору про відступлення
права вимоги від 16.01.2014 року не
грунтуються на нормах чинного
законодавства, а відтак не можуть
прийматися до уваги.

Наведене стосується також і доводів
апеляційної скарги ТзОВ „Еталон"
стосовно „нікчемності в силу закону"
Договору оренди риштування, який було
укладено 20.07.2007 року між ОСОБА_4, як
орендодавцем, та ТзОВ „Еталон" (в особі
представника даного ТзОВ за
довіреністю), як орендарем, а відтак і
ці доводи також до уваги прийматися не
можуть.

Як вбачається з супровідного листа
ТзОВ „Еталон" від 17.01.2014 року,
Університет 17.01.2014 року отримав Договір
про відступлення права вимоги від
16.01.2014 року з усім пакетом документів,
які передбачені цим Договором (а.с. 5), а
відтак доводи апеляційних скарг
стосовно того, що такий пакет
документів відсутній у матеріалах
справи, колегія суддів визнає
надуманими, оскільки апелянти не були
позбавлені можливості долучити цей
пакет документів (їх копії) до
матеріалів даної цивільної справи.

Апелянтами не було подано до суду
будь-яких доказів про наслідки
кримінального провадження, яке
перебуває в провадженні СВ
Личаківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області ще з 29.01.2014 року (а.с.
75), а відтак доводи апеляційних скарг з
посиланням на наявність згаданого
кримінального провадження також до
уваги прийматися не можуть.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування відсутні
і апеляційні скарги на нього, доводи
яких не спростовують висновків
оскаржуваного рішення, слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11,
представника Львівського
національного університету ім. Івана
Франка, апеляційну скаргою Товариства
з обмеженою відповідальністю „Еталон"
та апеляційну скаргу ОСОБА_12,
представника ОСОБА_10, відхилити та
залишити рішення Галицького районного
суду м. Львова від 06 серпня 2014 року без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Суддя:

Судді: