УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 14 листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
20 лютого 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог
вказував на те, що 23 жовтня 2008
року передала в борг відповідачці 50
тис. доларів США, які ОСОБА_5
зобов'язувалася повернути до 10
листопада 2008 року.

Позивач, посилаючись на те, що в
обумовлений договором позики строк
відповідачка гроші не повернула,
уточнивши позовні вимоги, просила
стягнути з ОСОБА_5 399 650 грн боргу, 144 286
грн 99 коп. процентів за користування
коштами та 47 859 грн 46 коп. - 3 % річних.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 14 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
20 лютого 2013 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 399
650 грн боргу, 144 286 грн 99 коп. процентів за
користування коштами, 47 859 грн 46 коп. - 3 %
річних та 107 грн 30 коп. сплаченого
судового збору. Стягнуто з ОСОБА_5 в
дохід держави 3 219 грн судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
судові рішення скасувати та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що відповідачкою не виконано умови
укладеного із ОСОБА_4 договору позики,
оформленого розпискою та у визначений
сторонами строк ОСОБА_5 кошти не
повернула, в зв'язку з чим з неї
підлягає стягненню сума основного
боргу з урахуванням трьох процентів
річних від простроченої суми, а також
проценти за договором позики.

Проте повністю погодитися з такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судом першої
інстанції встановлено, що 23
жовтня 2008 року ОСОБА_5 отримала позику
від позивача в розмірі 50 тис.
доларів США, які зобов'язалася
повернути до 10 листопада 2008
року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
надана розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

Однак, із матеріалів справи вбачається,
що відповідачка оспорює факт передачі
коштів за договором позики, а в
матеріалах справи оригінал боргової
розписки відсутній.

Крім того, заперечуючи дійсність
боргової розписки під час розгляду
справи судом апеляційної інстанції та
оглядаючи оригінал боргової розписки,
ОСОБА_5 стверджувала про те, що ця
розписка написана не нею та заявила
клопотання про призначення
судово-почеркознавчої експертизи,
проте апеляційним судом було
відмовлено в проведенні судової
почеркознавчої експертизи, а також
наявну в матеріалах справи фотокопію
боргової розписки від імені ОСОБА_5 від
23 жовтня 2008 року на відповідність
оригіналу судом не посвідчено.

При цьому, залишився не спростованим
висновок судової почеркознавчої
експертизи від 08 липня 2013 року про
відсутність категоричної відповіді на
питання про виконання тексту і підпису
у борговій розписці від 23 жовтня 2008
року самою ОСОБА_5

Також, залишаючи без змін рішення
місцевого суду в частині стягнення із
ОСОБА_5 47 859 грн 46 коп. за порушення
грошового зобов'язання, суд
апеляційної інстанції не врахував
того, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України
застосовуються та кредитор має право
на отримання індексу інфляції за весь
час прострочення грошового
зобов'язання, а також трьох процентів
річних від простроченої суми, в тому
випадку, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом,
при цьому з відповідачки стягнуто
проценти на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК
України в розмірі облікової ставки
Національного банку України, в зв'язку
із чим безпідставно застосовано
вказане положення до спірних
правовідносин.

Таки чином, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, на
порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України
у достатній мірі не перевірив доводів
апеляційної скарги, в ухвалі не вказав
конкретні обставини й факти, що
спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції при вирішені цієї справи
порушення норм процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, тому ухвала апеляційного суду
повинна бути скасована, а справа -
передана на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 20 лютого 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова В.І. Журавель
І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко