Провадження №22-ц/784/3311/14
Головуючий у першій інстанції-Гуденко
Категорія 20
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Кудрі В.М.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1 а.с. 15

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 4 листопада 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання угоди недійсною

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року представник ОСОБА_2
звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про визнання угоди недійсною.

Позивач зазначав, що 14 червня 2007 року
він видав довіреність на ім'я своєї
дружини ОСОБА_3 для продажу від його
імені квартири АДРЕСА_1, яка належала
йому на праві власності. Проте, ОСОБА_3
приховала від нього факт виконання нею
його доручення по продажу квартири, а
тим часом 4 серпня 2008 року потайки
формально уклала договір
купівлі-продажу квартири зі своєю
подругою - ОСОБА_4 Остання кошти за
договором не сплачувала, до квартири
ніколи не вселялася, житло не
утримувала, а пізніше, 13 квітня 2009 року
уклала договір дарування нерухомості
на ім'я ОСОБА_3

Посилаючись на фіктивний характер
угод, укладених лише з метою
переведення прав власника на ім'я
ОСОБА_3 та правила статті 234 ЦК, позивач
просив визнати недійсними договір
купівлі-продажу від 4 серпня 2008 року.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позов
не визнав, посилаючись на реальний
характер угод та виконання сторонами
його умов.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 4 листопада 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 просив рішення
скасувати та задовольнити позов,
посилаючись на невірну оцінку судом
зібраних доказів та наявність підстав
для визнання угод недійсними.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

Так, за загальними положеннями
правочин, як дія осіб (особи),
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, може вчинятись ними (нею) як
особисто, так через представника.

Відповідно до статі 239 ЦК правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні прав на
обов'язки особи, яку він представляє.

Отже, основними учасниками правочину,
незалежно від того, чи діють вони
особисто, чи через представника, є
носії цивільних прав, а саме особа, яка
передає свої права, та особа, яка їх
набуває, внаслідок досягнутої угоди.

Відповідно до статті 234 ЦК фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином. Причому такі цілі можуть
бути протизаконними (приховання цього
майна від конфіскації), або фіктивний
правочин може взагалі не мати правової
мети. Фіктивним може бути визнаний
будь-який правочин, якщо він не має на
меті встановлення правових наслідків.

Для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину.

Сам по собі факт невиконання правочину
сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. У разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний. (пункт 24
постанова Пленуму ВСУ №9 від 6
листопада 2009 року « Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»). Отже, позивач,
який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 2 жовтня 1995 року з ОСОБА_5
(батьком), набув право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

14 червня 2007 року ОСОБА_2, який постійно
проживає у Німеччині, видав доручення
на ім'я своєї дружини ОСОБА_3, за якою
наділив відповідачку правами на
оформлення всіх документів для продажу
нерухомості, а також на продаж цього
майна на будь-яких умовах та за
будь-якою ціною (а.с. 71-72).

4 серпня 2008 року ОСОБА_3, діючи на
підставі доручення від імені ОСОБА_2, як
продавця, уклала договір
купівлі-продажу з ОСОБА_4, як покупцем.
Вартість квартири визначена сторонами
зазначена у 6777 грн.(а.с.7).

13 квітня 2009 року ОСОБА_4 уклала договір
дарування цієї ж квартири на ім'я
ОСОБА_3 (а.с. 8).

Отже, встановлені обставини, в тому
числі і зміст позовної заяви, свідчать
про те, що ОСОБА_2, як власник квартири,
не тільки мав намір продати належне
йому житло, але і вчинив всі необхідні
дії, спрямовані на укладення угоди,
доручивши ОСОБА_3 діяти від його імені
на власний розсуд, та очікував
виконання доручення.

Покупець ОСОБА_4 також після укладення
договору 6 жовтня 2008 року зареєструвала
своє право власності на нерухомість, а
13 квітня 2009 року розпорядилась
власністю на власний розсуд.

Крім того, рішенням суду, яке набуло
законної сили, встановлено факт
передачі грошей ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу та отримання їх
продавцем (а.с.71-72). Ці факти є
преюдиційними за правилами статті 60
ЦПК.

Таким чином, встановлені обставини
свідчать про те, що і ОСОБА_2, як дійсна
сторона договору купівлі-продажу, і
ОСОБА_4 мали наміри створити юридичні
наслідки та частково виконали умови
угоди.

Недоведеність відсутності умислу у
обох сторін на укладення угоди без
створення правових наслідків є
перешкодою для визнання такого
правочину недійсним за статтею 234 ЦК.

Намір представника однієї із сторін,
всупереч волевиявленню та інтересам
особи, яку він представляє, укласти
договір лише про людське око, на чому
наполягає позивач, не може бути
достатньою підставою для застосування
правил цієї норми.

Не можуть бути доказом фіктивності
правочину і посилання апелянта на
невідповідність ціни договору дійсній
вартості майна, оскільки цих обставин
диспозиція статті 234 ЦК не містить.

Недобросовісність представника
продавця при виконанні доручення, факт
приховання укладеної угоди від
дійсного продавця та не отримання ним
грошей за продане майно, на що
посилається апелянт, може свідчити
лише про зловживання довірою позивача
та не є ознаками фіктивного правочину.

Оскільки апеляційна скарга не містить
доводів, які б спростовували висновки
суду щодо підстав для визнання
правочину фіктивним, колегія суддів не
вбачає і підстав для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 4 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді