Справа № 448/2234/13
Головуючий у 1 інстанції: Борисенко В.В.
Провадження № 22-ц/783/6371/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, його представника -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Судововишнянської міської ради
Мостиського району Львівської області,
ОСОБА_4, треті особи - відділ
Держземагенства у Мостиському районі
Львівської області про визнання
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування та скасування
державних актів на право власності на
землю,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
в задоволенні вищезазначеного позову
відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом не досліджені всі
обставини справи та не надано
відповідну оцінку доказам та
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що з представленої в
судовому засіданні карти детального
плану забудови м. Судова Вишня станом
на 1982 рік, суд прийшов до неправильного
висновку про відсутність у ньому
відміток про наявність спільного
заїзду та неправильно зробив висновок
про те, що такий заїзд був влаштований
самовільно.

Апелянт пояснює, що спільний заїзд не
міг бути відображений на генеральному
плані тих років через те, що нові плани
забудови не виготовлялись, а спільний
заїзд було влаштовано в 1996 році.

Апелянт зазначає, що спільний заїзд
відображений у державних актах та
матеріалах технічної документації по
їх виготовленню, зокрема, в державних
актах на право власності на землю та в
кадастрових планах земельних ділянок
ОСОБА_4, де із східної сторони
передбачено спільний заїзд з вул.
Вишневої, проте, в натурі такий
відсутній і є межею з господарством
ОСОБА_6, що підтверджується висновками
постійної земельної погоджувальної
комісії від 24.01.2013 року.

Апелянт вважає, що суд безпідставно не
врахував того, що спільний заїзд з вул.
Вишневої в натурі встановити не
можливо, оскільки ОСОБА_4 приватизував
його.

Крім того, апелянт також звертає увагу
на те, що суд першої інстанції не
врахував те, що його матір, яка була
власником успадкованого ним
будинковолодіння, приватизувала
земельну ділянку, площею 0,096 га на
підставі рішення виконкому
Судовишнянської міської ради від 24.05.1996
року №77 із зазначенням у ньому
спільного заїзду.

Апелянт просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 07 квітня 2014 року рішення
Мостиського районного суду Львівської
області від 06 лютого 2014 року залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 серпня 2014 року
вищезазначену ухвалу суду апеляційної
інстанції скасовано, а справу за
позовом ОСОБА_2 до Судововишнянської
міської ради Мостиського району
Львівської області, ОСОБА_4, треті особи
- відділ Держземагенства у Мостиському
районі Львівської області про визнання
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування та скасування
державних актів на право власності на
землю передано Апеляційному суду
Львівської області на новий розгляд.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник - ОСОБА_3 доводи
апеляційної скарги підтримали. Своєю
чергою, ОСОБА_4 та його представник
-ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги
заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

16 травня 1996 року ОСОБА_7 (мати позивача)
склала заповіт, яким на випадок своєї
смерті усе своє майно, де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалося і взагалі все те, що їй буде
належати на день смерті і на що вона за
законом матиме право, заповіла у
власність своїм дітям: ОСОБА_2, ОСОБА_8
та ОСОБА_9 в рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла і на час
відкриття спадщини їй належав на праві
власності житловий будинок з
господарськими будівлями на АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 17.04.1979 року,
зареєстрованого 31.05.1979 року в
Самбірськом у міжміському бюро
техінвентаризації, та земельна ділянка
для обслуговування цього будинку,
площею 0,096 га на підставі Державного
акта на право приватної власності на
землю від 21.08.1996 року.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач, визначивши за рішенням
Мостиського районного суду Львівської
області від 01.11.2013 року додатковий
строк для прийнятття спадщини, 25.11.2013
року звернувся з заявою до
нотаріальної контори про вступ у
спадкові права за заповітом від 16.05.1996
року після смерті матері ОСОБА_7, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України, часом
відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та п'ятої
ст.1268 ЦК України, спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Як встановлено матеріалами справи,
позивач прийняв спадщину за заповітом
після смерті матері, подавши
відповідну заяву у нотаріальну
контору, відтак, спадкове майно, яке
складається із житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
на АДРЕСА_1 і земельної ділянки, площею
0,096 га за зазначеною адресою, цільове
призначення якої обслуговування
житлового будинку, належить йому з часу
відкриття спадщини і відповідно до ч.3
ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
позивача права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд дійшов правильного
висновку, що позивачем не представлено
жодних доказів у підтвердження того, що
внаслідок безоплатної передачі
Судововишнянською міською радою у
власність відповідача ОСОБА_10
земельної ділянки, площею 0,10 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею
0,10 га для ведення особистого
селянського господарства, позивача
позбавлено заїзду до свого
господарства з вулиці Вишневої,
оскільки через крутий підйом він не
має можливості заїзду з вулиці Садової.

Відповідно до норм ст.116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
в межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянами визначений ст.118
зазначеного Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що
передача відповідачу ОСОБА_10 у
власність земельної ділянки, площею 0,10
га для обслуговування житлового
будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки,
площею 0,10 га за зазначеною адресою для
ведення особистого селянського
господарства проведена
Судововишнянською міською радою з
дотриманням вимог земельного
законодавства та у відповідності до
Закону України «Про місцеве
самоврядування».

Так із генерального плану забудови
міста Судова Вишня за 1982 рік
вбачається, що заїзд до господарства
позивача існує з вулиці Садової, а до
господарства відповідача - з вулиці
Вишневої. Жодного іншого заїзду з
вулиці Вишневої до господарства
позивача та його земельної ділянки,
розташованих на АДРЕСА_1 не
передбачено. Зазначений генеральний
план міста з того часу не змінювався і
на даний час є діючим. Ці обставини
також підтвердив в судових засіданнях
представник Держземагенства у
Мостиському районі Львівської області.
Та обставина, що на планах земельної
ділянки, наданої матері позивача під
забудову та у планах встановлених меж
земельних ділянок суміжних
землекористувачів (власників)
зазначений заїзд з вулиці Вишневої до
вулиці Садової не може бути підставою
для задоволення позовних вимог,
оскільки такий заїзд був облаштований
самовільно без узгодження з міською
радою як її власником, оскільки
будь-яких рішень органу місцевого
самоврядування про облаштування
зазначеного заїзду ні суду першої, ні
апеляційної інстанцій не представлено.

З урахуванням встановленого, суд
дійшов правильного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову. Рішення суду
відповідає матеріалам справи, доказам
та вимогам матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а відтак, підстав для
її задоволення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.