Номер провадження: 22-ц/785/2892/14
Головуючий у першій інстанції Плавич
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: Головуючої
судді Процик М.В.,

суддів Доценко Л.І., Заїкіна А.П.,

при секретарях Булгак Х.О., Колмакові
В.І., Сілуковій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
Малиновський РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, про визнання такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 16 грудня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_4
і ОСОБА_3 Уточнивши свої позовні вимоги
в процесі розгляду справи, позивач
остаточно просила визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1 у м. Одесі, на підставі
ст. 71 ЖК України. (а.с.109) В обґрунтування
позову позивач посилалась на те, що з 2006
року в її квартирі зареєстровані її син
ОСОБА_2 та його співмешканка ОСОБА_3,
проте з моменту реєстрації відповідачі
без поважних причин в спірній квартирі
не проживають, належного їм майна в
помешканні немає, комунальні послуги
не сплачують, а тому втратили право
користування житлом.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 позов не
визнали, посилаючись на наявність
неприязних стосунків між позивачем та
ОСОБА_3, на те, що відповідач ОСОБА_4 дбав
про свою матір, надавав кошти для
оплати комунальних послуг, періодично
мешкав в спірній квартирі, де
залишились його речі.

Представник третьої особи:
Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області участі у розгляді
справи не приймав.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 16 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду від 16 грудня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення
про задоволення її позову у повному
обсязі, посилаючись на недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, та на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову, з
наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.1,3,4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
непроживання відповідачів у спірній
квартирі пов'язано виключно із
перешкоджанням їм з боку позивача у
доступі до спірного приміщення, що
вбачається з висновку Малиновського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
від 10 грудня 2013 року.

Однак з таким висновком суду
погодитись неможливо.

За змістом ст. ст. 71-72 ЖК України при
тимчасовій відсутності членів сім'ї
наймача за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Якщо член сім'ї наймача був відсутній з
поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться судом.

У відповідності до ст. ст. 10,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що
спірна двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 у
м. Одесі є комунальною власністю. (а.с.7)
Спірна квартира була надана ОСОБА_5 в
1959р. за ордером, в якому зазначались в
якості членів його сім'ї: дружина
ОСОБА_2 та сини ОСОБА_6 і ОСОБА_4 (а.с.52)
Згідно з оглянутими паспортами та
довідкою-випискою із будинкової книги
на теперішній час в спірній квартирі
значаться проживаючими ОСОБА_7 ( з 1959р.),
її син ОСОБА_4 (з 2006 року) та ОСОБА_3 в
якості піднаймача ( з 2006 року по
теперішній час).(а.с.7) У відповідності з
копією паспорта ОСОБА_4 в спірній
квартирі він був зареєстрований з 1985
року(а.с.51); 05.07.2006 року був знятим з
реєстрації, а 12.07.2006р., тобто через
тиждень, знову зареєструвався в
спірній квартирі. ( а.с.50-51) Відтак,
спірна квартира фактично була
постійним місцем проживання ОСОБА_4 з
1985р.. В акті від 16.01.2012 року, наданим суду
позивачем та складеним за місяць до
подачі позову, ОСОБА_4, та його
співмешканка ОСОБА_3 в спірній квартирі
не проживають з моменту реєстрації.
(а.с.9)

Свої висновки щодо перешкод в
проживанні відповідачам суд першої
інстанції ґрунтував виключно на
висновку Малиновського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області від 10 грудня
2013 року за зверненням ОСОБА_4, яке мало
місце в листопаді-грудні 2013 року, тоді
як позов до суду подано у лютому 2012
року.(а. с. 92-94) Відтак, доказ підтверджує
наявність конфлікту між сторонами в
період розгляду справи в суді. А між тим
наявність перешкод в проживанні
відповідачам до лютого 2012 року судом не
встановлено. Водночас і зі сторони
позивача судом було допитано тільки
свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_8 ( сина та онуку
позивача), які знаходяться в близьких
родинних стосунках з позивачем, у
зв'язку з чим їх свідчення неможливо
вважати беззаперечними та
неупередженими. Не є об'єктивним
доказом і вищезгаданий акт від 16.01.2012р.,
складений за місяць до подачі позову,
оскільки відомості в ньому стосуються
минулого, і носять суб'єктивний
характер. А тому колегія суддів вважає,
що суд неповно з'ясував обставини
справи, і всупереч вимог ст. 60 ч. 4 ЦПК
України, ґрунтував свої висновки на
припущеннях.

В порушення ст.10 ч. 4 ЦПК України
суд не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, належно не
роз'яснив сторонам їх права та
обов'язки, не попередив про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій щодо предмету і меж доказування, а
тому не сприяв здійсненню прав обох
сторін.

У зв'язку з чим, колегія суддів
вважає, що ненадання обома сторонами
доказів у суді першої інстанції було
викликано поважними причинами, що є
підставою для дослідження їх
апеляційним судом за ст. 303 ч. 2 ЦПК
України.

За свідченнями допитаних
апеляційним судом зі сторони позивача
свідків (сусідів позивача) ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідачі понад 10
років у спірній квартирі не проживають,
речей відповідачів у спірній квартирі
немає, і про створення їм перешкод з
боку позивача нічого не чули. За
свідченням допитаних апеляційним
судом свідків з боку відповідачів,
зокрема ОСОБА_12, який приїжджав до
своєї матері (сусідки позивача),
ОСОБА_13.( який мешкає у сусідньому
будинку), свідка ОСОБА_14 (мешканця
квартири № 4 цього ж будинку) вони
систематично (до жовтня 2013 року)
зустрічали відповідача ОСОБА_4 за
місцем реєстрації, бачили як він
заходив у двір, у будинок, бачили його
машину у дворі, у будинку, бачили як він
заносив сумку з продуктами, купував
ліки тощо. Із заяви відповідача ОСОБА_4
про перегляд заочного рішення
вбачається, що відповідач ОСОБА_4
визнавав, що з 2000 року вступив у
фактичні шлюбні стосунки з ОСОБА_3,
пояснював, що часом мешкав з нею за
іншою адресою, але згодом повертався,
проти чого позивач не заперечувала,
продовжував підтримувати її
матеріально, у тому числі надавав кошти
на оплату комунальних послуг.
Відповідач стверджував, що в той час,
коли ОСОБА_3 виїжджала по роботі за межі
міста Одеси він завжди повертався в
спірну квартиру на декілька тижнів, та
перерва в проживанні за місцем
реєстрації не перевищувала двох-трьох
місяців, такий порядок користування
житлом склався протягом останнього та
тривалого часу.(а.с.47-49) Поведінку
позивача щодо подання позову пояснив
впливом родини брата, яка останнім
часом стала про неї піклуватися, та
претендувати на спірне житло. Вказані
доводи відповідача позивачем не
спростовано. На підтвердження своїх
доводів щодо підтримання зв'язку зі
спірною квартирою відповідачем також
надано апеляційному суду докази
надходження на його ім'я
кореспонденції за місцем реєстрації
від Першого Малиновського ВДВС за
штемпелем пошти 13.08.2010р. та з
Теплодарського міського суду за
штемпелем пошти 14.10.2010р.(а.с.216,219). У суді
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2
визнала наявність майна відповідача у
спірній квартирі, назвавши його
«барахлом». Окрім того вбачається, що
відповідач ОСОБА_4,1958р.н., є інвалідом 3
групи (а.с.53), вселився в спірну квартиру
за ордером, як член сім'ї наймача ще в 1959
році. Спірна квартира була його
постійним місцем проживання. Іншого
постійного житла на правах оренди або
на праві власності, окрім спірного,
відповідач немає, та не може бути
свавільно позбавлений єдиного житла.

За змістом ст. 47 Конституції
України, ст. 9 ЖК України кожен має
право на житло і ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Оцінивши наявні у справі та
надані сторонами докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що немає
достатніх підстав повністю
погоджуватися зі свідченнями свідків з
боку позивача та вважати відповідача
ОСОБА_4 таким, що без поважних причин
залишив своє постійне житло, що він без
поважних причин був відсутнім у
спірній квартирі більше шести місяців,
що він втратив право користування
спірним житлом.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів не приймає до уваги доводи
представників позивача про
доведеність позову, про те, що позивач
не перешкоджала відповідачу ОСОБА_4
мешкати в спірній квартирі, що вона
несе додаткові витрати на комунальні
послуги через реєстрацію відповідача
тощо. Та між тим, оскільки до 2013 року
позивач не перешкоджала відповідачу в
проживанні в спірній квартирі,
визнавала за ним право користування
спірним житлом, потреби звертатись
йому з цього приводу до правоохоронних
органів або до суду, на що вказують
представники позивача, у нього не було.
Оскільки за поясненням відповідача
його медична картка знаходиться у
нього на руках, довідка поліклініки про
те, що ОСОБА_4 за станом на 01.04.2014р. ( за
невідомий період) за медичною
допомогою в поліклініку не звертався,
та довідка пошти, що рекомендована
пошта і грошові перекази з 01.10.2013р. йому
не надходили висновків суду також не
спростовують.

Разом з тим встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 первісно була
зареєстрована тимчасово, і на момент
реєстрації не була членом сім'ї
наймача, значиться зареєстрованою в
спірній квартирі в якості піднаймача.
Договір піднайму нею з наймачем не
укладався. За поясненням відповідача
ОСОБА_4 з 2000 року вони з ОСОБА_3 однією
сім'єю деякий час мешкали у спірній
квартирі, однак стосунки між позивачем
та ОСОБА_3 не склалися, у зв'язку з чим
вони були вимушені жити в інших місцях.
(а.с.48) Водночас доказів вселення в
спірну квартиру саме після реєстрації
в 2006 році відповідач ОСОБА_3 суду не
надала. За поясненням самої ОСОБА_3,
наданим нею в апеляційному суді, вона
не мешкає в спірній квартирі через
непридатність її для проживання, через
відсутність комфортних для неї умов.
Зазначені відповідачем ОСОБА_3 причини
непроживання визнати поважними
неможливо. За свідченням свідка ОСОБА_13
відповідач ОСОБА_3 на дачній земельній
ділянці ( за її поясненням належній
сину) звела будинок, в якому проживає.
За викладених обставин, колегія суддів
вважає за необхідне визнати ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
спірною квартирою. З урахуванням
вищевстановленого, того, що відповідач
ОСОБА_4 зв'язку зі спірною квартирою не
втрачав, систематично забирав пошту, що
надходила на його ім'я та на ім'я його
співмешканки, надані апеляційному суду
конверти щодо надходження пошти на ім'я
самої ОСОБА_3 на адресу спірної
квартири ( в 2008р., в 2010р.), висновків
колегії суддів не спростовують.

За таких обставин, апеляційну
скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції слід скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову до
ОСОБА_3 та про відмову у позові ОСОБА_4

Керуючись ст. ст.
303,307ч.1п.2,309,313-316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 16 грудня 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:
М.В. Процик

Судді:
Л.І. Доценко

А.П. Заїкін