Справа № 363/2093/14 Головуючий у І
інстанції Купрієнко С.І.Провадження №
22-ц/780/6629/14 Доповідач у 2
інстанції Березовенко Р.В.Категорія 54
УХВАЛА

Іменем України

01 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Верланова
С.М.,при секретарі:Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою повного
товариства «Ломбард «Діамантовий дім»
товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамант - Т» і
компанії» на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 13
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до повного товариства «Ломбард
«Діамантовий дім» товариства з
обмеженою відповідальністю «Діамант -
Т» і компанії» про стягнення
заробітної плати та компенсації за
несвоєчасно виплачену заробітну плату,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до повного товариства
«Ломбард «Діамантовий дім» ТОВ
«Діамант - Т» і компанії» про стягнення
заробітної плати та компенсації за
несвоєчасно виплачену заробітну плату.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5
зазначав, що відповідно до наказу №
23/10/2013-К від 23 жовтня 2013 року він був
прийнятий на роботу з 13 жовтня 2013 року
на посаду касира-оцінювача ПАТ
„Діамантовий дім „ТОВ"Діамант-Т" і
Компанії" з окладом згідно штатного
розпису, 1218.00 грн.

Відповідно до наказу № 25/02/14-к від 25.02.2014
року ОСОБА_5 був звільнений відповідно
до п.1 ст.36 КЗпП України.

На день звільнення виплата всіх сум , що
належать ОСОБА_5 становила 3792,55 копійок,
які позивачеві виплачено не було.

Уточнивши позовні вимоги остаточно
просив стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату за період
з 23 жовтня 2013 року по день звільнення в
розмірі 3792,55 гривень , середній
заробіток за період з 25 лютого 2014 року
по 01 жовтня 2014 року в розмірі 6638,03
гривни, та моральну шкоду в розмірі в
розмірі 7000 гривень посилаючись на те,
що відповідачем в порушення ст.ст.116, 117
КЗпП України не було виплачено
розрахункові виплати під час
звільнення.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 13 жовтня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково.

Стягнуто з Повного товариства
„Ломбард „Діамантовий Дім„ ТОВ
„Діамант-Т" і Компанії" на користь
ОСОБА_5 3792.55 грн. заборгованості по
заробітній платі та 6638.03 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільнені, а всього 10430,58
гривень.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі, апелянт,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволені
позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення
має відповідати в тому числі на
наступні питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 3) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_5 відповідно до наказу №
23/10/2013-К від 23 жовтня 2013 року був
прийнятий на роботу з 13 жовтня 2013 року
на посаду касира-оцінювача ПАТ
„Діамантовий дім „ТОВ"Діамант-Т" і
Компанії" з окладом згідно штатного
розпису, 1218,00 гривень (а.с.34,41-58).

Відповідно до наказу № 25/02/14-к від 25.02.2014
року ОСОБА_5 було звільнено відповідно
до п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.35).

На день звільнення виплата всіх сум , що
належать ОСОБА_5 становила 3792,55 грн., які
в порушення ст.116 КЗпП України
позивачеві виплачено не було (а.с.66-67).

13.05.2014 року позивачем було пред'явлено
відповідачеві вимогу про виплату
розрахунку, але до даного часу
розрахунок з позивачем проведено не
було (ас.6).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
позивачем було доведено факт
порушення відповідачем ст.116 КЗпП
України та не було виплачено
позивачеві належну йому заробітну
плату в розмірі 3792,55 грн.

З таким висновком суду першої
інстанції, колегія суддів погоджується
виходячи з наступного.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені ст. 116
КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про
працю України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник з день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
вказано, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 Кодексу законів про працю України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому свої вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 у справі щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього кодексу при обчисленні
середнього заробітку слід керуватися
ст. 27 Закону України "Про оплату праці"
та п. 2 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року №100, згідно з якими
середньомісячна заробітна плата за час
вимушеного прогулу працівника
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, що передують дню
звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з п. 5 наведеного вище
Порядку основою для визначення
загальної суми заробітку, що підлягає
виплаті за час вимушеного прогулу, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівник, яка згідно з
пунктом 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої
інстанції, вірно дійшов висновку щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та
вірно провів перерахунок середнього
заробітку позивача за весь період
затримки розрахунку з 23 жовтня 2013 року
по 25 лютого 2014 року (217 робочих днів х 30,59
грн./день = 6638,03 грн.), який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги, щодо отримання позивачем
заробітної плати вчасно і в повному
розмірі, що підтверджується
відомостями на виплату грошей та його
розпискою від 25 лютого 2014 року (а.с.60), то
вони колегією суддів розцінюються
критично виходячи з наступного.

З наданих відповідачем відомостей на
виплату грошей вбачається, що підписи
позивача про отримання коштів в них
відсутні.

Посилання відповідача на відмову
позивача від підпису у відомостях, на
думку колегії суддів, не заслуговують
на увагу, оскільки це була не разова
відмова, а у відомостях за весь час
роботи (4 місяці), відсутні його підписи
взагалі, тобто немає жодної.

Отже, на думку колегії суддів дані
відомості не можуть бути належними та
допустимими доказами отримання ним
заробітної плати, в розумінні ст.ст. 57-59
ЦПК України.

Що ж, стосується розписки від 25 лютого
2014 року, то на думку колегії суддів,
вона також не є належним і допустимим
доказом отримання розрахунку
позивачем (в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК
України), оскільки з її змісту
вбачається, що позивач отримав лише
свою трудову книжку, а не має претензій
до порядку звільнення і розрахунку.
Будь-які записи щодо отримання ним
розрахунку в розписці відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування та ухвалення нового рішення
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу повного товариства
«Ломбард «Діамантовий дім» товариства
з обмеженою відповідальністю «Діамант
- Т» і компанії» - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 13 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С. Воробйова

С.М. Верланов