Справа № 126/254/14-ц Провадження №
22-ц/772/2978/2014Головуючий в суді першої
інстанції Хмель Р. В.Категорія 55
Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2014 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бершадського районного суду
Вінницької області від 04 вересня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
Бершадської міської ради, третя особа -
Комунальне підприємство «Бершадське
будинкоуправління» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за несвоєчасний
розрахунок при звільненні, компенсації
за невикористані відпустки та
зобов'язання нарахувати індексацію
заробітної плати і компенсацію за
порушення строків її виплати, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся в районний суд з
позовом до Бершадської міської ради
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за несвоєчасний розрахунок при
звільненні, компенсації за
невикористані відпустки та
зобов'язання нарахувати індексацію
заробітної плати і компенсацію за
порушення строків її виплати.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 2 січня 2002 року Бершадською міською
радою був укладений з ним контракт,
згідно з яким його призначено на посаду
начальника Комунального підприємства
«Бершадське будинкоуправління» на
термін з 2 січня 2002 року по 31 грудня 2005
року. Після закінчення строку
контракту його дію в установленому
законом порядку не було припинено і він
продовжував виконувати обов'язки
начальника КП «Бершадське
будинкоуправління» та отримував
заробітну плату, яку востаннє було
нараховано та виплачено в березні 2010
року.

Надалі, незважаючи на те, що він
продовжував працювати і виконувати
обов'язки начальника КП «Бершадське
будинкоуправління», заробітна плата
йому не виплачувалася, а на його
звернення роботодавець пояснював, що
йому буде нараховуватися і
виплачуватись встановлена
законодавством мінімальна заробітна
плата.

Згідно з поданою 28 жовтня 2013 року
заявою, розпорядженням Бершадського
міського голови №115 від 20.11.2013 року
ОСОБА_2 звільнено з посади директора КП
«Бершадське будинкоуправління» за
власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 21
листопада 2013 року.

Оскільки при звільненні ОСОБА_2
роботодавець - Бершадська міська рада
не провела з ним розрахунку та не
виплатила заборговану за період з
квітня 2010 року по листопад 2013 року
заробітну плату, позивач просив
стягнути з відповідача заробітну плату
з 1 квітня 2010 року по 22 листопада 2013 року
в сумі 45380 грн., компенсацію за
невикористані щорічні відпустки в сумі
4303 грн., середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні в сумі 1147
грн. починаючи з дня звільнення і до дня
проведення розрахунку по заробітній
платі, а також зобов'язати Бершадську
міську раду при виплаті заборгованої
заробітної плати нарахувати та
виплатити ОСОБА_2 її індексацію і
компенсацію за втрату частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строку її виплати.

Рішенням Бершадського районного суду
Вінницької області від 04 вересня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність рішення,
просить його скасувати через неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення і
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права,
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 і
його представник - адвокат ОСОБА_4
вимоги апеляційної скарги підтримали і
просили задовольнити. ОСОБА_2 пояснив,
що після звільнення з посади він
отримував пенсію в розмірі 1400 грн. на
місяць, а тому не наполягає на
стягненні з відповідача компенсації за
затримку в розрахунку при звільненні.
Решту вимог апеляційної скарги й
позовної заяви підтримує і просить
задовольнити.

Представник відповідача Бершадської
міської ради Красиленко І.В. проти
вимог апеляційної скарги заперечувала,
просить залишити в силі рішення суду
першої інстанції як законне і
обґрунтоване.

Представник третьої особи - КП
«Бершадське будинкоуправління»,
повідомленого в установленому порядку,
про дату, час і місце судового
засідання, до суду не з'явився, що
відповідно до ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає апеляційному розглядові
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі і з'явилися в судове засідання,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляції та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити і
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає. Суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими обставини, які мають
значення для справи, проте не були
доведеними, прийшов до висновків, які
не відповідають обставинам справи, що
призвело до порушення норм
процесуального права і неправильного
застосування норм матеріального права,
та є підставою для скасування рішення і
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
Бершадська міська рада не є належним
відповідачем та не може нести
відповідальності за зобов'язаннями
Комунального підприємства «Бершадське
будинкоуправління», так як останнє є
самостійною юридичною особою, і не
відповідає за зобов'язаннями Органу
управління майном, а Орган управління
майном не відповідає за зобов'язаннями
підприємства.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, так як він не
відповідає дійсним обставинам справи й
зроблений з неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Так, по справі встановлено, що 2 січня 2002
року Бершадська міська рада, на яку
покладено функції управління майном,
що перебуває у власності
територіальної громади, далі Орган
управління майном в особі міського
голови з одного боку та громадянин
ОСОБА_2, іменований далі керівник, з
другого боку, уклали контракт, згідно з
яким ОСОБА_2 призначено на посаду
начальника Бершадського
будинкоуправління на термін з 2 січня
2002 року до 31 грудня 2007 року (а.с. 142-146).

За цим контрактом Керівник
зобов'язується безпосередньо і через
адміністрацію підприємства
здійснювати поточне управління
(керівництво) підприємством,
забезпечувати його високоприбуткову
діяльність, ефективне використання і
збереження закріпленого за
підприємством комунального майна, а
Орган управління майном зобов'язується
створювати належні умови для
матеріального забезпечення і
організації праці Керівника (п. 1).

Відповідно до п. 2 Контракту на його
підставі виникають трудові відносини
між Керівником підприємства та Органом
управління майном цього підприємства,
тобто Бершадською міською радою.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП
України трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України
встановлено, що особливою формою
трудового договору є контракт, в якому
строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України.

Згідно з статтею 17 Закону України від 21
травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування в Україні» відносини
органів місцевого самоврядування з
підприємствами, установами та
організаціями, що перебувають у
комунальній власності відповідних
територіальних громад, будуються на
засадах їх підпорядкованості,
підзвітності та підконтрольності
органам місцевого самоврядування.

Пунктом 10 частини четвертої статті 42
цього Закону передбачено, що сільський,
селищний, міський голова призначає на
посади та звільняє з посад керівників
відділів, управлінь та інших
виконавчих органів ради, підприємств,
установ та організацій, що належать до
комунальної власності відповідних
територіальних громад, окрім
керівників дошкільних,
загальноосвітніх та позашкільних
навчальних закладів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 27 Постанови від 24.12.1999 року
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» судам
необхідно враховувати, що згідно зі ст.
21 КЗпП належним відповідачем у справі
за позовом про оплату праці є та
юридична особа (підприємство, установа,
організація), з якою позивачем укладено
трудовий договір.

Враховуючи те, що Контракт з керівником
підприємства, що є в комунальній
власності територіальної громади м.
Бершадь від 2 січня 2002 року було
укладено між Бершадською міською радою
як Органом управління майном, та
громадянином ОСОБА_2, як керівником
підприємства, саме між ними виникли
трудові відносини як між роботодавцем
і працівником, що відповідає вимогам
ст. 21 КЗпП України, й передбачено самим
контрактом.

Згідно з ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України якщо
після закінчення строку трудового
договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові
відносини фактично тривають і жодна із
сторін не вимагає їх припинення, дія
цього договору вважається продовженою
на невизначений строк.

Оскільки після закінчення 31 грудня 2007
року строку контракту трудові
відносини між Бершадською міською
радою і ОСОБА_2 фактично тривали і жодна
сторона не вимагала їх припинення аж до
28 жовтня 2013 року, коли позивач подав
заяву про звільнення з посади за
власним бажанням, колегія суддів
приходить до висновку, що контракт було
продовжено на невизначений строк.

Так, в 2010-2013 роках ОСОБА_2 продовжував
виконувати обов'язки директора КП
«Бершадське будинкоуправління»,
подавав податкові звіти й звіти в фонди
соціального страхування (а.с. 43-59), вів
табелі обліку й використання робочого
часу (додаток до справи).

Підтвердженням цьому є й звільнення
позивача з посади розпорядженням
голови Бершадської міської ради від
20.11.2013 року (а.с. 14) за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України, яка
передбачає підстави розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, з ініціативи
працівника.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Крім того, відповідно до статті 83 КЗпП
України, статті 24 Закону України «Про
відпустки» у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей.

Розпорядження міського голови про
звільнення ОСОБА_2 з посади всупереч
вимогам ст. 83, 116 КЗпП України не містить
відповідних положень про проведення з
ним розрахунку та виплату компенсації
за не використані дні щорічних
відпусток.

Згідно з розрахунковою відомістю про
нарахування і перерахування страхових
внесків та витрачання коштів ФССНВ та
ПЗ (а.с. 58) табелями обліку й
використання робочого часу, в 2010 році
ОСОБА_2 як єдиний працівник КП
«Бершадське будинкоуправління»
отримав заробітну плату: в січні - 1547
грн., в лютому - 1242,55 грн., в березні - 946,60
грн., а всього за перший квартал - 3736 грн.
15 коп. Починаючи з другого кварталу
(квітня) 2010 року і до дня звільнення 21
листопада 2013 року заробітна плата йому
не виплачувалася.

Між тим пунктом 16 Контракту
передбачено, що за виконання
обов'язків, передбачених цим
контрактом, розмір посадового окладу
керівника підприємства встановлюється
залежно від середньооблікової
чисельності працюючих в еквіваленті
повної зайнятості у кратності до
мінімального розміру тарифної ставки
першого розряду робітника основного
виробництва в розмірі чотирьох
мінімальних окладів і фактично
відпрацьованого часу.

Бершадська міська рада як роботодавець
не лише не надала відомостей про
нараховану та виплачену заробітну
плату ОСОБА_2, а й заперечує свій
обов'язок з її виплати (а.с. 61).

Тому обґрунтованою є вимога позивача
про стягнення з відповідача на його
користь заробітної плати виходячи з
встановленого законодавством
мінімального розміру заробітної плати,
оскільки відповідно до ст. 95 КЗпП
України, ст. 3 Закону України «Про
оплату праці» мінімальна заробітна
плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, погодинну норму
праці (обсяг робіт).

Законом України від 27.04.2010 року №2154-VI,
який застосовується з 1 січня 2010 року, з
01.04.2010 року по 30.06.2010 року розмір
мінімальної заробітної плати становив
884 грн., з 01.07.2010 року по 30.09.2010 року - 888
грн., з 01.10.2010 року по 30.11.2010 року - 907 грн.,
з 01.12.2010 року по 31.12.2010 року - 922 грн.

Розміри мінімальної заробітної плати
на 2011 рік затверджено Законом України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» від 23.12.2010 року №2857-VI, згідно з яким
з 01.01.2011 року по 31.03.2011 року він становив
941 грн., з 01.04.2011 року по 30.09.2011 року - 960
грн., з 01.10.2011 року по 30.11.2011 року - 985 грн.,
з 01.12.2011 року по 31.12.2011 року - 1004 грн.

Розміри мінімальної заробітної плати
на 2012 рік затверджено Законом України
«Про Державний бюджет України на 2012
рік» від 22.12.2011 року №4282-VI, а саме: з
01.01.2012 року по 31.03.2012 року - 1073 грн., з
01.04.2012 року по 30.06.2012 року - 1094 грн., з
01.07.2012 року по 30.09.2012 року - 1102 грн., з
01.10.2012 року по 30.11.2012 року - 1118 грн., з
01.12.2012 року по 31.12.2012 року - 1134 грн.

Розміри мінімальної заробітної плати
на 2013 рік затверджено Законом України
«Про Державний бюджет України на 2013
рік» від 06.12.2012 року №5515-VI, за яким з
01.01.2013 року по 30.11.2013 року він становив
1147 грн.

Отже розмір заборгованості з виплати
заробітної плати ОСОБА_2 становить:

за період з 01.04.2010 року по 30.06.2010 року - 2652
грн. (3 міс.*884 грн./міс.), за період з 01.07.2010
року по 30.09.2010 року - 2664 грн. (3 міс.*888
грн./міс.), за період з 01.10.2010 року по
30.11.2010 року - 1814 грн. (2 міс.*907 грн.), за
грудень 2010 року - 922 грн., а всього за 2010
рік - 8052 грн.; із врахуванням отриманої в
січні-березні 2010 року заробітної плати
в розмірі 3736,15 грн., середньомісячний
заробіток за 2010 рік становив 982,35 грн.

за період з 01.01.2011 року по 30.09.2011 року - 8640
грн. (9 міс.*960 грн./міс.), за період з
01.10.2011 року по 30.11.2011 року - 1970 грн. (2
міс.*985 грн./міс.), за грудень 2011 року - 1004
грн., а всього за 2011 рік - 11640 грн.;
середньомісячний заробіток за 2011 рік -
970 грн.,

за період з 01.01.2012 року по 31.03.2012 року - 3219
грн. (3 міс.*1073 грн. /міс.), за період з
01.04.2012 року по 30.06.2012 року - 3282 грн. (3
міс.*1094 грн./міс.), за період з 01.07.2012 року
по 30.09.2012 року - 3306 грн. (3 міс.*1102
грн./міс.), з 01.10.2012 року по 30.11.2012 року - 2236
грн. (2 міс.*1118 грн./міс.), за грудень 2012
року - 1134 грн., а всього за 2012 рік - 13177
грн.; середньомісячний заробіток за 2012
рік - 1098,08 грн.;

за період з 01.01.2013 року по 31.10.2013 року -
11470 грн. (10 міс.*1147 грн./міс.), а за період з
1 по 21 листопада 2013 року (21 день) - 802,90
грн. (1147 грн./30 днів*21 день), а всього за
період з 01.01.2013 року по 21.11.2013 року - 12272,90
грн., середньомісячний заробіток за 2013
рік - 1147 грн.

Всього за період з 01.04.2010 року по 21.11.2013
року заборгованість по заробітній
платі без вирахування податку з
доходів фізичних осіб та інших
обов'язкових зборів та платежів
складає 45141,90 грн., що підлягає
стягненню з відповідача на підставі ст.
116 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки.

Компенсація за невикористані
відпустки в 2010, 2011, 2012 і 2013 роках складає
4197,43 грн. (982,35 грн. + 970 грн. + 1098,08 грн. + 1147
грн.) й підлягає стягненню з
відповідача на підставі ст. 83 КЗпП
України.

Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього кодексу, при
відсутності спору проїх розмір
підприємством, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. при наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен сплати
зазначене в цій статті відшкодування в
тому разі, коли спір вирішено на
користь працівника. Якщо спір вирішено
на користь працівника частково, то
розмір відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору. В разі якщо звільнений
працівник до одержання остаточного
розрахунку стане на іншу роботу, розмір
зазначеної в частині першій цієї
статті компенсації зменшується на суму
заробітної плати, одержаної за новим
місцем роботи.

Оскільки сам позивач не наполягає на
стягненні середнього заробітку за час
затримки по день фактичного розрахунку
в зв'язку з тим, що отримує пенсію,
розмір якої - 1400 грн. перевищує розмір
середнього заробітку, колегія суддів
відмовляє в позові в цій частині.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в абз. 5 п. 6
Постанови від 24.12.1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» задовольняючи вимоги про
оплату праці, суд має навести в рішенні
розрахунки, з яких він виходив при
визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення.

Законом України від 03.07.1991 року «Про
індексацію грошових доходів
населення» і Законом України від 19.10.2000
року «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» на
підприємства установи і організації
всіх форм власності та господарювання
покладено обов'язок індексації
грошових доходів населення, в тому
числі заробітної плати й компенсації
втрати їх частини у зв'язку з
порушенням строків їх виплати, а тому
відповідна вимога позивача також
підлягає до задоволення.

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не в повній мірі з'ясував
обставини справи, невірно визначився з
характером правовідносин, що виникли
між сторонами та неправильно
застосував матеріальний закон, який
поширюється на вказані правовідносини.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача слід стягнути в доход
держави судовий збір, від сплати якого
звільнено позивача.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Бершадського районного суду
Вінницької області від 04 вересня 2014
року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Бершадської міської ради
Вінницької області на користь ОСОБА_2
заробітну плату за період роботи на
посаді директора комунального
підприємства «Бершадське
будинкоуправління» з 01 квітня 2010 року
по 21 листопада 2013 року в сумі 45141,90 грн.,
4197,43 грн. компенсації за невикористані
відпустки за 2010-2013 роки.

Суми вказані без утримання податку з
доходів фізичних осіб, інших
обов'язкових зборів і платежів, що
підлягають нарахуванню і сплаті при
виплаті заборгованості.

Зобов'язати Бершадську міську раду при
виплаті заборгованості із заробітної
плати нарахувати і виплатити ОСОБА_2
індексацію заробітної плати та
компенсацію за втрату частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строку її виплати.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Бершадської міської ради в
дохід держави судовий збір в розмірі
493,39 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М. Судді:
З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду /підпис/ Голота Л.О.
/підпис/ Копаничук С.Г.
Стадник І.М.