22-ц/772/3220/2014Головуючий в суді першої
інстанції Овсюк Є. М.Категорія 50
Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Іващука
В.А.., Якименко М.М.,при
секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 18 жовтня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визначення
розміру заборгованості по аліментам,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до
суду із вказаним позовом, зазначала, що
рішенням Ладижинського районного суду
Вінницької області від 6 липня 2004 року
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 на
утримання неповнолітнього ОСОБА_10
аліменти у розмірі 20% всіх видів
заробітку. Відповідач, який на час
ухвалення рішення і на даний час працює
приватним підприємцем, з часу набрання
рішенням законної сили відповідач
безпідставно сплачував не 20% всіх видів
заробітку, а 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку,
внаслідок чого виникла заборгованість
зі сплати аліментів за період з червня
2004 року по вересень 2012 року.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_8 просила стягнути з ОСОБА_6 на її
користь заборгованість по аліментам у
сумі 199 806,37 грн. за період з червня 2004
року по вересень 2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визначено розмір заборгованості
ОСОБА_6 зі сплати аліментів на користь
ОСОБА_7 на утримання неповнолітньої
дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з
червня 2004 року по вересень 2012 року у
сумі 50 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
змінити рішення суду та визначити
розмір заборгованості по аліментам
ОСОБА_6 на її користь на утримання
дитини ОСОБА_10 з червня 2004 року по
вересень 2012 року у сумі 199 806, 37 грн.,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає
задоволенню, а в задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_7 слід
відмовити.

Відповідно до ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Ладижинського міського суду
Вінницької області від 4 липня 2004 року
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
аліменти на утримання неповнолітнього
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 20% всіх
видів заробітку щомісячно і до
досягнення дитиною повноліття,
починаючи з 23 червня 2004 року.

На час ухвалення рішення по цей час
ОСОБА_6 зареєстрований як фізична
особа-підприємець і є платником
єдиного податку.

З 23 червня 2004 року по 4 вересня 2012 року
відповідач сплачував аліменти у
розмірі 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Рішенням Замостянського районного
суду Вінницької області від 14 грудня 2011
року з відповідача на користь позивача
стягнуто заборгованість за аліментами,
виходячи із 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку, що
виникла за період з вересня 2008 року по
жовтень 2011 року і пеню за цей період.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_7
суд першої інстанції виходив з того, що
аліменти у розмірі 20% від всіх видів
заробітку (доходів), присуджені
рішенням Ладижинського районного суду
Вінницької області від 6 липня 2004 року,
необхідно вираховувати із сукупного
доходу, що складає різницю між валовим
доходом та витратами, які за
Інструкцією про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю визначив у
розмірі 25%, та, врахувавши вимоги
розумності і справедливості, обставини
справи, заборгованість за аліментами
визначив у сумі 50 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 9 ст. 74 Закону
України «Про виконавче провадження»
розмір заборгованості із сплати
аліментів у порядку, встановленому СК
України, визначається державним
виконавцем, який складає відповідний
розрахунок та повідомляє про нього
стягувачу і боржнику; за заявою
заінтересованої особи спір щодо
розміру цієї заборгованості
вирішується судом.

Стаття 195 СК України, яка встановлює
порядок визначення заборгованості за
аліментами, присудженими у частці від
заробітку (доходу), у частині четвертій,
зміст якої узгоджується зі змістом
Інструкції про порядок вчинення
виконавчих дій та Закону України «Про
виконавче провадження»; повноваження з
обчислення розміру заборгованості за
аліментами надає державному виконавцю
і тільки у разі спору - суду.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

У судовому засіданні апеляційного суду
колегією суддів досліджено та оглянуто
матеріали виконавчого провадження ВП
№ 20114751 з виконання виконавчого листа №
2-495від 06 липня 2004 року, виданого
Ладижинським міським судом Вінницької
області про стягнення аліментів з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 на утримання
дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі
20% всіх видів заробітку щомісячно і до
повноліття дитини, починаючи з 23 червня
2004 року. З вказаного провадження
вбачається, що ОСОБА_7 неодноразово
зверталася до державного виконавця про
здійснення розрахунку заборгованості
по сплаті аліментів за період з 2004 року
по жовтень 2011 року шляхом вирахування
20% від доходів відповідача, отриманих
від здійснення підприємницької
діяльності.

У задоволенні заяв ОСОБА_7 про
здійснення повторних перерахунків
заборгованості було відмовлено через
відсутність щомісячного офіційного
доходу боржника, який здійснює
підприємницьку діяльність за
спрощеною системою обліку і звітності.

У судовому порядку стягувач не
оскаржувала дії державного виконавця
щодо відмови у здійсненні повторного
розрахунку заборгованості по
аліментам.

Також встановлено, що 14 грудня 2011 року
Замостянським районним судом м.
Вінниці ухвалено рішення по справі (№
2-2349/2011) за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості та пені зі
сплати аліментів, яким позов ОСОБА_7
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_7 заборгованість зі
сплати аліментів на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_10 у розмірі
99 грн.10 коп. (як різниця між фактично
сплаченими аліментами та нарахованими
аліментами у розмірі 30% мінімального
прожиткового мінімуму) та неустойку за
прострочення сплати аліментів за
період з вересня 2008 року по жовтень 2011
року у сумі 2000 грн. Ухвалою
апеляційного суду Вінницької області,
вказане рішення суду змінено у частині
стягнення витрат на правову допомогу
змінено, а в решті залишено без змін.
Дане рішення набуло законної сили.

Колегією суддів встановлено, що
постановою ВДВС Ладижинського
міського управління юстиції від 28
лютого 2012 року виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-495, виданого 06 липня 2004 року
Ладижинським міським судом Вінницької
області, про стягнення аліментів -
закінчено у зв'язку з фактичним повним
виконанням рішення суду.

Позивачка ОСОБА_7 зазначену вище
постанову державного виконавця у
судовому порядку не оскаржувала.

Задовольняючи позов про визначення
заборгованості по сплаті аліментів,
суд першої інстанції виходив з того, що
аліменти за період з вересня 2008 року по
жовтень 2011 року повинні були
вираховуватися у розмірі 20% від чистого
доходу боржника, отриманого ним від
зайняття підприємницькою діяльністю,
який, в свою чергу, визначається як
різниця між сумою валового доходу та
нормою витрат, встановлених п.13
Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої Наказом ГДПІ України
21.04.1993 року за №12.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками, оскільки суд першої
інстанції застосував до виниклих
правовідносин норми матеріального
права, що не підлягали застосуванню.

Так, колегією суддів встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 в період з червня 2004
року по вересень 2012 року перебував на
спрощеній системі оподаткування та був
платником єдиного податку, що
підтверджено офіційними довідками
Ладижинського відділення Бершадської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій
області №77 від 20.01.2012 року (а.с.25) та №786
від 04.12.2013 року (а.с.118).

Порядок визначення доходів суб'єктів
малого підприємництва, що сплачують
єдиний податок до 01.01.2012 року
регулювався Указом Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» №727/98 від 03.07.1998 року , а
з 01.01.2012 року Податковим кодексом
України від 02.12.2010 року (із змінами та
доповненнями).

Відповідно до ст.2 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» №727/98
від 03.07.1998 року доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, що обкладається єдиним
податком, не включаються до складу
сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого
платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума
єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних
податкових зобов'язань як самого
платника податку, так і осіб, які
перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його
сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Статтею 6 цього ж Указу визначено, що
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником
податку на доходи фізичних осіб (для
фізичних осіб - суб'єктів малого
підприємництва).

Аналогічні положення містяться в п.292.2
ст.292 і п.297.1 ст.297 Податкового кодексу
України

Таким чином застосування до виниклих
правовідносин положень Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю в частині визначення доходу
приватного підприємця - платника
єдиного податку є неможливим, позаяк
такі особи не є платниками податку на
доходи фізичних осіб і дія цієї
інструкції на них не
розповсюджувалась.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення суду першої
інстанції є порушення або неправильне
застосування норм матеріального права,
а також невідповідність висновків суду
обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального права, а тому колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_7

На підставі викладеного,
керуючись Указом Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» №727/98 від 03.07.1998 року,
ст. 195 СК України, п.292.2 ст.292, п.297.1 ст.297
Податкового кодексу України ст.ст.1, 3, 57,
60, 303, 307-309, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2013 року
скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про визначення розміру
заборгованості по аліментам -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий суддя :
В.С. Вавшко

Судді:
В.А. Іващук

М.М. Якименко

З оригіналом вірно :