Справа № 587/1659/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Сумський районний суд
Сумської області під головуванням
судді Степаненка О.А., при секретарі
Токаревій В.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Суми
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення грошових сум,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим,
що 08.04.2008 та 14.04.2008 року позивач передав
відповідачу як завдаток двічі по 10000
доларів США, а всього 20 тисяч доларів
США, під умову, що відповідач продасть
нежитлове приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться в
АДРЕСА_1, як тільки «оформить
документи». По кожному випадку
отримання коштів, відповідач надавав
письмові розписки. Однак до липня 2014
року позивач не знав, що відповідач не
набув права власності на зазначене
приміщення. Починаючи з 08.04.2008 року
відповідач надав позивачу в оренду
вказане приміщення із виплатою
щомісячно 460 грн. орендної плати.
Вказаний договір був підписаний на
строк «з дня підписання договору до
переоформлення приміщення». На початку
липня 2014 року відповідач поставив до
відома, що не бажає продавати нежитлове
приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», а
отримані від позивача у квітні 2008 року
кошти в розмірі 20 тис. доларів США він
зарахував як оплату оренди за це
приміщення. Вважаючи передану ним суму
грошей завдатком, сплаченим в рахунок
подальшого укладення договору
купівлі-продажу приміщення магазину,
посилаючись на те, що неукладення
договору купівлі-продажу магазину
відбулося з вини відповідача, позивач
просив стягнути з відповідача суму
подвійного завдатку в розмірі 315120
гривень ( з урахуванням індексу
інфляції за період користування
грошовими коштами протягом 2009-2014
років), а також 29552,21 гривень ( 3% річних
за користування грошовими коштами) і
моральну шкоду в розмірі 50000 гривень.

Під час розгляду справи позивач,
уточнивши свої позовні вимоги,
фактично відмовився від позовних вимог
в частині стягнення суми подвійного
завдатку з урахуванням індексу
інфляції за період користування
грошовими коштами, а в частині
стягнення 3% річних за користування
грошовими коштами і моральної шкоди в
розмірі 50000 гривень. В уточненій
позовній заяві позивач просив стягнути
з відповідача еквівалент 20000 доларів
США з розрахунку курсу української
гривні до долара США, встановленого
Національним банком України на день
ухвалення судового рішення по справі, а
також понесені ним судові витрати по
справі.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в
судовому засіданні уточнені позовні
вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач, оспорюючи позовні вимоги,
пояснив, що 11 червня 1997 р. він придбав у
Сумсько-Степанівського цукрокомбінату
нежитлове приміщення колишніх
магазинів «Кулінарія-Книги»,
заплативши у касу цукрокомбінату
вартість будівлі. Відразу ж після
передачі йому приміщення ним був
здійснений капітальний ремонт
приміщення магазину. При відкритті у 1999
році підприємницької діяльності для
здійснення торгівельної діяльності
йому як власнику приміщення надавались
всі необхідні для цього документи та
дозволи з санепідемстанції, обленерго,
органів МВС, протипожежної служби. На
початку 2008 р. у нього склались тяжкі
сімейні обставини, його дружина тяжко
захворіла, були потрібні кошти на її
лікування, також на той час у нього
виникла заборгованість по внескам до
Пенсійного фронду та поставщикам
товарів, тому він вирішив магазин
продати. В січні 2008 року вони з ОСОБА_1
домовились про укладення договору
купівлі-продажу магазину за 40 000
доларів США. В квітні 2008 р. ОСОБА_1
попросив зменшити ціну за магазин, і
вони домовились, що приміщення
магазину він продасть за 38 000 дол. США, а
20000 доларів США ОСОБА_1 передасть в
якості завдатку. 8 квітня 2008 року він
передав магазин ОСОБА_1 в користування,
а той передав кошти в сумі 10000 дол.США, а
14 квітня 2008 року передав ще 10000 дол. США,
про зо він надавав ОСОБА_1 розписки.
Оскільки решти коштів в сумі 18000 дол.
США у ОСОБА_1 на час передачі йому в
користування магазину не було, ОСОБА_1
попросив почекати і тому вони
домовились укласти договір оренди
приміщення після передачі решти
обумовленої домовленістю коштів.
Після передачі магазину, тобто після
08.04.2008 року, протягом 8 місяців він
неодноразово телефонував ОСОБА_1 з
питання оформлення договору
купівлі-продажу. Однак зустрічі не
відбувалися з вини ОСОБА_1 Крім того
вважав, що позивач пропустив строк
позовної давності, перебіг строку
якого необхідно відраховувати з 08.12.2008
року - строку передачі решти коштів
вартості магазину по договору
купівлі-продажу, який визначався
умовами п.12 договору оренди.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд вважає змінені позовні
вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Суд, дослідивши і оцінивши в сукупності
докази по справі, прийшов до висновку,
що позов обґрунтований і підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що 11 червня 1997 р.
ОСОБА_2 придбав у
Сумсько-Степанівського цукрокомбінату
нежитлове приміщення колишніх
магазинів «Кулінарія-Книги»,
заплативши у касу цукрокомбінату
вартість будівлі в сумі 2665 руб., що
підтверджується копією квитанції до
приходного касового ордеру №829 від 11
червня 1997 року( ар. с. 65).

В січні 2008 року ОСОБА_2 вирішив продати
магазин і вони домовилися з ОСОБА_1 про
продаж останньому магазину за 40 тис.
доларів США. В квітні 2008 року сторони за
взаємною домовленістю зменшили
вартість магазину до 38 тис. доларів США,
а також домовились про те, що 20000
доларів США ОСОБА_1 передасть в якості
передоплати(авансу), а решту грошей
передасть пізніше. До оформлення
договору купівлі-продажу сторони
уклали договір оренди приміщення
магазину від 8 квітня 2008 року, який мав
діяти до переоформлення магазину і
надавав можливість ОСОБА_1, як
приватному підприємцю, користуватися
приміщенням магазину, укладати від
свого імені договори з обленерго,
пожежною службою, іншими
підприємствами, вести іншу
підприємницьку діяльність.

На виконання домовленості щодо
купівлі-продажу магазину, 08.04.2008 р. та
14.04.2008 року позивач передав відповідачу
двічі по 10000 доларів США, а всього
передав 20 тисяч доларів США, що
підтверджується копіями власноручно
написаних розписок ОСОБА_2І.( ар.с. 7,8).

В подальшому з різних причин
об'єктивного та суб'єктивного
характеру сторони відмовилися від
укладення договору купівлі - продажу
магазину, однак 20000 доларів США,
переданих ОСОБА_1 ОСОБА_2І, не були
останнім повернуті позивачу.

Зазначені обставини сторонами не
оспорюються і підтверджується
наданими суду доказами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
надав суду копію розписок відповідача,
з тексту яких вбачається, що 08.04.2008 р.
ОСОБА_2 в рахунок майбутнього продажу
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1
отримав завдаток від ОСОБА_1 в сумі 10
тисяч доларів США ( ар.с.7) та 14.04.2008 року
позивач передав відповідачу в рахунок
майбутнього продажу магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в якості завдатку ще 10000
доларів США, а всього передав 20 тисяч
доларів США ( ар. с. 8).

У відповідності з ст. ст. 570, 571 ЦК
України завдатком є грошова сума або
рухоме майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом. Якщо порушення
зобов'язання сталося з вини кредитора,
він зобов'язаний повернути боржникові
завдаток та додатково сплатити суму в
розмірі завдатку або його вартості.

Вирішуючи питання про правову
природу отриманих відповідачем грошей,
суд виходить з того, що отримані кошти
не були завдатком, тобто грошовою
сумою, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором купівлі - продажу платежів,
не дивлячись на те, що слово «завдаток»
фігурує в розписках і отримані кошти
завдатком називали самі сторони.

З тексту розписок неможливо зробити
висновок про те, за що отримані грошові
кошти, які в тексті розписки іменуються
завдатком, в рахунок яких конкретно
платежів, між якими сторонами, на яких
умовах і за яким саме договором.

Розписки, надані позивачем, самі
по собі свідчать про передачу
позивачем грошей відповідачу, а не про
отримання відповідачем завдатку за
договором купівлі-продажу магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

За таких обставин суд виходить з того,
що написані відповідачем розписки про
отримання завдатку за договором
купівлі-продажу не тягнуть за собою
наслідків, передбачених ст. 571 ЦК
України, оскільки отримані ОСОБА_2
грошові суми завдатком не являються.

Посилання відповідача та його
представника ОСОБА_4 на те, що
неукладення договору купівлі-продажу
відбулося з вини ОСОБА_1, не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позову, оскільки достовірних та
допустимих доказів на підтвердження
цих обставин суду не надано і в даному
випадку вина однієї з сторін в
неукладенні договору вирішального
значення не має.

Крім того, як встановлено судом,
отримуючи гроші і виступаючи як
продавець будівлі магазину, ОСОБА_2 не
мав повноважень на укладення договору
купівлі-продажу будинку і взагалі не
міг такий договір укласти за будь - яких
умов, оскільки не являвся власником
магазину і не мав відповідних
повноважень від власника цього майна.

На момент отримання грошей від
позивача відповідач не мав
правовстановлюючий документ на
будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», отже
нотаріальне оформлення договору
купівлі-продажу магазину взагалі
виключалось.

