Справа № 505/3814/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.12.2014 року Котовський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючого судді - Нікітішина В.П.

при секретарі - Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Котовську Одеської області цивільну
справу за позовом Вінницького
національного медичного університету
ім. М.І.Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення
вартості навчання

В С
Т А Н О В И В:

Позивач, Вінницький національний
медичний університет Ім. М.І.Пирогова,
звернувся 04.09.2014 року в суд з цим
позовом до відповідача, ОСОБА_1, з
вимогою ухвалити рішення суду, яким
стягнути з останнього на користь
Вінницького національного медичного
університету Ім. М.І.Пирогова 72 499,59грн.
(сімдесят дві тисячі чотириста
дев'яносто дев'ять гривень п'ятдесят
дев'ять копійок) в рахунок
відшкодування витрат вартості його
навчання та відшкодувати судові
витрати по справі.

З урахуванням заяви позивача від
23.10.2014 року про зміну підстав та
предмету підставою заявлених вимог
зазначав те, що зв'язку із зарахування
Відповідача на навчання, на державне
замовлення - де навчання здійснюється
за рахунок коштів державного бюджету, з
Відповідачем було укладено типову
Угоду про підготовку лікаря №33. Така
вимога, щодо укладення угоди
передбачена п.4 «Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням» затвердженого Постановою
КМУ № 992 від 22.08.1996 року, якою визначено -
керівники вищих навчальних закладів
після зарахування осіб на навчання за
державним замовленням укладають з ними
угоду.

Згідно вказаної Угоди - Відповідач
взяв на себе зобов'язання прибути після
закінчення вищого навчального закладу
за місцем направлення і відпрацювати
не менше трьох років, а у разі відмови
їхати за призначенням відшкодувати
вартість навчання.

24 червня 2011 року Відповідач успішно
закінчив навчання у Позивача та
отримав диплом спеціаліста, отримавши
повну вищу освіту за спеціальністю
«Лікувальна справа» та здобув
кваліфікацію лікаря.

Позивач згідно укладеної Угоди
взяв на себе зобов'язання забезпечити
відповідну якість та рівень підготовки
фахівця (Відповідача) з вищою освітою.
Взяті на себе зобов'язання Відповідач
виконав - доказом чого е успішна здача
Відповідачем державних іспитів та
отримання диплому спеціаліста (копія
Диплому була додана до позову).

Відповідач свої зобов'язання порушив
та належним чином не виконав . За місцем
направлення не прибув та за вказаним
місцем у направленні три роки не
відпрацював.

У зв'язку з вказаним, на адресу
Відповідача було направлено
Лист-вимогу про погашення боргу з
вартості навчання (копія Листа
додається). Однак відповіді на вказаний
лист Позивач до цього часу не отримав,
чи вживаються заходи Відповідачем до
погашення боргу Позивачу невідомо.

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про
освіту» визначено, що випускники
вищих навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно п.І та п. 2 Указу Президента
України від 23 січня 1996 року за № 77/96
«Про заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» визначено:

І. Установити, що вищі навчальні
заклади України здійснюють підготовку
спеціалістів: за рахунок коштів
Державного бюджету України,
республіканського бюджету Автономної
Республіки Крим та місцевих бюджетів -
за державним замовленням; за рахунок
коштів відповідних юридичних та
фізичних осіб - для роботи у
недержавному секторі народного
господарства; за рахунок власних
коштів особи для роботи у державному і
недержавному секторі народного
господарства (за бажанням).

2. Установити, що особи, які
навчаються за рахунок державних
коштів, укладають з адміністрацією
вищого навчального закладу угоду,, за
якою вони зобов'язуються після
закінчення навчання та одержання
відповідної кваліфікації працювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до п. І4 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого Постановою
КМУ № 992 від 22.08.1996 року, - у разі
неприбуття молодого фахівця за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням, за порушення
дисципліни протягом трьох років,
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Представник позивача за
довіреністю О.А.Шабатура в судове
засідання не з'явився. Надав заяву про
розгляд справи у його відсутність в
якій на позові наполягав та не
заперечував у постановленні заочного
рішення.

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який зареєстрований на постійне місце
проживання за адресою: АДРЕСА_1 та його
представник адвокат ОСОБА_3 позов не
визнавали у повному обсязі.

Зазначали, що з позовними
вимогами ВНМУ ім. М.І. Пирогова
відповідачне погоджується, оскільки
вважаю, їх такими, що суперечать
чинному законодавству та укладеним
Україною міжнародним договорам.

