Справа №579/335/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Бєгунова О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1870/14 Суддя-доповідач -
Ільченко О. Ю. Категорія - 48
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Попруги С. В.

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Кролевецького районного
суду Сумської області від 10 вересня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3

про визнання права власності на майно,

в с т а н
о в и л а:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, уточнивши який,
обґрунтовував тим, що з 16 травня 2000 року
по лютий 2011 року він знаходився з
відповідачкою у фактичних шлюбних
відносинах. В цей час ними було
придбане нерухоме майно, яке вважав
спільною сумісною власністю, тому
просив визнати за ним право власності
на 1/2 частину трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 частину
земельної ділянки, призначеної для
обслуговування цього будинку.

Рішенням Кролевецького районного суду
Сумської області від 10 вересня 2014 року
позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
нерухоме майно:

- 1/8 частину квартири АДРЕСА_1,
житловою площею 38,8 кв.м., загальною
площею 61,8 кв.м.,

- 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_2, загальною площею 53,9 кв.м.,
житловою площею 25,6 кв.м. з надвірними
будівлями: сарай літ «Б», погріб літ.
«п/г», огорожа літ. «Н» та 1/2 частину
земельної ділянки, площею 0,25 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, просить зазначене
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити. При цьому зазначає, що
право на отримання житла вона мала у
зв'язку зі своїм пільговим становищем
та за кредитним договором на спірну
квартиру та під час придбання
житлового будинку з земельною ділянкою
сплачувала власні кошти.

Заслухавши пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, заперечення
позивача та його представника,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
частковому скасуванню, виходячи з
наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що нерухоме
майно: квартира, житловий будинок та
земельна ділянка відповідачкою було
придбане під час спільного проживання
з позивачем, письмовий договір щодо
цього майна не укладався, а тому воно є
спільною власністю сторін.

Колегія суддів в повній мірі не може
погодитись з висновком суду в частині
вирішення вимог щодо прав позивача на
частку у квартирі, оскільки цей
висновок зроблений всупереч наявним
матеріалам справи та у зв'язку з
незастосуванням норм матеріального
права до виниклих спірних
правовідносин.

Встановлено, що 22 листопада 2001 року між
Сумським регіональним відділенням
Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву та ОСОБА_3 була
укладена кредитна угода № 225, за
умовами якої відповідачці був наданий
кредит у розмірі 38467 грн. на будівництво
житла за адресою: АДРЕСА_1, з терміном
повернення 30 років на умовах Положення
про порядок надання пільгових
довготермінових кредитів молодим
сім'ям та одиноким молодим громадянам
на будівництво (реконструкцію) житла,
затвердженого одноіменною постановою
КМУ від 29 травня 2001 року № 584. (а.с. 76, 82)

Пунктом 4.4.5 кредитної угоди
передбачено, що позичальник, зокрема,
має право разом з членами сім'ї
володіти та користуватися збудованим
житлом з моменту оформлення свідоцтва
про право власності та укладення з
Фондом договору застави, в якому
визначаються умови користування
житловим приміщенням. (а.с. 78)

Відповідно до Додатку № 1 кредитної
угоди від 22 листопада 2001 року,
розрахунок кредиту, суми внесків
позичальника та сум коштів на
страхування в період будівництва
житла, визначався на склад сім'ї
позичальника: відповідачку ОСОБА_3 та
трьох її неповнолітніх дітей, тобто на
чотирьох осіб.

З урахуванням цього проводився і
розрахунок нормативної жилої площі та
вартість за 1 кв.м. (а.с. 80)

Згідно п. 6.1 Кредитної угоди, свідоцтво
про право власності на збудоване
(реконструйоване) житло та інші
документи видаються позичальнику.
Сторони погодили, що фінансування
витрат, пов'язаних з оформленням права
власності на житло здійснюється за
рахунок позичальника.

Із копії свідоцтва про право власності
на нерухоме майно вбачається, що 15
квітня 2004 року ОСОБА_3 на підставі
рішення виконкому Кролевецької
міської ради № 142 отримала вказане
свідоцтво та 04 травня 2004 року
зареєструвала право власності в
Конотопському МБТІ. (а.с. 5-6)

Таким чином, позивачка стала
одноособовим власником квартири на
склад сім'ї з неї та трьох
неповнолітніх дітей.

В матеріалах справи відсутні відомості
про те, що позивач був членом сім'ї на
час прийняття рішення про надання
ОСОБА_3 квартири за Програмою
молодіжного житлового будівництва.
Підстави набуття прав на житло на час
виникнення правовідносин регулювались
положеннями Закону України «Про
власність».

За п. 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 22 грудня 1998 року № 29
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» (у редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу, а й майно
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єднались для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю. (п. 1, 2 ст. 17, ст. 18
Закону України «Про власність»)

В справі відсутні відомості про
укладення сторонами угоди з наміром
придбати квартиру, як спільну сумісну
власність.

Сам по собі факт проживання сторін у
фактичних шлюбних відносинах без
встановлення факту ведення спільного
господарства протягом 2001-2004 років не
породжує у позивача права на частку у
квартирі.

Колегія суддів не може взяти до уваги
висновки інших судових рішень щодо
вимог, за якими був проведений розподіл
іншого майна, набутого після 2004 року та
магазину, що був об'єктом
підприємницької діяльності позивача
та відповідачки. А той факт, що позивач
та відповідачка в період з 2004 по 2011 рік
спільно внесли частину коштів в
розмірі 4725 грн. в рахунок оплати
кредиту за надану квартиру, також не
дає йому права на частку в ній. В даному
випадку позивач має право на отримання
грошової компенсації, однак позов із
зазначених підстав він не заявляв.

За таких обставин, відсутні правові
підстави для задоволення позову в
частині визнання права власності на 1/8
частку спірної квартири, тому
апеляційна скарга в цій частині
підлягає задоволенню, рішення суду -
скасуванню, а в позові про виділ
частини квартири слід відмовити.

Що стосується права власності на 1/2
частину житлового будинку та земельної
ділянки, то судом першої інстанції
встановлено, що на час придбання цієї
нерухомості у лютому 2010 року
відповідачка проживала разом з
позивачем, в 2006 році у них народилась
спільна дитина, а тому, виходячи зі
змісту ст. 74 СК України, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що
вищезазначене майно є спільною
сумісною власністю сторін, частки яких
визначив рівними.

Доводи відповідачки про те, що будинок
придбаний нею особисто за власні кошти,
не ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи, тому рішення суду в
цій частині відповідає вимогам закону.

У зв'язку із задоволенням апеляційної
скарги на 1/3 частину вимог та, оскільки
при її подачі відповідачкою було
сплачено 259,09 грн. судового збору, то
відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з позивача слід стягнути на
користь відповідачки 86,30 грн. судових
витрат за апеляційний розгляд справи.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, п.3,4 ст.309. ст.ст.314,
316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити
частково.

Рішення Кролевецького районного суду
Сумської області від 10 вересня 2014 року
скасувати в частині визнання права
власності на 1/8 частину квартири
АДРЕСА_1 та відмовити ОСОБА_4 в
задоволенні вимог про визнання права
власності на вказану квартиру.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
86,30грн. за апеляційний розгляд справи.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду Сумської
області: О.Ю. Ільченко