Провадження № 2/201/3026/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 жовтня

31 жовтня 2014 року

Жовтневий районний суд

м.Дніпропетровська

У складі:

головуючого судді - Браги А.В.,

при секретарі - Ляховій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу №
201/12176/14ц за позовною заявою ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2014 року ОСОБА_1
звернулась до Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська з позовом до
ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просила
суд стягнути з відповідача на її
користь моральну шкоду в сумі 60 900,00
гривень.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач послалась на те, що 23
жовтня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до Октябрського районного
суду м. Полтави з позовом до неї про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № б/н від 21 березня 2007 року.
Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави позовні вимоги банку були
задоволені та присуджено стягнути з
ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 10 340,95 гривень та судові
витрати по справі. Позивач зазначає, що
судових повісток вона ніколи не
отримувала. Про розгляд даної справи
обізнана не була, у зв'язку з чим
наголошує на незаконності винесеного
рішення. Також, позивач зазначає, що
через два роки, 26 березня 2011 року
відповідач знову звернувся до того ж
суду з позовом про стягнення з неї
заборгованості за кредитним договором
№ б/н від 21 березня 2007 року в розмірі 14
675,60 гривень. Судом було відкрито
провадження по справі. Було накладено
арешт на все майно позивача та її було
обмежено в праві виїзду за межі
України. Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 05 грудня 2012 року, якому
вищезазначена справа була передана, у
задоволенні позову банку було
відмовлено за недоведеністю позовних
вимог. Таке рішення було прийнято судом
на підставі юридичного аналізу доказів
в їх сукупності зі всіма матеріалами
справи, зокрема висновку
почеркознавчої експертизи № 8702 від 29
жовтня 2012 року, згідно якої підписи і
рукописні записи у заявах кредитного
договору від 21 березня 2007 року та
кредитного договору на збільшення
кредитного ліміту виконані не ОСОБА_1
Вищезазначене рішення набуло чинності
29 грудня 2012 року. Однак банк знову
звернувся з позовом до позивача про
стягнення з неї заборгованості за
обумовленим вище кредитним договором
від 21 березня 2007 року. Такі дії банку
позивач вважає злочинними, у зв'язку з
чим звернувся до відповідних органів
прокуратури м. Миргорода та
Дніпропетровська. На думку позивача, їй
була спричинена моральна шкода, яка
виражається у вимаганні від неї сплати
заборгованості, якої не існувало, у
телефонних дзвінках з погрожуванням
тяжкими наслідками. Вищезазначені дії
банку доставили позивачу величезні
душевні страждання, створили
дискомфорт і конфліктність у сім'ї,
принизили в очах знайомих, призвели до
втрати у авторитету та її доброго ім'я.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про стягнення моральної
шкоди у сумі 60 900,00 гривень.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, проте надала до суду заяву в
якій просила розглянути справу без її
участі, позовні вимоги підтримала та
просила суд їх задовольнити, прийняте
рішення суду направити позивачу.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце слухання справи був повідомлений
належним чином відповідно до вимог
діючого законодавства, причини неявки
суду не повідомив, з клопотанням про
відкладення розгляду справи до суду не
звернувся, у зв'язку з чим судом
ухвалено про заочний розгляд справи в
порядку ст. 224 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 25 травня 2011 року
позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся
до Октябрського районного суду м.
Полтави з позовом до відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посилаючись на
порушення ними його прав, стягнення
суми зобов'язань за кредитним
договором та договором поруки.

Ухвалами вище визначеного суду від 01
червня 2011 року було відкрито
провадження по цій справі та
забезпечено позов шляхом обмеження
відповідача ОСОБА_1 у праві виїзду за
межі України до виконання нею своїх
зобов'язань, накладено арешт на її
рухоме та нерухоме майно в межах суми
заявлених позовних вимог.

Ухвалами Октябрського районного суду
м. Полтави від 02 листопада 2011 року дану
цивільну справу було направлено за
підсудністю на розгляд до
Миргородського міськрайонного суду
Полтавської області.

За результатами розгляду обумовленої
вище цивільної справи, 05 грудня 2012 року
рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором було відмовлено за
недоведеністю позовних вимог (а.с. 35 - 36).

До того, в обґрунтування позовних вимог
щодо спричинення їй моральних
страждань, ОСОБА_1 було надано рішення
суду, згідно з яким позовні вимоги ПАТ
КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору було задоволено
повністю та присуджено стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» 10340,95 гривень -
заборгованість за кредитними
договорами; 500,00 гривень - витрат ПАТ КБ
«ПриватБанк» на оплату послуг
адвоката; 45,00 гривень - судових витрат
(а.с. 27 - 28).

Вирішуючи питання про належність та
допустимість доказів по справі, суд
критично відноситься до наданої
позивачем обумовленої вище копії
рішення суду та її достовірності, з
огляду на те, що останнє не містись
обов'язкових реквізитів судового
рішення, визначених ст. 215 ЦПК України,
зокрема відсутня дата його прийняття
та найменування суду, прізвище
головуючого судді, номер справи, а
також підписи уповноважених осіб та
гербова печатка суду, що суперечить
вимогам діловодства місцевих
загальних судів та вказує на
відсутність доведеності її ухвалення
судом.

Правовідносини, які виникли між
сторонами врегульовані нормами
Цивільного кодексу України та іншими
нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року № 4, під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або

ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31 березня
1995 року № 4 у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

У пункті 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31 березня
1995 року № 4 закріплено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність

причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві

моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Особа (фізична чи
юридична) звільняється від
відповідальності по відшкодуванню
моральної шкоди, якщо доведе, що
остання заподіяна не з її вини.
Відповідальність заподіювача шкоди
без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Відповідно до п. 9 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Таким чином, при вирішенні спорів
про відшкодування моральної шкоди за
вказаними нормами права доказуванню
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправними діяннями
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

В обґрунтування протиправності
поведінки відповідача, яка, як зазначає
позивач, спричинила їй та її родині
моральної шкоди, ОСОБА_1 посилається на
необґрунтовані та безпідставні
звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з
вимогами про стягнення суми
заборгованості, нарахованої ОСОБА_1, а
також чисельними телефонними
дзвінками банку, які позбавили спокою
родину позивача.

Законодавство пов'язує
відшкодування моральної шкоди сама з
неправомірністю рішення, дії або
бездіяльності, про що зазначено в ст. 1167
ЦК України. Доказів доведення
неправомірності, протиправності в діях
відповідача по відношенню до позивача
останній не надав.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України
відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

В силу зазначеного суд приходить
до висновку про відсутність
доведеності протиправності в діях
відповідача.

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги позивач посилається на те, що з
вини відповідача погіршився стан
здоров'я її дитини, та з огляду на що, як
зазначає у позові позивач, був
визначений розмір суми, яку позивач
просить стягнути з відповідача на
відшкодування моральної шкоди.

Суд критично ставиться до таких
тверджень позивача з огляду на
наступне.

Під моральною шкодою розуміють
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб.

Як на протиправність дій
відповідача, позивач посилається на
систематичні дзвінки з боку
відповідача. Проте на підтвердження
цього факту жодних доказів суду надано
не було.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

В контексті спірних правовідносин, з
огляду на норми матеріального та
процесуального права, суд дійшов
висновку про те, що правова позиція
сторони відповідача, що полягає у
зверненні останнього до суду з метою
захисту, на його думку, порушених,
оспорюваних або невизнаних прав та
законних інтересів банку не може
кваліфікуватися як винні дії
відповідача, що зумовили нанесення
позивачу та його дитині моральних
страждань.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

18 вересня 2014 року позивачем по справі
була подана до суду заява про
призначення судово-психіатричної
експертизи по справі з метою
встановлення її емоційного стану.

Відповідно до п. 2 ст. 133 ЦПК України,
способами забезпечення судом доказів є
допит свідків, призначення експертизи,
витребування та (або) огляд доказів,
тощо.

Підпунктом 13 пункту 1 частини 2 статті 4
Закону України «Про судовий збір»
передбачена сплата судового збору за
подачу до суду стороною цивільного
процесу клопотання про забезпечення
доказів або позову, який становить 0,1
розміру мінімальної заробітної плати.

Натомість, позивачем судовий збір за
поданим клопотанням сплачено не було.

Згідно ст. 66 ЦПК України висновок
експерта, це докладний опис проведених
експертом досліджень, зроблені у
результаті їх висновки та обґрунтовані
відповіді на питання, задані судом.

Нормою статті 145 ЦПК України
передбачено, що призначення експертизи
є обов'язковим у разі заявлення
клопотання про призначення експертизи
обома сторонами. Призначення
експертизи є обов'язковим також за
клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити:
характер і ступінь ушкодження здоров'я;
психічний стан особи; вік особи, якщо
про це немає відповідних документів і
неможливо їх одержати.

Відповідно до п. 6 ст. 147 ЦПК України,
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212
цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними
приписами оцінювання доказів, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об`єктивному та
безпосередньому дослідження наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв`язок
доказів у їх сукупності.

Враховуючи той факт, що проведення
експертизи за даною категорією справ
не є обов'язковою умовою та позивачем
не було сплачено судовий збір за
подання відповідної заяви, з огляду на
що подана позивачем заява судом не
розглядалася.

Дослідивши наявні у справі докази, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
оскільки звернення ПАТ КБ «ПриватБанк»
до суду щодо стягнення грошових коштів
з ОСОБА_1 з якими остання пов'язує
необхідність відшкодування завданої
їй моральної шкоди суд кваліфікує, як
право звернення до суду, що не
обмежується Законом, незалежно від
результатів розгляду та кількості
таких звернень.

При тому, посилання позивача на
заборону ПАТ КБ «ПриватБанк» в
обмеженні ОСОБА_1 у реалізації її
громадянських прав на виїзд,
накладення арешту на її особисте майно,
суд не приймає до уваги, оскільки, такі
рішення не входить у компетенцію
господарського товариства, а є
виключним правом суду.

Тому, аналізуючи встановлені в
судовому засіданні фактичні обставини
в контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення суми моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст. 88
ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати по справі у вигляді
сплаченого позивачем судового збору не
відшкодовувати.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 11, 13, 16, 23, 1167 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60 - 61, 88, 128, 212 - 215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк» про стягнення моральної
шкоди у цивільній справі №201/12176/14ц, -
відмовити.

Судові витрати у справі, що були
понесені ОСОБА_1 при зверненні до суду
не відшкодовуються.

Заочне рішення суду набирає законної
сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК
України.

Заочне рішення суду може бути
переглянуте судом за письмовою заявою
відповідача про перегляд заочного
рішення, яка може бути подана
відповідачем протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем протягом десяти
днів з дня отримання рішення до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя :
А.В.
Брага