Навіть якщо й вважати, що між ним та
ВНМУ ім. М.І. Пирогова існує
зобов'язання, яке виникло із договору
то порушення допущенні ВНМУ ім. М.І.
Пирогова унеможливлюють його
виконання.

У 2005 році за результатами вступних
іспитів поступив на навчання до
Вінницького національного медичного
університету ім. М.І. Пирогова, де
навчався до 2011 року. Після закінчення
навчання він пройшов інтернатуру
передбачену для випускників медичних
ВНЗ.

Відповідно до статті 52 Закону України
"Про освіту" та з метою забезпечення
реалізації права на роботу за фахом
випускникам вищих навчальних закладів
Кабінет Міністрів України видав
постанову від 22 серпня 1996 р. N 992 «Про
Порядок працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, підготовка
яких здійснювалась за державним
замовленням»

Відповідно до п. 5 вказаного порядку

5. За рік до закінчення навчання
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
державні адміністрації, державні
організації та установи, уповноважені
Кабінетом Міністрів України, укладають
контракти з виконавцями державного
замовлення (далі - державні замовники)
відповідно до кількості замовлених
місць, подають міністерствам та
відомствам, що мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади, які виконують державне
замовлення (далі - виконавці державного
замовлення), перелік місць
працевлаштування та умов, які вони
зобов'язуються створити випускнику
(забезпеченість житлом, розмір
заробітної плати, інші соціальні
гарантії). Замовники несуть
відповідальність за достовірність
поданої інформації про потребу у
фахівцях.

Ним 30.06.2011 року у відповідності до
вказаного пункту «Положення...» з ВНМУ
ім. М.І. Пирогова було укладено угоду
про підготовку лікаря.

Вказаним «Положенням ...»
передбачено,

14. У разі неприбуття молодого фахівця
за направленням або відмови без
поважної причини приступити до роботи
за призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.
Крім того вказаним «Порядком...»
зазначено,Соціальні гарантії і
компенсації:

24. Молодим фахівцям, які одержали
направлення на роботу після закінчення
вищого навчального закладу, надається
відпустка тривалістю 30 календарних
днів. За час відпустки молодим фахівцям
виплачується допомога у розмірі
академічної або соціальної стипендії,
що вони отримували в останній місяць
навчання у вищому навчальному закладі
(крім додаткової соціальної стипендії,
що виплачується особам, які
постраждали від Чорнобильської
катастрофи) за рахунок замовника. Після
укладення трудового договору на
молодих фахівців поширюються усі види
соціального захисту, передбачені
колективним договором працівників
підприємства, установи, організації.

32. Випускники, які одержали направлення
на роботу до іншої місцевості, а також
члени їхніх сімей забезпечуються
житлом згідно із законодавством.

Випускники, яких не було забезпечено
житлом згідно з угодою і які
продовжують працювати за призначенням
після визначеного терміну, мають право
на позачергове одержання житла
незалежно від терміну роботи за цим
призначенням.

У разі ліквідації підприємства,
установи, організації право на
позачергове одержання житла
забезпечується згідно із
законодавством.

33. За випускниками, які одержали
направлення на роботу до іншої
місцевості, житло за попереднім місцем
проживання зберігається згідно із
законодавством.

33. Випускники, які одержали направлення
на роботу в іншу місцевість, а також
члени їх сімей забезпечуються житлом
згідно з чинним законодавством та
умовами направлення.

Випускники, яких не забезпечено житлом
згідно з угодою і які продовжують
працювати за призначенням після
закінчення визначеного терміну,
зберігають право на позачергове
одержання житла, незалежно від строку
роботи за цим призначенням.

У разі ліквідації підприємства,
закладу, організації питання щодо
позачергового одержання житла
вирішується згідно із чинним
законодавством.

За випускниками, які одержали
направлення на роботу в іншу
місцевість, житло за попереднім місцем
проживання зберігається згідно із
чинним законодавством.

Аналогічним чином регулює вказані
відносини й «Порядок працевлаштування
випускників державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням» затверджений
наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року

П.33. Випускники, які одержали
направлення на роботу в іншу
місцевість, а також члени їх сімей
забезпечуються житлом згідно з чинним
законодавством та умовами направлення.

Укладеним договором не лише він взяв на
себе обов'язки, а й ВНМУ ім. М.І. Пирогова
також взяв на себе обов'язок
забезпечити передбачені
законодавством соціальні умови для
праці та для виконання умов договору.

В отриманому ним направленні №127
зазначено, що мене має бути забезпечено
житлом (кімната).

Він вчасно прибув за вказаним у
направленні місцем роботи та висловив
вимогу пред'явити йому місце де він
буду жити. Керівництвом
Олександрійського
протитуберкульозного диспансеру йому
було повідомлено, що приміщень які
відповідають вимогам «житлові
приміщення» у них немає та
запропоновано винаймати кімнату в
квартирі, квартиру, або на підставі
усної угоди з керівництвом місцевого
ПТУ мешкати в гуртожитку ПТУ. Жодних
законних підстав для поселення його до
гуртожитку ПТУ не існувало та не існує.
У випадку поселення до гуртожитку ПТУ
без належних на те підстав він був би
позбавлений можливості
зареєструватись за місцем мешкання.

Крім того, йому було запропоновано
винаймати кімнату в квартирі у
сторонньої фізичної особи без
укладання договору найму житла.

Вказані способи забезпечення його
«житлом» є незаконними і погодитись на
них означає

відмовитись від соціальних гарантій,
право на які він має відповідно до
діючого законодавства.

Вживши заходів для самостійного пошуку
жила зрозумів, що у разі прийняття на
роботу він більшу частину заробітної
плати вимушений буду витрачати на найм
житла.

З вказаного приводу ним було
спрямовано листи до головного лікаря
КЗ «Олександрійський ПТД», прокуратури
Кіровоградської області, МОЗ України.

В листах він наголошував, що не
відмовляється від працевлаштування за
направленням але вимагає гарантії
забезпечення житлом.

Відповіді отримані на вказані
звернення суперечать самі собі,
оскільки містять посилання та буцімто
запропоноване йому житло та в той же
час містять інформацію, що «житловий
фонд в медичному закладі відсутній,
договори з власниками житла не
укладались у зв'язку з відсутністю
коштів на вказані цілі».

Належним доказом виконання умов
направлення має бути або договір
(попередній договір) про найм житлового
приміщення (кімнати) в гуртожитку або
квартирі, або свідоцтво про право
власності КЗ «Олександрійський ПТД»
нерухомим майном житлового фонду та
документами, які б підтверджували
наявність у вказаному житловому фонді
вільної кімнати для поселення
працівника. Вказаних доказів позивачем
не надано, оскільки їх немає.

Невиконання ВНМУ ім. М.І. Пирогова умов
договору та умов направлення
унеможливили його працевлаштування
відповідно до направлення.

В даному випадку неможливість
працевлаштування відповідно до
направлення пов'язується з діями ВНМУ
ім. М.І. Пирогова та замовником КЗ
«Олександрійський ПТД», його вина
відсутня, що виключає стягнення з нього
коштів за навчання.

Щодо невизнання позовних вимог у
зв'язку з їх невідповідністю
законодавству України та міжнародним
угодам ратифікованим Україною, свою
правову позицію обґрунтовує наступним:

У статті 53 Конституції України
зазначено, що держава забезпечує
доступність та безоплатність вищої
освіти в державних і комунальних
навчальних закладах.

Відповідно до статті 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці
забороняється. Не вважається
примусовою працею військова або
альтернативна (невійськова) служба, а
також робота чи служба, яка виконується
особою за вироком чи іншим рішенням
суду або відповідно до законів про
воєнний і про надзвичайний стан.

Конвенція Міжнародної організації
праці N 29 "Про примусову чи обов'язкову
працю", що набула чинності для України 10
серпня 1956 року, зобов'язує держави не
допускати примусової праці. Згідно зі
статтею 1 Міжнародної Конвенції "Про
скасування примусової праці" N 105, що
ратифікована Законом України від 05.10.2000
N 2021-ІП, держава зобов'язується
скасувати обов'язкову працю і не
вдаватися до будь-якої її форми як
методу мобілізації і використання
робочої сили для потреб економічного
розвитку.

Водночас відповідно до частини 2 статті
52 Закону України "Про освіту"
випускники вищих навчальних закладів,
які здобули освіту за кошти державного
або місцевого бюджетів, направляються
на роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
N 992 від 22.08.96 року затверджено Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням.

Пункт 14 зазначеного Порядку
встановлює, що у разі неприбуття
молодого фахівця за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до Закону України "Про вищу
освіту" основним завданням, що стоїть
перед вищими навчальними закладами, є
здійснення освітньої діяльності, яка
забезпечує підготовку фахівців
відповідних освітньо-кваліфікаційних
рівнів. Цей закон не містить умов про
обов'язковість трирічного
відпрацювання та відшкодування у
встановленому порядку до державного
бюджету вартості навчання. Не
зазначено у законі і той факт, що вищий
навчальний заклад зобов'язаний
гарантувати випускникові його
працевлаштування, у обов'язки вищого
навчального закладу входить сприяння
працевлаштуванню своїх випускників.

Таким чином, стаття 52 Закону України
"Про освіту" та Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 22.08.96
року N 992, за своїм змістом суперечать
Конституції України, Міжнародній
Конвенції "Про скасування примусової
праці" та статті 56 Закону України "Про
вищу освіту" (який в даному випадку є
спеціальним законом та повинен
застосовуватись до вказаних
правовідносин).

Рішенням Конституційного Суду України
від 04.03.2004 року у справі «Про
доступність та безоплатність освіти»
визначено, що безоплатність вищої
освіти у державних і комунальних
навчальних закладах необхідно
розуміти як можливість здобуття освіти
у цих закладах без оплати, тобто без
внесення плати у будь-якій формі за
освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що
громадянин має право здобути її
відповідно до стандартів вищої освіти
без внесення плати в державних і
комунальних навчальних закладах на
конкурсній основі в межах обсягу
підготовки фахівців для
загальносуспільних потреб (державне
замовлення).

Обов'язковість відпрацювання або
відшкодування вартості навчання
випускником вищого навчального
закладу призводить до порушення
конституційного права громадян на
працю, що вільно обирається
громадянином або на яку він вільно
погоджується (частина перша статті 43
Конституції України) та права на
безоплатність вищої освіти в державних
і комунальних навчальних закладах
(стаття 53 Конституції України).

Докази надані позивачем (облікова
картка випускника, особиста справа
студента) підтверджують той факт, що
навчальну підготовку відповідач
здійснював за державним замовленням.

З вказаних підстав, будь-які
матеріальні претензії до випускника
вищого навчального закладу щодо
відшкодування вартості навчання саме
вищому навчальному закладу є
неправомірними, оскільки оплата
вартості навчання здійснюється не за
рахунок вищого навчального закладу, а
за рахунок коштів державного бюджету
України відповідно до Конституції
України, законів України «Про освіту»
тощо.

Статтею 228 ЦК України встановлено, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Крім цього зазначав, що на цей час ч.2
ст.52 Закону України «Про освіту»
скасовано, а тому не має правових
підстав на заявлені позовні вимоги. З
червня 2013 року він працює
лікарем-фтізіатором в КУ №Котовська
міська лікарня», а тому не спричинив
ніякої шкоди МОЗ Украни.

В задоволені позову просили відмовити
у повному обсязі.

Вислухавши сторону відповідача та
дослідивши письмові докази у справі,
суд приходить до висновку про відмову у
позові повністю, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1статті б1 Закону України
«Про освіту» фінансування державних
навчальних закладів та
установ,організацій, підприємств
системи освіти здійснюється за рахунок
коштів відповідних бюджетів, коштів
галузей народного господарства
державних підприємств і організацій, а
також додаткових джерел фінансування.

Як вбачається з матеріалів справи
правовою підставою для звернення в суд
з цим позовом слугувала вимога ч.2 ст.52
Закону України «Про освіту», яка
визначала, що випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. І4 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого Постановою
КМУ № 992 від 22.08.1996 року, - у разі
неприбуття молодого фахівця за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його з
ініціативи

адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням, за порушення дисципліни
протягом трьох років, випускник
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Однак вище вказана норма закону
скасована згідно Закону України «Про
вищу освіту» №1556/VІІ від 01.07.2014 року.

В свою чергу положенням ст.58
Конституції України визначено, що
Закони і інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії у часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Тому оскільки новим законом скасована
відповідальність особи, яка
визначалась ч.2 ст.52 Закону України «Про
освіту», і новий закон має зворотну дію
у часі щодо відповідача, правових
підстав для задоволення цього позову
суд не вбачає.

Судові витрати у справі суд покладає на
позивача.

Керуючись ст.ст.10,60,88,212-215 ЦПК
України, ст.ст. 21,22, 43,53,58 Конституції
України, ст.ст.52,61 Закону України «Про
освіту», суд

ВИРІШИВ:

Вінницькому національному
медичному університету ім. М.І.Пирогова
у позові до ОСОБА_1 про стягнення
вартості навчання відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної
сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Одеської області
через Котовський міськрайонний суд
Одеської області протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами які не
були присутніми у судовому засіданні
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

С у д
д я-