Надані суду ОСОБА_2 копія
квитанції про сплату за приміщення
магазину 2665 грн. до каси ВАТ
«Сумсько-Степанівський цукрокомбінат»
( ар.с.65), наказ №60 від 11 червня 1997 року
про продаж ОСОБА_2 будівлі магазину (
ар. с. 66), копія виписки з протоколу
засідання профкому ВАТ
«Сумсько-Степанівський цукрокомбінат»
про продаж магазину «Кулінарія, Книги»
(ар. с. 67), технічний паспорт на будівлю
магазину( ар.с.68-75) правовстановлюючими
документами не являються і не могли
бути підставою для нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу
магазину, хоча договір купівлі-продажу
нерухомого майна, в тому числі і
нежитлового приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», потребував
обов'язкового нотаріального
посвідчення.

Право власності на будівлю
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» було визнано за
ОСОБА_2 лише рішенням Сумського
районного суду Сумської області від 14
жовтня 2014 року( ар.с.96-98).

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 на
момент отримання грошей від позивача
не мав повноважень на укладення
договору купівлі-продажу будинку,
отримані ним від позивача гроші в сумі
20000 доларів США також не можуть
вважатися завдатком, тобто грошовою
сумою, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором купівлі-продажу платежів, на
підтвердження зобов'язання і на
забезпечення його виконання.

У відповідності з ст. 1212 ЦПК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки факт безпідставного, тобто
без належних правових підстав,
отримання відповідачем від позивача
20000 доларів США підтверджується
зібраними по справі доказами, зокрема,
розпискою відповідача - і не
оспорюється самим сторонами по справі,
- суд вважає за необхідне задовольнити
позов, стягнувши з відповідача на
користь позивача безпідставно
отримані кошти в сумі 20000 доларів США,
виходячи з курсу долара США до гривні
України, встановленого Нацбанком
України на момент постановлення
рішення по справі.

За повідомленням, що розміщене на
офіційному сайті Національного банку
України в мережі Інтернет, курс долара
США до гривні України станом на 01.12.2014
року становить 1505, 6413 грн. за 100 доларів
США.

Отже, розмір коштів, які необхідно
стягнути з відповідача на користь
позивача становить 301128 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_4 звертали увагу
суду на ту обставину, що, на їхню думку,
ОСОБА_1 пропустив строк позовної
давності.

Посилання відповідача та його
представника ОСОБА_4 на те, що позивачем
пропущений строк позовної давності
звернення до суду за захистом своїх
прав, не може бути взяте судом до уваги,
оскільки в судовому засіданні свого
підтвердження не знайшло.

У відповідності з ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 послідовно стверджував, що
після того, як він передав 20000 доларів
США відповідачу в рахунок укладення
договору купівлі-продажу в 2008 році, він
неодноразово на протязі 6 років
звертався до ОСОБА_2 з вимогою
прискорити оформлення договору
купівлі-продажу, а потім неодноразово
вимагав повернути передану ОСОБА_2 суму
грошей, і лише коли в січні 2014 року
ОСОБА_2 повідомив йому, що в нього є
інший кандидат на оренду приміщення
магазину, він зрозумів, що його права
порушені і вирішив звернутися до суду,
вичерпавши можливості мирного
вирішення спору.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду
належних і допустимих доказів, які б
спростовували позицію ОСОБА_1
Посилання ОСОБА_2 на положення п.12
договору оренди нежилого приміщення
також не свідчить про сплив строку
позовної давності.

В п.12 договору оренди в графі
«додаткові умови» зазначено:
«переоформити приміщення протягом 8
місяців», тобто до 8 грудня 2008 року (
ар.с.10).

Разом з тим, ця обставина не
свідчить про те, що строк позовної
давності необхідно рахувати з 8 грудня
2008 року ( через 8 місяців після
укладеного 8 квітня 2008 року договору
оренди). З п. 12 договору зовсім не
випливає, що сторони визначили якісь
особливі умови щодо строку позовної
давності. В договорі не зазначено які
саме правові наслідки повинні настати
в разі непереоформлення приміщення
магазину протягом 8 місяців, тому
посилання ОСОБА_2 та його представника
на сплив строку позовної давності для
звернення ОСОБА_1 за захистом своїх
прав, безпідставні і не ґрунтуються на
законі.

Отже, позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат по
справі необхідно вирішити у
відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України,
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. ст. 570, 571, 1212
ЦК України, суд

В И Р І Ш
И В :

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 301
128( триста одну тисячу сто двадцять
вісім) гривень 26 копійок (що на день
ухвалення рішення суду є еквівалентом
20000 доларам США за офіційним курсом
Національного банку України).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2788
гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя